Справа № 802/3462/14-а
Суддя: Богоніс Михайло Богданович
Дата ухвалення: 2014-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

802/3462/14-а

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

17 жовтня 2014 р. Справа № 802/3462/14-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді: Богоноса М.Б., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом: Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Вінницькій області

до: Ленінського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції

про: скасування постанови

ВСТАНОВИВ:

26.09.2014 року до Вінницького окружного адміністративного суду звернувся позивач - Вінницька об'єднана державна податкова інспекція ГУ Міндоходів у Вінницькій області (далі - Вінницька ОДПІ) з адміністративним позовом до відповідача - Ленінського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції (далі - Ленінський відділ ДВС Вінницького МУЮ). У позовній заяві позивач просить скасувати постанову Ленінського відділу ДВС Вінницького МУЮ про відмову у відкритті виконавчого провадження від 04.09.2014 року ВП № 44580996.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що постановою державного виконавця Ленінського відділу ДВС Вінницького МУЮ ВП № 44580996 від 04.09.2014 року відмовлено у відкритті виконавчого провадження на підставі пункту 8 частини 1 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження". Позивач вважає постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження протиправною, оскільки обставини, на які посилається держаний виконавець, є необґрунтованими.

Згідно із частиною 6 ст. 128 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

04.09.2014 року державним виконавцем Заяцем О.Б. на підставі виконавчого листа №802/4768/13-а, виданого Вінницьким окружним адміністративним судом 08.01.2014 року, винесено постанову ВП № 44580996 про відмову у відкритті виконавчого провадження (відмова в прийнятті до провадження виконавчого документа). Вказана постанова прийнята із посиланням на п. 8 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження".

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог та надаючи оцінку оскаржуваній постанові, судом враховано, що спірні правовідносини врегульовано Законом України "Про виконавче провадження" (далі - Закон), яким визначено умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) – це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які проводяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 2 Закону передбачено, що примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу".

Згідно статті 5 Закону державний виконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до вимог статті 11 Закону державний виконавець зобов'язаний здійснювати необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом.

Положення частини 1 статті 17 Закону примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Частинами 1 та 2 статті 25 Закону передбачено, що державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Підстави та порядок відмови у відкритті виконавчого провадження визначені статтею 26 Закону України "Про виконавче провадження".

Так, у пунктах 1-8 частини 1 цієї статті зазначені обставини, на підставі яких державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження. Зокрема, п.8 ч. 1 встановлено, що державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі наявності інших передбачених законом обставин, що виключають здійснення виконавчого провадження.

Як свідчать матеріали справи, державний виконавець, приймаючи постанову, що оскаржується, керувався ч. 1 ст. 3 Закону України "Про виконавче провадження", в силу якої у випадках, передбачених законом, рішення судів та інших органів щодо стягнення коштів виконуються органами доходів і зборів, банками та іншими фінансовими установами. Рішення зазначених органів можуть виконуватися відповідно до закону також іншими органами, установами, організаціями, посадовими особами та громадянами. На підставі даної статті відповідач дійшов висновку, що стягнення податкового боргу із боржника покладається на органи доходів та зборів, що виключає здійснення виконавчого провадження.

Суд вважає неправомірними підстави для прийняття оскаржуваного рішення з огляду на наступне.

Статтями 95-99 Податкового кодексу України встановлено порядок виконання судових рішень щодо стягнення податкового боргу, зокрема п. 95.1 статті 95 закріплено, що контролюючий орган здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі.

З аналізу наведеної норми випливає, що Податковим кодексом України передбачено особливий порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з платника податків у рахунок погашення податкового боргу. Органами стягнення за такими рішеннями, які здійснюють процедуру їх примусового виконання, є контролюючі органи в розумінні Податкового кодексу України, до яких належить і Вінницька об’єднана державна податкова інспекція Головного управління Міндоходів у Вінницькій області.

Проте, вказані положення Податкового кодексу України не виключають можливості здійснення виконавчого провадження на підставі виконавчого листа, виданого відповідно до процесуального законодавства України органами Державної виконавчої служби України.

Окрім того, відповідно до п.87.11 ст. 87 Податкового кодексу України орган стягнення звертається до суду з позовом про стягнення суми податкового боргу платника податку - юридичної особи. Стягнення податкового боргу за рішенням суду здійснюється державною виконавчою службою відповідно до закону про виконавче провадження.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що приймаючи оскаржувану постанову, відповідач не врахував всіх обставин, що мають істотне значення в спірних правовідносинах, що призвело до помилкового висновку про те, що стягнення податкового боргу з юридичних осіб виконується виключно органами Міністерства доходів та зборів України та виключає здійснення виконавчого провадження органами державної виконавчої служби.

Частиною 2 ст. 14 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до частини 4 ст. 257 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Окрім того, пунктом 1 ч. 32 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Враховуючи викладене, постанова ВП № 44580996 від 04.09.2014 року про відмову у відкритті виконавчого провадження (відмову в прийнятті до провадження виконавчого документа) винесена на підставі виконавчого листа № 802/4768/13-а, виданого Вінницьким окружним адміністративним судом 08.01.2014 року, є протиправною та підлягає скасуванню.

З урахуванням викладеного вище, суд вважає, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

Оскільки спір вирішено на користь суб’єкта владних повноважень, звільненого від сплати судового збору, а також за відсутності витрат позивача - суб'єкта владних повноважень, пов’язаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз, судові витрати (судовий збір) стягненню з відповідача не підлягають (ст. 94 КАС України).

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову Ленінського відділу Державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції про відмову у відкритті виконавчого провадження ВП № 44580996 від 04.09.2014 року.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Богоніс Михайло Богданович