Справа № 810/5680/14
Суддя: Басай О.В.
Дата ухвалення: 2014-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 жовтня 2014 року 810/5680/14

Суддя Київського окружного
адміністративного суду Басай О.В.,
розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу за
позовом публічного акціонерного
товариства "Укргідроенерго" до відділу
державної виконавчої служби
Вишгородського районного управління
юстиції про визнання протиправною
бездіяльність та зобов'язання вчинити
дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного
адміністративного суду звернулось
публічне акціонерне товариство
"Укргідроенерго" (далі - позивач) з
позовом до відділу державної
виконавчої служби Вишгородського
районного управління юстиції (далі -
відповідач), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність
заступника начальника відділу
державної виконавчої служби
Вишгородського районного управління
юстиції Кучера А.В. щодо відмови у
зупиненні виконавчого провадження
№32468422;

- зобов'язати заступника начальника
відділу державної виконавчої служби
Вишгородського районного управління
юстиції Кучера А.В. вчинити дії, а саме,
зупинити виконавче провадження №32468422
з примусового виконання виконавчого
листа №2а-2062/10/1070, виданого 20.04.2012
Київським окружним адміністративним
судом, про стягнення з ПАТ
"Укргідроенерго" на користь Київського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарських санкцій
у сумі 2172671,60 грн. та пені у сумі 151869,40
грн., на підставі пункту 15 частини
першої статті 37 Закону України "Про
виконавче провадження".

Представник позивача в судовому
засіданні позов підтримав з підстав
викладених в позовній заяві та пояснив,
що 02.09.2014 позивач звернувся до
відповідача з заявою про зупинення
виконавчого провадження №32468422 на
підставі пункту 15 частини першої
статті 37 Закону України "Про виконавче
провадження" №606-XIV від 21.04.1999 (далі -
Закон України №606-XIV від 21.04.1999), яким
встановлено, що виконавче провадження
підлягає обов'язковому зупиненню у
разі внесення підприємства
паливно-енергетичного комплексу до
реєстру підприємств
паливно-енергетичного комплексу, які
беруть участь у процедурі погашення
заборгованості (далі - Реєстр),
відповідно до Закону України "Про
заходи, спрямовані на забезпечення
сталого функціонування підприємств
паливно-енергетичного комплексу" №2711-IV
від 23.06.2005 (далі - Закон України №2711-IV
від 23.06.2005). На підтвердження того, що
позивач внесений до Реєстру, до заяви
про зупинення виконавчого провадження
від 02.09.2014 було додано оригінал виписки
з Реєстру станом на 28.08.2014. Однак, листом
№12527 від 23.09.2014 в.о. начальника відділу
державної виконавчої служби
Вишгородського районного управління
юстиції Кучер А.В. повідомив позивача
про відмову у зупиненні виконавчого
провадження №32468422. Представник
позивача зазначив, що позивач не
погоджується з такими діями державного
виконавця та вважає їх незаконними і
такими, що порушують його законні права
та інтереси. Просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти позову заперечив та
пояснив, що відповідно до рішення
Конституційного суду України у справі
№1-26/2012 від 13.12.2012 щодо офіційного
тлумачення положень пункту 15 частини
першої статті 37 Закону України №606-XIV
від 21.04.1999, обов'язкове зупинення
виконавчого провадження та заходів
примусового виконання судових рішень
здійснюється лише щодо стягнення
заборгованості, яка виникла через
неповні розрахунки за енергоносії, та
щодо учасників розрахунків, визначених
Законом України №2711-IV від 23.06.2005, тому
вважає відмову законною. Просив в
задоволенні позову відмовити.

09.10.2014 Київським окружним
адміністративним судом, на підставі
клопотань представників сторін про
здійснення розгляду справи за їх
відсутності та в порядку письмового
провадження, а також, відповідно до
частини четвертої статті 122 Кодексу
адміністративного судочинства
України, було постановлено ухвалу про
розгляд справи в порядку письмового
провадження.

Розглянувши позовну заяву, заслухавши
пояснення представників сторін,
дослідивши письмові докази, судом
встановлено наступне.

З виписки з реєстру підприємств
паливно-енергетичного комплексу, які
беруть участь у процедурі погашення
заборгованості відповідно до Закону
України "Про заходи, спрямовані на
забезпечення сталого функціонування
підприємств паливно-енергетичного
комплексу", вихідний №117/176 від 25.09.2014,
виданої станом на 25.09.2014, вбачається, що
наказом Мінпаливенерго України №568 від
10.11.2005 позивача було внесено до Реєстру
(а.с. 39).

Постановою відповідача від 11.05.2012
відкрито виконавче провадження №32468422
щодо стягнення з позивача на користь
Київського обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарських санкцій
та пені у розмірі 2324541,00 грн. (а.с. 8).

02.09.2014 позивач звернулось до
відповідача із заявою про зупинення
виконавчого провадження №32468422 з
підстав, передбачених пунктом 15
частини першої статті 37 Закону України
№606-XIV від 21.04.1999 (а.с. 9-10).

Листом №12527 від 23.09.2014 відповідач
повідомив позивача про те, що згідно з
рішенням Конституційного суду України
у справі №1-26/2012 від 13.12.2012 щодо
офіційного тлумачення положень пункту
15 частини першої статті 37 Закону
України №606-XIV від 21.04.1999, обов'язкове
зупинення виконавчого провадження та
заходів примусового виконання судових
рішень здійснюється лише щодо
стягнення заборгованості, яка виникла
через неповні розрахунки за
енергоносії, та щодо учасників
розрахунків, визначених Законом
України №2711-IV від 23.06.2005, а тому,
зупинити виконавче провадження є
неможливим (а.с. 12).

Не погоджуючись із вищезазначеним
рішенням відповідача, позивач
звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що
виникли між сторонами, суд зазначає
наступне.

Умови і порядок виконання рішень судів
та інших органів (посадових осіб), що
відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню у разі
невиконання їх у добровільному
порядку, врегульовано Законом України
№606-XIV від 21.04.1999.

Відповідно до статті 1 Закону України
№606-XIV від 21.04.1999, виконавче провадження
як завершальна стадія судового
провадження та примусове виконання
рішень інших органів (посадових осіб) -
це сукупність дій органів і посадових
осіб, визначених у цьому Законі, що
спрямовані на примусове виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), які провадяться на
підставах, в межах повноважень та у
спосіб, визначених цим Законом, іншими
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до цього Закону
та інших законів, а також рішеннями, що
відповідно до цього Закону підлягають
примусовому виконанню.

Згідно з частинами першою та другою
статті 17 Закону України №606-XIV від
21.04.1999, примусове виконання рішень
здійснюється державною виконавчою
службою на підставі виконавчих
документів, визначених цим Законом.
Державною виконавчою службою
підлягають виконанню, зокрема,
виконавчі листи, що видаються судами.

Відповідно до частин першої та третьої
статті 6 Закону України №606-XIV від 21.04.1999,
державний виконавець зобов'язаний
використовувати надані йому права
відповідно до закону і не допускати у
своїй діяльності порушення прав та
законних інтересів фізичних і
юридичних осіб. Рішення, дії або
бездіяльність державного виконавця
можуть бути оскаржені в порядку,
встановленому цим Законом.

Частиною першою статті 11 Закону
України №606-XIV від 21.04.1999 встановлено, що
державний виконавець зобов'язаний
вживати передбачених цим Законом
заходів примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.

Статтею 37 Закону України №606-XIV від
21.04.1999 визначені обставини, при
наявності яких виконавче провадження
підлягає обов'язковому зупиненню.

Згідно з пунктом 15 частини першої
статті 37 Закону України №606-XIV від
21.04.1999, виконавче провадження підлягає
обов'язковому зупиненню у разі
внесення підприємства
паливно-енергетичного комплексу до
Реєстру підприємств
паливно-енергетичного комплексу, які
беруть участь у процедурі погашення
заборгованості відповідно до Закону
України №2711-IV від 23.06.2005.

Пунктом 1.1. статті 1 Закону України
№2711-IV від 23.06.2005 встановлено, що
підприємства паливно-енергетичного
комплексу - це гірничі підприємства,
газодобувні підприємства, котельні,
підключені до магістральних теплових
мереж, а також підприємства, які на дату
виникнення заборгованості мали
ліцензію хоча б з одного виду
діяльності: виробництва електричної
енергії; передачі електричної енергії
магістральними та міждержавними
електричними мережами; передачі
електричної енергії місцевими
(локальними) електричними мережами;
постачання електричної енергії за
регульованим тарифом; оптового
постачання електричної енергії;
транспортування природного газу
магістральними трубопроводами;
транспортування природного і
нафтового газу розподільними
трубопроводами; транспортування
нафтопродуктів магістральними
трубопроводами; постачання природного
газу за регульованим тарифом.

Відповідно до пункту 1.6 статті 1 Закону
України №2711-IV від 23.06.2005, реєстр
підприємств паливно-енергетичного
комплексу, які беруть участь у
процедурі погашення заборгованості
(далі - Реєстр) - це автоматизована
комп'ютерна база даних, яка ведеться
оптовим постачальником електричної
енергії та призначена для накопичення,
систематизації і зберігання
відомостей про підприємства
паливно-енергетичного комплексу, які
прийняли рішення про участь у
процедурі погашення заборгованості, а
також для видачі відповідних
документів, які підтверджують участь
підприємства паливно-енергетичного
комплексу у процедурі погашення
заборгованості, визначеної цим
Законом, і забезпечення інформацією
користувачів Реєстру.

Згідно абзацу п'ятого пункту 3.7 статті 3
Закону України №2711-IV від 23.06.2005, на
строк участі підприємства
паливно-енергетичного комплексу у
процедурі погашення заборгованості
підлягають зупиненню виконавчі
провадження та заходи примусового
виконання рішень щодо цього
підприємства із стягнення
заборгованості, яка виникла до 01.01.2013,
що підлягають виконанню в порядку,
встановленому Законом України №2711-IV
від 23.06.2005, крім рішень про виплату
заробітної плати, вихідної допомоги,
інших виплат (компенсацій), що належать
працівнику у зв'язку з трудовими
відносинами, відшкодування
матеріальної (майнової) шкоди, завданої
каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я
або смертю, стягнення аліментів, та
рішень про стягнення заборгованості із
сплати внесків до фондів
загальнообов'язкового державного
соціального страхування, яка виникла
до 01.01.2011, і заборгованості із сплати
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування до
органів Пенсійного фонду України.

В позовній заяві позивач посилається
на статтю 3 Закону України №2711-IV від
23.06.2005, яка у контексті спірних
правовідносин узгоджується з
положеннями пункту 15 частини першої
статті 37 Закону України №606-XIV від
21.04.1999, не пов'язує зупинення
виконавчого провадження з характером
заборгованості, що стягується за
виконавчим документом, крім винятків,
наведених у вказаних нормах.

Суд вважає, що вищезазначене посилання
позивача є помилковим з огляду на
наступне.

Згідно зі статтею 20 Закону України "Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні" №875-XII від 21.03.1991
(далі - Закон України №875-XII від 21.03.1991),
підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, де середньооблікова
чисельність працюючих інвалідів менша,
ніж установлено нормативом,
передбаченим статтею 19 цього Закону,
щороку сплачують відповідним
відділенням Фонду соціального захисту
інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом. Для підприємств, установ,
організацій, у тому числі підприємств,
організацій громадських організацій
інвалідів, фізичних осіб, на яких
працює від 8 до 15 осіб, розмір
адміністративно-господарських санкцій
за робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом, визначається в розмірі
половини середньої річної заробітної
плати на відповідному підприємстві, в
установі, організації, у тому числі
підприємстві, організації громадських
організацій інвалідів, у фізичної
особи, яка використовує найману працю.
Положення цієї частини не поширюється
на підприємства, установи і
організації, що повністю утримуються
за рахунок коштів державного або
місцевих бюджетів.

Порушення термінів сплати
адміністративно-господарських санкцій
тягне за собою нарахування пені. Пеня
обчислюється виходячи зі 120 відсотків
річних облікової ставки Національного
банку України, що діяла на момент
сплати, нарахованої на повну суму
недоїмки за весь її строк.

Сплату адміністративно-господарських
санкцій і пені підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, які
використовують найману працю,
проводять відповідно до закону за
рахунок прибутку, який залишається в їх
розпорядженні після сплати всіх
податків і зборів (обов'язкових
платежів).

Частиною другою статті 2 Закону України
№2711-IV від 23.06.2005 передбачено, що дія
цього Закону поширюється на
підприємства паливно-енергетичного
комплексу, а також інших учасників
розрахунків, які мають або перед якими
є заборгованість, що виникла внаслідок
неповних розрахунків за енергоносії.

Відповідно до пункту 1.3 статті 1 Закону
України №2711-IV від 23.06.2005, учасниками
розрахунків є: підприємства
паливно-енергетичного комплексу,
суб'єкти господарської діяльності,
розпорядники коштів державного та
місцевих бюджетів, державні цільові
фонди, Державний комітет України з
державного матеріального резерву,
правонаступники ліквідованих фондів,
що були передбачені законодавством,
розпорядники цільового галузевого
фонду створення ядерно-паливного циклу
Міністерства палива та енергетики
України, які мають дебіторську або
кредиторську заборгованість та
здійснюють заходи щодо її погашення на
умовах, визначених цим Законом.

Згідно з пунктом 1.4 статті 1 Закону
України №2711-IV від 23.06.2005, до
заборгованості відноситься
підтверджена учасниками розрахунків
на розрахункову дату сума коштів, яка: 1)
підлягає сплаті за товари, роботи
(послуги), спожиті у процесі
виробництва (видобутку), передачі
(транспортування) та/або постачання
енергоносіїв, відповідно до укладених
договорів або з інших підстав,
передбачених законом, у тому числі суми
пені, штрафних та фінансових санкцій,
але не сплачена; 2) є податковим боргом
та підлягає сплаті, але не сплачена, до
бюджетів усіх рівнів та державних
цільових фондів, у тому числі
ліквідованих; 3) підлягає сплаті, але не
сплачена, до цільового галузевого
фонду створення ядерно-паливного циклу
Міністерства палива та енергетики
України; 4) передбачена видатками
бюджетів усіх рівнів, але не отримана
суб'єктами господарської діяльності, у
тому числі за пільгами та субсидіями,
для сплати за спожиті енергоносії; 5)
підлягає сплаті і виникла внаслідок
відсутності у Державному бюджеті
України минулих років видаткових
статей або передбачення видатковими
статтями часткового фінансування
видатків для розрахунків за
енергоносії, у тому числі за пільгами
та субсидіями (трансфертами), спожиті
підприємствами, організаціями,
закладами та установами, які
фінансуються з бюджетів усіх рівнів; 6)
є заборгованістю казенних підприємств,
у тому числі тих, які були казенними
станом на 01.01.2011, за зобов'язаннями з
оплати електричної енергії у розмірі
станом на 01.07.2011, що є непогашеними на
дату набрання чинності Законом України
"Про внесення змін до деяких законів
України з питань врегулювання
заборгованості за електричну енергію".
Наведеною нормою встановлено
вичерпний перелік сум коштів, що
підпадають під визначення
заборгованості при застосуванні цього
Закону, на які поширюється положення
пункту 15 частини першої статті 37 №606-XIV
від 21.04.1999 щодо обов'язкового зупинення
виконавчого провадження.

Таким чином, положення Закону України
№2711-IV від 23.06.2005 поширюються на
паливно-енергетичні підприємства та
суб'єкти господарської діяльності,
перераховані в пункті 1.3 статті
1 цього Закону, щодо заборгованості, яка
виникла внаслідок несплати або
неповних розрахунків за енергоносії.

Як вбачається із матеріалів справи,
борг позивача виник внаслідок
стягнення
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання нормативу зі створення
робочих місць для працевлаштування
інвалідів відповідно до Закону України
№875-XII від 21.03.1991.

Отже, заборгованість позивача не є
боргом у сфері енергопостачання
(енергоспоживання) чи за не сплату
електроенергії, або податковим боргом.

Виходячи з вищезазначеного, до
правовідносин щодо стягнення
господарських санкцій за невиконання
нормативу робочих місць для
працевлаштування інвалідів положення
пункту 15 частини першої статті 37 Закону
України №606-XIV від 21.04.1999 не
застосовуються.

Такий висновок узгоджується із
позицією Конституційного Суду України
у справі №1-26/2012 за конституційним
зверненням товариства з обмеженою
відповідальністю "ДІД Конс" щодо
офіційного тлумачення положень пункту
15 частини першої статті 37 Закону
України "Про виконавче провадження"
№606-XIV від 21.04.1999 у взаємозв'язку з
положеннями частини першої статті 41,
частини п'ятої статті 124, пункту 9
частини третьої статті 129 Конституції
України, статті 115 Господарського
процесуального кодексу України,
пунктів 1.3, 1.4 статті 1, частини другої
статті 2, абзацу шостого пункту 3.7
статті 3 - Закону України "Про заходи,
спрямовані на забезпечення сталого
функціонування підприємств
паливно-енергетичного комплексу" №2711-IV
від 23.06.2005 (справа про стягнення
заборгованості з підприємств
паливно-енергетичного комплексу).

У даній справі Конституційний Суд
України дійшов висновку, що в аспекті
конституційного звернення вказані
положення Закону України №606-XIV від
21.04.1999 треба розуміти так, що
обов'язкове зупинення виконавчого
провадження та заходів примусового
виконання судових рішень здійснюється
лише щодо стягнення заборгованості,
яка виникла через неповні розрахунки
за енергоносії, та щодо учасників
розрахунків, визначених Законом
України №2711-IV від 23.06.2005.

Внесення юридичної особи, незалежно
від форми власності, до Реєстру не є
підставою для зупинення виконавчого
провадження та заходів примусового
виконання судових рішень щодо
стягнення з неї заборгованості, яка не
стосується неповних розрахунків за
енергоносії і не визначена Законом
України №2711-IV від 23.06.2005.

Наведене дає підстави для висновку, що
положення Закону України №2711-IV від
23.06.2005 не регулюють правовідносини
стосовно погашення заборгованості, не
визначеної у преамбулі, пунктах 1.1, 1.2,
1.3, 1.4, 1.5 статті 1, частині другій статті
2, зокрема такої, яка не стосується
неповних розрахунків за енергоносії.

Оскільки Закон України №2711-IV від 23.06.2005
не відносить до заборгованості
підприємств паливно-енергетичного
комплексу заборгованість у вигляді
адміністративно-господарських санкцій
та пені перед Фондом соціального
захисту інвалідів, тому виконавче
провадження, у якому примусового
стягується з боржника така
заборгованість, не підлягає
обов'язковому зупиненню.

Суд вважає безпідставною позицію
позивача стосовно того, що
адміністративно-господарські санкції
та пеня за невиконання нормативу
працевлаштування інвалідів підпадають
під визначення підпункту 1 пункту 1.4
статті 1 Закону України №2711-IV від 23.06.2005
і є заборгованістю, у розумінні
зазначеного Закону.

Вищезазначеним пунктом встановлено, що
заборгованість - це підтверджена
учасниками розрахунків на
розрахункову дату сума коштів, яка
підлягає сплаті за товари, роботи
(послуги), спожиті у процесі
виробництва (видобутку), передачі
(транспортування) та/або постачання
енергоносіїв, відповідно до укладених
договорів або з інших підстав,
передбачених законом, у тому числі суми
пені, штрафних та фінансових санкцій,
але не сплачена.

В контексті офіційного тлумачення
Конституційного суду України та
положень Закону України №2711-IV від
23.06.2005, під сумою штрафних санкцій та
пені розуміються санкції, що виникли з
підстав, передбачених договором або
законом при здійсненні господарської
діяльності, пов'язаної з виробництвом,
передачею та/або постачанням
енергоносіїв.

Хибним є також посилання представника
позивача, що відповідно до абзацу
другого резолютивної частини рішення
Конституційного суду України для
обов'язкового зупинення виконавчого
провадження, у межах спірних
правовідносин, достатньо наявності у
товариства статусу учасника
розрахунків, незважаючи на характер
(підстави виникнення) заборгованості.

Суд звертає увагу на те, що такі
твердження позивача суперечать абзацу
третьому резолютивної частини рішення
Конституційного суду України, яким
передбачено обов'язковість зупинення
виконавчого провадження виключно при
стягненні заборгованості, яка
стосується розрахунків за
енергоносіїв.

Аналогічні за змістом положення
передбачені статтею 2 Закону України
№2711-IV від 23.06.2005, у силу якої дія цього
Закону поширюється на підприємства
паливно-енергетичного комплексу, а
також інших учасників розрахунків,
які мають або перед якими є
заборгованість, що виникла внаслідок
неповних розрахунків за енергоносії.

Таким чином, законодавство не
передбачає обов'язкового зупинення
виконавчого провадження щодо
заборгованості зі сплати
адміністративно-господарських санкцій
та пені, що не пов'язані із здійсненням
розрахунків за енергоносії.

Статтями 11, 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що розгляд і вирішення
справ в адміністративних судах
здійснюються на засадах змагальності
сторін та свободи в наданні ними суду
своїх доказів і у доведенні перед судом
їх переконливості. Суд вживає
передбачені законом заходи, необхідні
для з'ясування всіх обставин у справі.
Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

За таких обставин, виходячи з меж
заявлених позовних вимог, системного
аналізу положень чинного
законодавства України та матеріалів
справи, суд не вбачає з боку
відповідача порушень діючого
законодавства, які б спричинили
порушення прав та охоронюваних законом
інтересів позивача та приходить до
висновку, що відповідач відмовляючи в
задоволенні заяви про зупинення
виконавчого провадження діяв на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені нормами чинного
законодавства України.

Відповідно до частини другої статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони - суб'єкта владних
повноважень, суд присуджує з іншої
сторони всі здійснені нею
документально підтверджені судові
витрати, пов'язані із залученням
свідків та проведенням судових
експертиз. Доказів понесення таких
витрат суду не надано.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає,
що в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159-163,
167, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

В задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано в
установлені строки. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після повернення апеляційної скарги,
відмови у відкритті апеляційного
провадження або набрання законної сили
рішенням за наслідками апеляційного
провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду
подається до Київського апеляційного
адміністративного суду через
Київський окружний адміністративний
суд протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Суддя
Басай О.В.