Справа № 803/1809/13-а
Суддя: Мікула О.І.
Дата ухвалення: 2014-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2014 року
Справа №
876/12996/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого - судді -
Мікули О.І.,

суддів -
Гінди О.М., Курильця А.Р.,

розглянувши в порядку письмового
провадження в м.Львові апеляційну
скаргу Луцької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Волинській
області на постанову Волинського
окружного адміністративного суду від 12
вересня 2013 року у справі за позовом
Приватного підприємства "Аквастандарт"
до Луцької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Волинській
області про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення,-

в с т а н
о в и в :

21 серпня 2013 року позивач - Приватне
підприємство «Аквастандарт»
звернулося в суд з позовом до
відповідача - Луцької ОДПІ ГУ
Міндоходів у Волинської області, в
якому просило визнати протиправним та
скасувати податкове
повідомлення-рішення № від 14
серпня 2013 року, яким позивачу збільшено
суму грошового зобов'язання з ПДВ на
загальну суму 8770,30 грн., в т.ч. основний
платіж - 7247 грн. та штрафні (фінансові)
санкції - 1523,30 грн.

Постановою Волинського окружного
адміністративного суду від 12 вересня
2013 року позов задоволено. Податкове
повідомлення-рішення Луцької
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Волинській області від 14
серпня 2013 року № скасовано.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду, відповідач оскаржив його в
апеляційному порядку. Вважає, що
оскаржувана постанова прийнята з
неповним з'ясуванням обставин, що мають
значення для справи, з порушенням норм
матеріального і процесуального права
та підлягає скасуванню, покликаючись
на те, що судом першої інстанції не
надано належної правової оцінки тому
факту, що господарські операції, які
відображені ПП «Аквастандарт» в
досліджуваних документах, не мають
достатньої доказовості фактичного їх
здійснення, діяльність позивача
спрямована лише на створення умов для
отримання права на формування
податкового кредиту. Первинні
документи, надані ПП «Аквастандарт» є
недостатніми для підтвердження факту
реальності здійснення господарських
операцій з ПП «Техстандартпроект».
Також до перевірки не надано
товарно-транспортні накладні та
сертифікати відповідності на приданий
товар. Враховуючи наведене,
оскаржуване податкове
повідомлення-рішення прийняте
правомірно. Просить скасувати
оскаржувану постанову та прийняти
нову, якою відмовити в задоволенні
позовних вимог.

Особи, які беруть участь у справі, в
судове засідання не прибули, про дату,
час та місце розгляду справи
повідомлені належним чином, тому
відповідно до положень п.2 ч.1 ст.197 КАС
України, суд вважає можливим
проведення розгляду справи в їхній
відсутності в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами та на основі наявних у ній
доказів.

Перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги в їх сукупності, суд
дійшов висновку, що апеляційну скаргу
необхідно залишити без задоволення, а
оскаржувану постанову - без змін з
наступних підстав.

Свідоцтвом про державну реєстрацію
юридичної особи серія А00 № 390388
підтверджується, що ПП «Аквастандарт»
зареєстроване як юридична особа 12
листоапада 2003 року (а.с.43-44).

Відповідно до довідки з Єдиного
державного реєстру підприємств та
організацій України АА № 690159 від 19
листопада 2012 року, виданої Головним
управлінням статистики у Волинській
області, основними видами діяльності
ПП «Аквастандарт» за КВЕД є: оптова
торгівля залізними виробами,
водопровідним і опалювальним
устаткуванням і приладдям до нього,
монтаж водопровідних мереж, систем
опалення та кондиціонування,
діяльність посередників у торгівлі
товарами широкого асортименту (а.с.45-46).

На момент виникнення спірних
правовідносин ПП «Аквастандарт»
перебувало на податковому осблку в
Луцькій ОДПІ як платник ПДВ, що
підтверджується наявною в Свідоцтвом
про реєстрацію платника податку на
додану вартість № 02818432 від 24 листопада
2003 року (а.с.47).

Судом першої інстанції встановлено, що
у період з 19 липня 2013 року по 25 липня 2013
року Луцькою ОДПІ проведено
документальну позапланову виїзну
перевірку ПП «Аквастандарт» з окремих
питань фінансово-господарської
діяльності за період з 01 січня 2009 року
по 01 липня 2012 року, якою встановлено
порушення п.1.4 ст.1, п.п.7.3.1, п.7.3 ст.7,
п.п.7.2.6, п.7.2, ст.7 та п.п.7.4.1, п7.4, ст.7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», ст.185, п.186.1 ст.186, п.198.1, п.198.6
ст.198, п.200.2 ст.200 ПК України, внаслідок
чого занижено ПДВ, який підлягає сплаті
до бюджету з господарських операцій з
ПП «Техстандартпроект» на загальну
суму 7246,62 грн.

За результатами перевірки складено Акт
№321/22.1/32650205 від 01 серпня 2013 року (а.с.10-25).

14 серпня 2013 року на підставі вказаного
акту Луцької ОДПІ винесено податкове
повідомлення-рішення №, позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
з ПДВ на загальну суму 8770,30 грн., в т.ч.
основний платіж - 7247 грн. та штрафні
(фінансові) санкції - 1523,30 грн.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з недоведеності
податковим органом обставин, які б
свідчили про фактичне нездійснення
господарських операцій між позивачем
та його контрагентом, оскільки
господарські операції позивача
підтверджені належним чином
оформленими первинними документами, а
правочини, укладені з контрагентом, не
визнані у встановленому законом
порядку недійсними. Висновки
податкового органу про
неправомірність формування платником
податків податкового кредиту за
результатами таких господарських
операцій є безпідставними та
необґрунтованими. Таким чином,
оскаржуване податкове
повідомлення-рішення прийнято на
підставі помилкових висновків Луцької
ОДПІ про порушення ПП «Аквастандарт»
податкового законодавства. Відповідач
не довів правомірності прийнятого ним
рішення.

Такі висновки суду першої інстанції, на
думку колегії суддів, відповідають
нормам матеріального права та
фактичним обставинам справи і є
правильними, виходячи з наступного.

П.198.3 ст. 198 ПК України передбачає, що
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до ст.39
зазначеного Кодексу та складається з
сум податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою п.193.1 ст. 193 ПК України,
протягом звітного періоду у зв'язку з
придбанням або виготовленням товарів
(в тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Не відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими п.201.11 ст.201 цього Кодексу.
У разі коли на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
цього Кодексу (п.198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України).

Аналогічні приписи містилися в ст.7
Закону України «Про податок на додану
вартість» (втратив чинність на
підставі ПК України N2755-VI (2755-17) від 02
грудня 2010 року).

П. 44.1 ст. 44 ПК України визначає, що для
цілей оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством. Платникам
податків забороняється формування
показників податкової звітності,
митних декларацій на підставі даних, не
підтверджених документами, що
визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до п.201.1 ст.201 ПК України
платник податку зобов'язаний надати
покупцю (отримувачу) на його вимогу
підписану уповноваженою платником
особою та скріплену печаткою податкову
накладну, яка згідно з пунктом 201.6
статті 201 Податкового кодексу України є
податковим документом і одночасно
відображається у податкових
зобов'язаннях і реєстрі виданих
податкових накладних продавця та
реєстрі отриманих податкових
накладних покупця.

Податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту (п.
201.10 ст. 201 ПК України).

Необхідність підтвердження
господарських операцій первинними
документами визначена Законом України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" та п.п.1.2 п.1, п.п.2.1
п.2 Положення про документальне
збереження записів у бухгалтерському
обліку, затвердженого наказом
Міністерства фінансів України № 88 від
24.05.1995 року, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 05.06.1995
року за №168/704.

Як вбачається з матеріалів справи, між
ПП «Техстандартпроект» (постачальник)
та ПП «Аквастандарт» (покупець)
укладено ряд договорів постачання, а
саме: №310101 від 31 січня 2012 року, №2502/1 від
25 лютого 2011 року та №1801/1 від 18 січня 2011
року.

На підтвердження господарських
операцій з вказаним контрагентом в
обґрунтування підстав віднесення до
податкового кредиту позивачем надано
податкові накладні: № 20 від 31 січня 2012
року (а.с.29), від 25 лютого 2011 року (а.с.32),
№ 3 від 18 січня 2011 року 9а.с.35), № 161102 від
16 листопада 2010 року (а.с.37), № 111601 від 16
листопада 2010 року (а.с.39).

Крім того, позивачем надано також
видаткові накладні №Т-310101 від 31 січня
2012 року (а.с.28), №Т-250202 від 25 лютого 2011
року (а.с.31), №Т-180101 від 18 січня 2011 року
(а.с.34), Т-161102 від 16 листопада 2010 року
(а.с.36), №Т-1611101 від 16 листопада 2010 року
(а.с.38).

Оплата за придбаний товар проведена у
повному обсязі, що підтверджується
платіжними дорученнями: № 2007 від 11
листопада 2010 року, № 2021 від 19
лисчтопада 2010 року, № 2105 від 20 січня 2011
року, №2163 від 11 березня 2011 року, № 2548
від 03 лютого 2012 року (а.с.40-42).

Також позивачем надано докази
подальшої реалізації придбаного у ПП
«Техстандартпроект» товару іншим
суб'єктам підприємницької діяльності,
зокрема, з ТОВ «Інвестор», СТзОВ
Романів, ПСП «Стир-Агро», ПП ОСОБА_3, ТОВ
«Волиньторгхліб», ТОВ «Алювіжен», ПП
«Каскад-Транспорт», ТОВ
«Промтехсервіс», ТОВ «Модерн-Експо»
шляхом укладення договорів поставки; з
ТОВ «Петрол Гарант», ПП «Л.П.С.», ПП
ОСОБА_4, ПП ОСОБА_5, ТОВ «Алюглас», ТОВ
«Модерн-Експо», ПП ОСОБА_6, ТОВ «Віра-1»;
ДП «Волиньстандартметрологія»; ТОВ
«Гербор-Холдінг» - шляхом укладення
договорів купівлі-продажу; з ТОВ
«Волиньморепродукти», ДП
«Волиньстандартметрологія», ПП ОСОБА_4
- шляхом укладення договорів про
сервісне обслуговування та технічний
ремонт обладнання, що підтвержується
оформленими видатковими накладними,
довіреностями на отримання товару,
актами здачі-прийняття робіт, актами
списання та податковими накладними.
Надані позивачем докази підтверджують
досягнення ПП «Аквастандарт»
економічного ефекту у власній
господарській діяльності - реалізовано
товар покупцям та отримано прибуток
від реалізації даного товару.

Враховуючи усе вищенаведене, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції про те, що
господарські операції між позивачем та
котрагентом підтверджуються
первинними документами, які повністю
відповідають вимогам до первинних
документів, передбачених п.2 ст.9 Закону
України "Про бухгалтерській облік та
фінансову звітність в Україні". Про
дійсність правочинів свідчить також
те, що всі розрахунки між позивачем і
вказаним контрагентом мають реальний
грошовий характер та підтверджені
відповідними первинними документами,
зокрема, актами здачі-приймання робіт,
податковими накладними, платіжними
дорученнями. Оскільки підставою для
включення сум податку на додану
вартість до податкового кредиту,
відповідно до вимог Закону України "Про
податок на додану вартість" (втратив
чинність на підставі ПК України N2755-VI
(2755-17) від 02 грудня.2010 року) та ПК
України, є належним чином оформлені
податкові накладні, тому позивачем
повністю дотримано всі вимоги чинного
законодавства щодо формування
податкового кредиту. Крім того, жодних
додаткових вимог до формування
податкового кредиту законодавство не
встановлює, лише відсутність
податкової накладної безумовно
позбавляє платника податку права на
включення до податкового кредиту
сплачених (нарахованих) сум податків у
звітному періоді у зв'язку з придбанням
товарів (робіт, послуг).

Колегія суддів звертає увагу на те, що в
матеріалах справи відсутні докази
визнання недійсними у встановленому
порядку договорів, укладених з ПП
«Техстандартпроект», чи докази
порушення законодавства України в
момент складання наявних у позивача
податкових накладних.

Враховуючи усе вищенаведене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про
правомірність формування позивачем
податкового кредиту, доводи апелянта в
цій частині є безпідставними.

Покликання податкового органу на
підтвердження отримання позивачем
товарно-матеріальних цінностей, які
постачалися від контрагентів,
товарно-транспортними накладними,
колегія суддів вважає безпідставними,
оскільки законодавець не ставить у
залежність відсутність транспортних
документів на перевезення вантажу
(товару) з наслідками формування бази
оподаткування податком на додану
вартість. Наявність
товарно-транспортних накладних при
здійсненні перевезень передбачено
наказом Міністерства транспорту
України "Про затвердження типових форм
первинного обліку роботи вантажного
автомобіля" та Правилами перевезень
вантажів автомобільним транспортом в
Україні, які регулюють питання
перевезення, а не питання податкового
обліку та звітності.
Товарно-транспортна накладна є
підставою для списання
товарно-матеріальних цінностей у
вантажовідправника і оприбуткування
їх у вантажоодержувача при перевезенні
вантажів у межах України та не є єдиним
та безумовним документом, що
підтверджує факт придбання або продажу
товарно-матеріальних цінностей. Таким
чином, відсутність таких накладних у
позивача само по собі не може слугувати
підставою для визнання господарських
операцій недійсними.

Таким чином, товарно-транспортна
накладна не може бути первинним
документом, який підтверджує
здійснення господарської операції з
поставки товарів, та відповідно
набуття права власності на нього,
оскільки не відображає відомості про
господарську операцію з поставки
товару, а відображає відомості про
господарську операцію перевезення.

Доводи апелянта в цій частині є
безпідставними та не спростовують
висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів також звертає увагу на
те, що відсутність у позивача
сертифікатів на товар не є підставою
для невключення сум ПДВ до податкового
кредиту, адже такі сертифікати не
фіксують факт здійснення
господарської операції.

Таким чином, Луцька ОДПІ ГУ Міндоходів
у Волинській області не надала жодних
доказів на підтвердження того, що
позивач, як платник податку, діяв без
належної обачності й обережності і
йому було відомо про порушення його
контрагентами вимог податкового
законодавства та невідображення в
податковому обліку операцій з поставки
товару позивачеві, або що самостійною
діловою метою здійснення
господарських операцій з даним
підприємством було одержання
позивачем податкової вигоди.

Колегія суддів вважає за необхідне
зазначити, що у разі якщо дії платника
податку свідчать про його
добросовісність, а вчинені ним
господарські операції не викликають
сумніву в їх реальності та
відповідності дійсному економічному
змісту для підтвердження права на
податковий кредит та/або бюджетне
відшкодування достатньо наявності
належним чином оформлених документів,
зокрема податкових накладних.

Подібне розмежування платників
податків дозволяє індивідуалізувати
юридичну відповідальність особи та
забезпечити дотримання правопорядку в
галузі оподаткування.

Така позиція висловлена, зокрема, в
Постанові Верховного Суду України від
31.01.2011 року в справі № 21-47а10, який
зазначив, що "чинне законодавство
України не ставить у залежність
виникнення у платника ПДВ права на
податковий кредит від дотримання вимог
податкового законодавства іншим
суб'єктом господарювання, зокрема, тим,
який не був постачальником товарів
(послуг) на вартість яких нарахований
ПДВ, що включений платником податку до
податкового кредиту". Таким чином,
порушення податкової дисципліни
контрагентом не є підставою для
відмови у праві на податковий кредит.
Дана позиція в силу вимог ст.244-2 КАС
України є обов'язковою для
застосування, а суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

Щодо покликань апелянта на те, що ПП
«Аквастандарт» під час перевірки не
було долучено ряд первинних
документів, колегія суддів заначає
наступне.

Позивачем для перевірки представлено
податковому органу ряд документів, які
є належним підтвердженням реальності
операцій між позивачем та
контрагентом, а також свідчать про
належне документування їх здійснення і
вказують на коректність обчислення та
сплати податків і зборів по таких
операціях.

Разом з тим, Луцькою ОДПІ не доведено
необхідності подання додаткових
документів (крім тих, які були надані
позивачем в ході перевірки), їх
обов'язкове оформлення та зберігання, а
також їх зв'язок із предметом
перевірки, що свідчить про
безпідставність вимог апелянта в цій
частині.

Колегія суддів звертає увагу на те, що
збільшення суми грошового зобов'язання
(шляхом прийняття оскаржуваного
податкового повідомлення-рішення)
порушує право позивача мирно володіти
своїм майном, визначення якого
міститься у Першому Протоколі до
Конвенції про захист прав і
основоположних свобод людини від 20
березня 1952 року (надалі також "Протокол
1 до Конвенції"), яка є частиною
національного законодавства України
згідно із ст.9 Конституції України.

Зокрема, стаття 1 Протоколу 1 до
Конвенції так визначає підстави, за
яких особа може бути позбавлена свого
майна: "Кожна фізична або юридична
особа має право мирно володіти своїм
майном. Ніхто не може бути позбавлений
своєї власності інакше як в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом і загальними принципами
міжнародного права".

Роз'яснення цієї норми містяться в
рішеннях Європейського суду з прав
людини.

Так, у рішенні в справі "Щокін проти
України"(п. 49) ЄСПЛ вказав, що збільшення
податковим органом зобов'язання особи
з податку безперечно є втручанням до
майнових прав заявника, гарантованих
статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції. Таке
втручання за Конвенцією може бути
визнане тільки якщо здійснене на
умовах, передбачених законом. Так, у пп.
50-51 згаданого рішення ЄСПЛ зазначає:
"Найпершою та найбільш важливою
вимогою ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції є
те, що будь-яке втручання державних
органів у мирне володіння майном
повинне бути законним: друге речення
першого параграфу наділяє правом
позбавляти майна лише "на умовах,
передбачених законом" і другий
параграф визначає, що Держава має право
контролювати використання майна
шляхом введення в дію "законів". Більше
того, верховенство права, один з
фундаментальних принципів
демократичного суспільства,
притаманний всім статтям Конвенції. Це
поняття (поняття "закону") вимагає, перш
за все, щоб заходи, що застосовуються,
ґрунтувалися на національному
законодавстві. Воно також посилається
на якість закону, що застосовується,
вимагаючи його доступності для осіб,
яких він стосується, точності та
передбачуваності в його застосуванні."
Таким чином, будь-які дії, спрямовані на
позбавлення особи її майна є
незаконними, якщо контролюючі органи
діють не у відповідності до закону.

Відповідно до ч.2 ст.8 КАС України суд
застосовує принцип верховенства права
з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини, а ст.17
Закону України "Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини" передбачає, що суди
застосовують при розгляді справ
Конвенцію та практику Суду як джерело
права.

Враховуючи усе вищенаведене, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції про те, що податкове
повідомлення-рішення № від 14
серпня 2013 року прийняте неправомірно.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі
приписи та фактичні обставини справи,
колегія суддів прийшла до переконання
про те, що доводи апеляційної скарги є
безпідставними та не спростовують
висновків суду першої інстанції.

З врахуванням вищенаведеного колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про
підставність позовних вимог, правильно
і повно встановив обставини справи та
ухвалив судове рішення з додержанням
норм матеріального і процесуального
права, тому відповідно до ч.1 ст.200 КАС
України апеляційну скаргу необхідно
залишити без задоволення, а постанову
суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС
України, суд,-

у х в а
л и в :

Апеляційну скаргу Луцької об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Волинській області залишити без
задоволення, а постанову Волинського
окружного адміністративного суду від 12
вересня 2013 року у справі № 803/1809/13-а - без
змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі та
може бути оскаржена у касаційному
порядку шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до
адміністративного суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів після
набрання нею законної сили.

Головуючий
О.І. Мікула

Судді
О.М. Гінда

А.Р. Курилець