Справа № К/9991/15790/11-С
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-10-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"14" жовтня 2014 р. м. Київ
К/9991/15790/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Іваненко Я.Л.,
Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження справу за
адміністративним позовом Державного
підприємства «Видавництво і друкарня
«Таврида» до Управління Пенсійного
фонду України в Центральному районі м.
Сімферополя Автономної Республіки
Крим про скасування вимоги, за
касаційною скаргою Управління
Пенсійного фонду України в
Центральному районі м. Сімферополя
Автономної Республіки Крим на
постанову Окружного адміністративного
суду Автономної Республіки Крим від 12
січня 2010 року та постанову
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 20 січня 2011
року, -

у с т а н о в и л а :

У квітні 2009 року Державне підприємство
«Видавництво і друкарня «Таврида»
(далі Підприємство) звернулося з
позовом до Управління Пенсійного фонду
України в Центральному районі м.
Сімферополя Автономної Республіки
Крим (далі УПФ) про скасування вимоги
про сплату боргу від 7 квітня 2009 року №
Ю-345 (далі - спірна вимога).

В обґрунтування позовних вимог
Підприємство посилалось на те, що
позивач врахував у недоїмку зі сплати
страхових внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування суму, що раніше судовим
рішенням визнана неправомірно
нарахованою. Таким чином сума
фінансових санкцій та пені до спірної
вимоги також включена помилково. Тому,
посилаючись на вимоги Закону України
від 9 липня 2003 року № 1058-IV «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» (далі Закон № 1058-IV),
позивач просив про задоволення позову.

Постановою Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 12 січня 2010 року у
задоволенні позовних вимог відмовлено.

Оскаржуваною постановою
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 20 січня 2011
року постанову суду першої інстанції
скасовано, ухвалено нову постанову,
якою в позовні вимоги задоволено у
повному обсязі.

У поданій до Вищого адміністративного
суду України касаційній скарзі
відповідач, посилаючись на неправильне
застосування апеляційним судом норм
матеріального і порушення норм
процесуального права, просить його
рішення скасувати та залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи колегія суддів, в межах статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України, дійшла висновку про часткове
задоволення скарги з таких підстав.

Як встановлено судами та
підтверджується матеріалами справи,
Підприємство перебуває на обліку УПФ, є
платником страхових внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування.

Спірною вимогою від 7 квітня
2009 року № Ю-345 на підставі статті 106
Закону № 1058-IV, виходячи з картки
особового рахунку платника та рішення
УПФ № 1032 від 3 грудня 2007 року, позивачу
нараховано до сплати 924339,66 грн.
недоїмки зі сплати страхових внесків
на загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування, 6252,21 фінансових
санкцій та 4678,88 грн. пені, всього 935270,75
грн. боргу.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що у разі наявної заборгованості
у страхувальника за несвоєчасну сплату
страхових внесків пенсійний орган, у
разі надходження поточних платежів,
зобов'язаний віднести його в рахунок
погашення попередньої заборгованості.
При цьому, страхувальник не може
вважатися таким, що своєчасно виконав
свої зобов'язання за поточний період.
Тому суд визнав правомірним спірну
вимогу відповідача.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції і задовольняючи позов, суд
апеляційної інстанції виходив з того,
що позивач неправомірно вніс до
спірної вимоги суму в рахунок
погашення заборгованості за минулий
період, оскільки попередня вимога УПФ
від 6 лютого 20009 року № Ю-126, яка включала
ту саму заборгованість що і спірна,
була оскаржена Підприємством, а згодом
судом скасована. Отже підстав для
стягнення недоїмки, санкцій та пені у
відповідача не має.

Проте, до такого висновку суди дійшли
без з'ясування дійсних прав та
обов'язків сторін, в порушення норм
матеріального і процесуального права.

Так, частиною шостою статті 20 Закону №
1058-IV встановлено, що страхувальники
зобов'язані сплачувати страхові
внески, нараховані за відповідний
базовий звітний період, не пізніше ніж
через 20 календарних днів із дня
закінчення цього періоду.

На підставі частини другої статті 106
Закону № 1058-IV суми страхових внесків
своєчасно не нараховані та/або не
сплачені страхувальниками у строки,
визначені статтею 20 цього Закону, в
тому числі обчислені територіальними
органами ПФУ у випадках, передбачених
частиною третьою статті 20 цього Закону,
вважаються простроченою
заборгованістю зі сплати страхових
внесків (далі - недоїмка) і стягуються з
нарахуванням пені та застосуванням
фінансових санкцій.

Частиною п'ятою статті 106 Закону № 1058-IV
встановлено, що за рахунок сум, що
надходять від страхувальника або від
державної виконавчої служби в рахунок
сплати недоїмки, погашаються суми
недоїмки, пені та фінансових санкцій у
порядку календарної черговості їх
виникнення. У разі коли страхувальник
має несплачену недоїмку, пеню та
фінансові санкції і здійснює сплату
поточних сум страхових внесків, ці суми
зараховуються в рахунок сплати
недоїмки, пені та фінансових санкцій.

За приписами абзацу другого частини
дванадцятої статті 106 зазначеного
Закону у разі оскарження
страхувальниками, банками та
організаціями, які здійснюють виплату
і доставку пенсій, вимоги про сплату
недоїмки або рішення про накладення
штрафу нарахування пені зупиняється з
дня подання скарги до органу ПФУ або
позову до суду.

Відповідно до абзацу третього частини
тринадцятої статті 106 цього ж Закону
оскарження рішення виконавчого органу
ПФУ про нарахування пені та накладення
штрафів зупиняє строки їх сплати до
винесення вищим органом ПФУ або судом
рішення у справі. Строки сплати
фінансових санкцій також
призупиняються до винесення судом
рішення в разі оскарження
страхувальником вимоги про сплату
недоїмки, якщо накладення фінансових
санкцій пов'язано з її виникненням або
несвоєчасною сплатою.

Проте, маючи несплачену недоїмку, пеню
та фінансові санкції і сплачуючи при
цьому поточні суми страхових внесків,
страхувальник не вважається таким, що
своєчасно виконав свої зобов'язання за
поточний період, оскільки в силу
імперативних вимог частини п'ятої
статті 106 Закону № 1058-IV органи ПФУ
зобов'язані направити цей платіж на
погашення недоїмки, пені та фінансових
санкцій, тому проведені Товариством у
спірний період платежі правомірно
віднесені управлінням ПФУ до заліку
заборгованості і не можуть визнаватися
справлянням страхових платежів за цей
період.

Як вбачається з матеріалів справи,
спірна вимога містить посилання на
рішення УПФ № 1032 від 13 грудня 2007 року,
згідно якого позивач мав
заборгованість зі сплати вказаних
внесків у період з 20 травня 2005 року по 14
вересня 2006 року та з 20 квітня 2006 року по
7 грудня 2007 року. Цим рішенням
Підприємство зобов'язано сплатити
376941,61 грн. штрафу та 214678,19 грн. пені за
несвоєчасну сплату страхових внесків.

Рішенням Вищого адміністративного
суду України від 29 вересня 2010 року
(К-26738/10) залишено без змін постанову
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 7 квітня 2010
року, якою вимогу УПФ від 6 лютого 2009
року № Ю-126 скасовано.

Проте, на момент винесення спірної
вимоги зазначена заборгованість була
лише предметом спору, скасованою
судами не була, отже виходячи з вимог
статті 106 Закону № 1058-IV відповідач мав
зупинити нарахування лише пені та
фінансових санкцій на цю
заборгованість, а не виключити суму
боргу із загальної недоїмки.

Як вбачається з матеріалів справи
вимога УПФ від 6 лютого 2009 року
№ Ю-126, щодо якої виник попередній спір
сторін, містить відомості щодо
заборгованості Підприємства зі сплати
страхових пенсійних внесків за період
з лютого по серпень 2008 року, у тому
числі включаючи несплачену
заборгованість за минулий період.

Суди не дослідили підставу виникнення
заборгованості, що міститься у вимозі
УПФ від 7 квітня 2009 року № Ю-345, та не
з'ясували за який саме період
Підприємство не сплачувало страхові
внески в межах цього спору; не навели
відповідних розрахунків сумам
заборгованості тощо.

Так, у рішенні УПФ № 1032 від 13 грудня 2007
року, відомості щодо якого містяться у
спірній вимозі, сума заборгованості
складає 591619,8 грн. У скасованій судом
вимозі № 126 від 6 лютого 2009 року № Ю-126
сума заборгованості - 920474,38 грн. В той
час як у спірній вимозі йде мова про
935270, 75 грн.

Усі ці суми мають одну юридичну природу
і виникли внаслідок спору щодо сплати
Підприємством внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування, проте у різні періоди.
Суди вирішуючи спір у даній справі мали
б з'ясувати, з урахуванням зазначених
положень законодавства, саме підставу
виникнення заборгованості, що
міститься у спірній вимозі. Наявність
підстав для нарахування фінансових
санкцій та пені, підстави для
зарахування отриманих коштів в рахунок
погашення попередньої заборгованості
тощо.

Матеріали справи містять довідки та
розрахунки, відповідно до яких
заборгованість, зазначена у спірній
вимозі стосується періоду з серпня 2008
року по лютий 2009 року. Судам слід
встановити наявність та/або
відсутність такої заборгованості з
наведенням відповідних розрахунків по
сумах і періодах.

Також судам, на підставі частини 1
статті 72 Кодексу адміністративного
судочинства України, слід врахувати
висновки, що містяться в рішеннях
Вищого адміністративного суду України
від 29 вересня 2010 року (К-26738/10) та 31
березня 2011 року (К-34863/10), оскільки такі
безпосередньо стосуються предмету
частини позовних вимог сторін у даній
справі.

Без з'ясування зазначених обставин,
повний захист прав, свобод та інтересів
сторін у справі не можливий.

Враховуючи наведене, колегія суддів
приходить до висновку, що неповне
з'ясування судами фактичних обставин
справи призвело до ухвалення рішень,
які не відповідають вимогам статті 159
Кодексу адміністративного судочинства
України щодо законності і
обґрунтованості.

Тому рішення судів підлягають
скасуванню в повному обсязі, а справа
згідно правил статті 227 Кодексу
адміністративного судочинства
України, направленню на новий розгляд
до суду першої інстанції, оскільки суд
касаційної інстанції не може
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судових рішеннях.

Керуючись статтями 223, 227, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів,-

у х в а л и л и л а :

Касаційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в
Центральному районі м. Сімферополя
Автономної Республіки Крим
задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного
суду Автономної Республіки Крим від 12
січня 2010 року та постанову
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 20 січня 2011
року скасувати, а справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
сторонам і оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало