Справа № 826/12602/14
Суддя: Кармазін О.А.
Дата ухвалення: 2014-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

15 жовтня 2014 року №
826/12602/14

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі колегії суддів:
головуючого судді Кармазіна О.А.,
суддів Данилишина В.М. та Шрамко Ю.Т.,

розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу:

за позовом:Державного підприємства
«Український транспортно-логістичний
центр»доДержавної інспекції України з
безпеки на наземному
транспортіпровизнання незаконним та
скасування припису,-

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду м.
Києва звернулось Державне
підприємство «Український
транспортно-логістичний центр» (далі -
Державне підприємство, Підприємство) з
позовом до Державної інспекції України
з безпеки на наземному транспорті (далі
- Державна інспекція, Інспекція) в якому
просить визнати незаконним та
скасувати Припис про усунення порушень
вимог законодавства, норм, стандартів у
сфері залізничного, міського,
електричного (трамвай, тролейбус)
транспорту, виявлених рід час
здійснення заходів державного нагляду
Укртрансінспекції від 07.07.2014 р. (далі -
Припис).

Позивач зазначає, що Інспекцією
проведено перевірку за результатами
якої складено акт та прийнято
оскаржуваний припис. Перевіркою
встановлено відсутність ліцензії на
перевезення небезпечних вантажів,
інших дозволів, пов'язаних з
перевезенням залізничним транспортом
небезпечних вантажів.

Позивач не погоджується з висновками
акту перевірки та Приписом, зазначаючи,
зокрема, про неврахуванням Інспекцією
того, що власне позивач не здійснює
перевезення небезпечних вантажів
залізничним транспортом, а здійснює
організацію перевезення вантажів,
тобто здійснює експедиторську
діяльність, що відповідно вказує на те,
що позивач не повинен мати ліцензії та
інших дозвільних документів, які є
необхідними при безпосередньому
здійсненні перевезень, які
здійснюються залізницями.

Виходячи із наведеного у сукупності
позивач вважає вимоги Інспекції
безпідставними та просить
задовольнити позов.

Відповідач проти позову заперечує,
зазначає про законність та
обґрунтованість висновків акті
перевірки та, відповідно, про наявність
підстав для прийняття оскаржуваного
Припису. Відтак, Інспекція просить
відмовити у задоволенні позову.

В судовому засіданні 07.10.2014 р., після
заслуховування пояснень представників
осіб, які беруть участь у справі, за
згодою сторін та на підставі ч. 4. ст. 122
КАС України, судом ухвалено про розгляд
справи в письмовому провадженні.

Розглянувши наявні в матеріалах справи
документи, заслухавши пояснення
присутніх представників осіб, які
беруть участь у справі, з'ясувавши
фактичні обставини справи, на яких
ґрунтується позов, оцінивши докази, які
мають значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, судом
встановлено наступне.

Відповідно до Статуту Підприємства,
воно входить до сфери управління
Міністерства інфраструктури України і
підпорядковане Державній
адміністрації залізничного транспорту
України (Укрзалізниці).

Інспекцією проведено планову
перевірку ДП «Український
транспортно-логістичний центр»
позивача на предмет дотримання
суб'єктом господарювання у сфері
залізничного транспорту вимог
законодавства, норм і стандартів.

За результатами перевірки складено акт
перевірки від 27.06.2014 р. № 005 (далі - Акт
перевірки).

Перевіркою встановлено наступні
порушення, які на думку Інспекції мали
місце:

- п. 25 ч. 3 ст. 9 Закону України № 1775
«Про ліцензування певних видів
господарської діяльності» (далі -
перший епізод), а саме: провадження
господарської діяльності без
одержання ліцензії - ДП «УТЛЦ»
проводить певний вид діяльності, який
підлягає ліцензуванню - надання послуг
з перевезення небезпечних вантажів,
залізничним транспортом. Висновок
ґрунтується на даних ЄДР та п. 2.2.
Статуту, яким передбачено, що основними
видами діяльності Підприємства є
надання послуг, зокрема, з організації
перевезення вантажів, з транспортного
оброблення вантажів, організація
логістичної роботи у сфері надання
послуг з перевезення вантажів
залізничним транспортом, організація
перевезень вантажів у власних вагонах
підприємства, а також у вагонах інших
власників та операторів залізничного
рухомого складу та інші види
діяльності, які пов'язані з
перевезенням вантажів. Підтвердженням
надання послуг з перевезення вантажів,
як зазначено в Акті, є укладені
договори про надання послуг з
організації перевезень вантажів у
власних вагонах (залізничним рухомим
складом), як приклад: договір про
організацію перевезень від 01.04.2013 р. №
2632/216-2013, укладений з ТОВ «РЕЙЛ КАРГО
ТРАНС» та ДП «Стрийський
вагоноремонтний завод» згідно якого
Підприємство надає послуги з
перевезення небезпечних вантажів
залізничним транспортом. Також, як
зазначається в Акті, директором
Підприємства надано довідку про обсяги
перевезень у вагонах з ознакою
(управління) ДП «УТЛЦ» за період з 2013
року та 5 місяців 2014 року, де згідно
укладеними договорами Підприємства
про надання послуг з перевезення
вантажів в частині надання послуг з
організації перевезень небезпечних
вантажів обсягом 41 619 вагонів, вагою
понад 2 624 000 тон.

- п. 6 Технічного регламенту
надання послуг з перевезення пасажирів
та вантажів залізничним транспортом,
затвердженого постановою КМ України
від 1 березня 2010 р. № 193 (далі - Технічний
регламент № 193), а саме: ДП «УТЛЦ» не
впроваджені регламентні технічні
умови (технічні умови) на надання
послуг з перевезення вантажів (у т.ч.
небезпечних) залізничним транспортом
(далі - другий епізод);

- п. 10 Технічного регламенту
надання послуг з перевезення пасажирів
та вантажів залізничним транспортом,
затвердженого постановою КМ України
від 01 березня 2010 р. № 193, а саме: ДП
«УТЛЦ» не має сертифікату на надання
послуг з установленим рівнем безпеки,
виданого згідно з правилами оцінки
відповідності надання послуг, що
визначається центральним органом
виконавчої влади у галузі транспорту
(далі - третій епізод);

- ст. 4 Закону України № 4312 «Про
професійний розвиток працівників»
(далі - четвертий епізод), а саме: на ДП
«УТЛЦ» не забезпечується підвищення
кваліфікації працівників
безпосередньо у роботодавця або в
навчальних закладах, один раз на п'ять
років;

- п. 2.3., 4.2. Положення про порядок
вивчення та перевірку знань
нормативних актів з безпеки руху
поїздів та маневрової роботи
працівниками залізничного транспорту
України, затвердженого наказом
Міністерства транспорту та зв'язку
України 14.06.2007 № 499 (далі - п'ятий
епізод), а саме: директор ДП «УТЛЦ»
Грудзинський Л.О. при призначенні на
посаду не склав іспити у комісії
Головного комерційного управління
Укрзалізниці;

- п. 2 Порядку проведення
спеціального навчання працівників
суб'єктів перевезення небезпечних
вантажів, затвердженого постановою КМ
України від 31 жовтня 2007 р. № 1285 (далі -
шостий епізод), а саме: старші
диспетчери: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_1 не
проходили спеціальне навчання для
суб'єктів перевезень небезпечних
вантажів, що займаються оформленням
транспортних документів,
відправленням, перевезенням або
прийманням небезпечних вантажів,
проведенням вантажних та інших
операцій, пов'язаних з перевезенням
таких вантажів.

На підставі висновків Акту перевірки
прийнято оскаржуваний Припис,
відповідно до якого Підприємство в
особі керівника зобов'язано усунути
допущені порушення.

Відносно визначених порушень, позивач
у позові конкретизує свої заперечення
щодо наведеного та наполягає, що він не
укладає договорів на перевезення, не
оформлює накладних на перевезення
небезпечних вантажів та не виступає
відправником та/або отримувачем
небезпечних вантажів. Фактично позивач
виконує функції з організації
перевезень та вносить плату
перевізнику, отримуючи кошти від
замовників, виступаючи в якості
єдиного розрахункового центру. За
таких обставин, як вважає позивач, не
здійснюючи ліцензовану діяльність,
відповідно він не повинен мати
ліцензію.

Таким же чином позивач оцінює пункт 2
(щодо не впровадження регламентних
технічних умов на надання послуг з
перевезення вантажів (у т.ч.
небезпечних) залізничним транспортом)
та пункт 3 (щодо відсутності
сертифікату на надання послуг з
установленим рівнем безпеки) Припису,
які ґрунтуються на тій позиції
Інспекції, що позивач здійснює
перевезення вантажів. Так, позивач
наполягає, що не виконує перевезень, не
є перевізником, а відтак вимоги щодо
виконання вищезгаданих вимог на нього
не розповсюджуються.

Відносно п. 4 пропису щодо необхідності
підвищення кваліфікації працівників,
позивач зазначає, що згідно
встановлених вимог підвищення
кваліфікації здійснюється, як правило,
один раз на 5 років. Водночас, позивач
зазначає, що штат працівників
сформований у грудні 2011 році, а тому
висновок Інспекції про порушення
вказаних вимог не є обґрунтованим.

Стосовно ж п. 5 припису, відносно того,
що директор Підприємства при
призначенні на посаду не склав іспити у
комісії Головного комерційного
управління Укрзалізниці (ГКУУ), позивач
зазначає, відповідні приписи та
обов'язки пов'язані з характером
безпосередньої роботи працівниками
Укрзалізниці, підприємств та установ
та організацій, що входять до сфери її
управління, робота яких безпосередньо
пов'язана з рухом поїздів і маневровою
роботою на коліях загального
користування залізниць України.
Оскільки позивач жодним чином не
пов'язаний із рухом поїздів і
маневровою роботою, директор
Підприємства не зобов'язаний складати
вказані іспити у комісії ГКУУ, що
власне, як зазначається позивачем,
вказується і у відповідному
роз'ясненні ГКУУ.

Що стосується п. 6 Припису, відносно
того, що старші диспетчери не проходили
спеціальне навчання для суб'єктів
перевезень небезпечних вантажів, що
займаються оформленням транспортних
документів, відправленням,
перевезенням або прийманням
небезпечних вантажів, проведенням
вантажів та інших операцій, пов'язаних
з перевезенням таких вантажів, позивач
зазначає наступне. Так, позивач вказує,
що до посадових обов'язків вказаних
осіб не входить виконання наведених
вище функцій. Враховуючи наведене,
позивач вважає вказану вимогу у
Приписі безпідставною.

Вирішуючи у взаємозв'язку з наведеним
спір по суті, суд виходить з наступного.

Так, між сторонами не має спору щодо
наявності у Інспекції компетенції та
повноважень щодо проведення перевірки
у сфері діяльності позивача, як і не
оскаржується наявність підстав для її
проведення, дотримання процедури
проведення перевірки.

Відносно суті порушень, які на думку
Інспекції мають місце, слід зазначити
наступне.

Відповідно до п. 25 ч. 3 ст. 9 Закону
України «Про ліцензування певних видів
господарської діяльності» відповідно
до цього Закону підлягає ліцензуванню
господарська діяльність з надання
послуг з перевезення пасажирів,
небезпечних вантажів, багажу річковим,
морським, автомобільним, залізничним
транспортом.

Статтею 8 Закону України «Про
залізничний транспорт» передбачено, що
господарська діяльність щодо надання
послуг з перевезення пасажирів і
вантажів залізничним транспортом
провадиться на підставі ліцензії, яка
видається в порядку, встановленому

законодавством.

В контексті наведеного слід додати, що
відповідно до положень статті 1 Закону
України «Про перевезення небезпечних
вантажів», суб'єкт перевезення
небезпечних вантажів, це підприємство,
установа, організація або фізична
особа, які відправляють, перевозять або
одержують небезпечні вантажі
(відправники, перевізники та
одержувачі).

Відправником небезпечного вантажу є
зазначена в перевізних документах
юридична (резидент і нерезидент) або
фізична особа (громадянин України,
іноземець, особа без громадянства), яка
підготовлює та подає цей вантаж для
перевезення.

Перевізником небезпечного вантажу є
юридична (резидент і нерезидент) або
фізична особа (громадянин України,
іноземець, особа без громадянства), яка
здійснює перевезення небезпечного
вантажу.

Одержувачем небезпечного вантажу є
зазначена в перевізних документах
юридична (резидент і нерезидент) або
фізична особа (громадянин України,
іноземець, особа без громадянства), яка
одержує небезпечний вантаж від
перевізника.

Перевезенням небезпечних вантажів є
діяльність, пов'язана з переміщенням
небезпечних вантажів від місця їх
виготовлення чи зберігання до місця
призначення з підготовкою вантажу,
тари, транспортних засобів та екіпажу,
прийманням вантажу, здійсненням
вантажних операцій та
короткостроковим зберіганням вантажів
на всіх етапах переміщення.

Перевезення небезпечних вантажів
допускається за наявності відповідно
оформлених перевізних документів,
перелік і порядок подання яких
визначається нормативно-правовими
актами, що регулюють діяльність
транспорту (стаття 20 Закону).

Відповідно до Ліцензійних умов
провадження господарської діяльності
щодо надання послуг з перевезення
пасажирів, небезпечних вантажів,
багажу залізничним транспортом,
затверджених Наказом Міністерства
інфраструктури України від 28.05.2013 № 321,
який зареєстровано в Мінюсті України 18
червня 2013 р. за № 1017/23549, надання послуг
з перевезення пасажирів, небезпечних
вантажів та багажу залізничним
транспортом, це діяльність суб'єктів
господарювання, які беруть участь у
наданні послуг шляхом виконання
окремих операцій, робіт, процесів, що
пов'язані з перевезенням пасажирів,
та/або небезпечних вантажів, та/або
багажу залізничним транспортом.
Послуга з перевезення пасажирів,
небезпечних вантажів та багажу
залізничним транспортом, це продукт
діяльності виконавця, спрямований на
задоволення потреб споживача.

Як вбачається із положень ст. 1 Закону
України «Про залізничний транспорт»
перевезення пасажирів та вантажів у
визначеному регіоні транспортної
мережі здійснює залізниця (щодо
визначення терміну «залізниця»).

У свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 908 ЦК
України перевезення вантажу,
пасажирів, багажу, пошти здійснюється
за договором перевезення.

Згідно з ч. 1 ст. 909 ЦК України за
договором перевезення вантажу одна
сторона (перевізник) зобов'язується
доставити довірений їй другою стороною
(відправником) вантаж до пункту
призначення та видати його особі, яка
має право на одержання вантажу
(одержувачеві), а відправник
зобов'язується сплатити за перевезення
вантажу встановлену плату.

Укладення договору перевезення
вантажу підтверджується складенням
транспортної накладної (коносамента
або іншого документа, встановленого
транспортними кодексами (статутами) (ч.
3 ст. 909 ЦК України).

У взаємозв'язку з наведеним слід
зазначити, що накладна, це основний
перевізний документ встановленої
форми, оформлений відповідно до цього
Статуту та Правил і наданий залізниці
відправником разом з вантажем.
Накладна є обов'язковою двосторонньою
письмовою формою угоди на перевезення
вантажу, яка укладається між
відправником та залізницею на користь
третьої сторони - одержувача (ст. 6
Статуту залізниць України).

Відтак, перевезення вантажів, зокрема,
залізничним транспортом, здійснюється
залізницею. Перевізником є особа, яка
безпосередньо здійснює перевезення
(переміщення) вантажів та при
здійсненні перевезення небезпечних
вантажів залізничним транспортом така
особа повинна мати ліцензію на
перевезення небезпечних вантажів
залізничним транспортом.

В контексті наведеного судом
проаналізовано зміст угод позивача у
сфері здійснюваної ним діяльності.

Так, позивачем укладено договір від
14.12.2011 р. № ПЗ/М-116903/НЮ, укладений з ДТГО
«Південно-західна залізниця» про
організацію перевезень вантажів та
розрахунки з експедиторськими
організаціями за них. За даним
договором позивач виступає
експедитором.

Предметом договору є організація
перевезень вантажів залізничним
транспортом та проведення
експедитором розрахунків із
Залізницею за надані нею послуги з
перевезення вантажів, порожніх власних
та орендованих вагонів.

Договором передбачено (п. 2.1.), що
залізниця приймає до перевезення
вантажі, здійснювати ці перевезення.

У свою чергу, експедитор зобов'язується
здійснювати попередню оплату тарифу та
додаткових послуг наданих залізницею
вантажовласникам. До початку
перевезень експедитор зобов'язується
перераховувати на поточний рахунок
первинну передоплату в рахунок
майбутніх перевезень. До обов'язків
експедитора також відноситься
організація ефективного використання
власного та орендованого рухомого
складу на підставі договорів з
відправниками, одержувачами, іншими
експедиторами та перевізниками.

Діяльність сторін за цим договором
регламентується, крім іншого, Законом
України «Про
транспортно-експедиторську
діяльність».

До матеріалів справи надано зразок
кореспондуючого з вищенаведеним
типового договору позивача про надання
замовникам послуг з організації
перевезень у власних напіввагонах.

За даним договором позивач є «основним
співвиконавцем». Першим
співвиконавцем є «ДП «Дарницький
вагоноремонтний завод», другим
співвиконавцем є ДП «Український
державний центр по експлуатації
спеціалізованих вагонів».

За договором основний виконавець
(позивач) та співвиконавці
зобов'язуються за плату і за рахунок
замовника виконати або організувати
виконання зазначених договором послуг,
пов'язаних з організацією внутрішніх
та міжнародних перевезень вантажів у
на піввагонах співвиконавців.

До обов'язків позивача (основного
співвиконавця) за вказаним договором
входить: здійснення розроблення
ефективних логістичних схем у сфері
надання послуг з перевезення вантажів
залізничним транспортом у власних
вагонах співвиконавців з урахуванням
зменшення порожнього пробігу вагонів.
Позивач за договором надає послуги,
пов'язані з перевезенням вантажів,
виступає платником залізничного
тарифу.

Крім того, під час розгляду справи
судом досліджено і умови договору №
2632/216-2013 від 01.04.2013 р., укладеного
позивачем (основний співвиконавець) та
ТОВ «РЕЙЛ КАРГО ТРАНС», який також
досліджувався під час перевірки.

З урахуванням наведеного слід
зазначити, що статтею 1 Закону України
«Про транспортно-експедиторську
діяльність» встановлено, що
транспортно-експедиторська послуга, це
робота, що безпосередньо пов'язана з
організацією та забезпеченням
перевезень експортного, імпортного,
транзитного або іншого вантажу за
договором транспортного
експедирування.

Статтею 9 вказаного Закону передбачено,
що за договором транспортного
експедирування одна сторона
(експедитор) зобов'язується за плату і
за рахунок другої сторони (клієнта)
виконати або організувати виконання
визначених договором

послуг, пов'язаних з перевезенням
вантажу.

Частиною 1 ст. 929 ЦК України передбачено,
що договором транспортного
експедирування може бути встановлено
обов'язок експедитора організувати
перевезення вантажу транспортом і за
маршрутом, вибраним експедитором або
клієнтом, зобов'язання експедитора
укласти від свого імені або від імені
клієнта договір перевезення вантажу,
забезпечити відправку і одержання
вантажу, а також інші зобов'язання,
пов'язані з перевезенням.

Слід додати, що відповідно до ч. 4 ст. 306
ГК України транспортна експедиція є
допоміжним видом діяльності,
пов'язаним з перевезенням вантажу.

Відтак, виходячи із визначеного
спеціальним Законом України «Про
перевезення небезпечних вантажів»
суб'єктного складу учасників
перевезення небезпечних вантажів
(відправники, перевізники та
одержувачі), визначення терміну
«перевізник» та «перевезення
небезпечних вантажів», під чим
розуміється переміщення перевізником
небезпечного вантажу, тобто фізична
дія, слід дійти висновку, що в даному
випадку діяльність експедитора, тобто
діяльність позивача з організації
перевезень, де експедитор є непрямим
учасником процесу перевезення, не
підпадає під визначення ліцензованого
виду діяльності - надання послуг з
перевезення небезпечних вантажів
залізничним транспортом, навіть за
наявності власних вагонів, переміщення
яких фактично здійснюється залізницею.

Діяльність позивача з організації
перевезень (діяльність експедитора) та
діяльність залізниць з власне
перевезення (переміщення) вантажів не є
співставними за виконуваними
функціями. Останнє полягає у
переміщенні вантажу транспортом з
одного місця до іншого з видачею
транспортної накладної та, відповідно,
потребує організації перевізником
заходів з дотримання вимог безпеки, що
є одним із головних призначень
державного регулювання шляхом
ліцензування певної діяльності, а
головне призначення транспортної
експедиції - організація всіх супутніх
перевезенню послуг.

За таких обставин вимоги Інспекції до
позивача, щодо необхідності наявності
в останнього відповідної ліцензії, не
ґрунтуються на положенням
законодавства та сформовані без
врахування фактично здійснюваної
діяльності позивачем. У зв'язку з цим
позовні вимоги позивача в цій частині є
обґрунтованими та підлягають
задоволенню шляхом визнанням
протиправним та скасування пункту 1
вимог Припису.

Що стосується другого епізоду стосовно
порушення п. 6 Технічного регламенту №
193, а саме: ДП «УТЛЦ» не впроваджені
регламентні технічні умови (технічні
умови) на надання послуг з перевезення
вантажів (у т.ч. небезпечних)
залізничним транспортом, а також
відносно третього епізоду відносно
порушення п. 10 Технічного регламенту №
193, а саме: ДП «УТЛЦ» не має сертифікату
на надання послуг з установленим
рівнем безпеки, виданого згідно з
правилами оцінки відповідності
надання послуг, що визначається
центральним органом виконавчої влади у
галузі транспорту, слід зазначити
наступне.

Зазначений Технічний регламент
визначає вимоги до надання послуг з
перевезення пасажирів та вантажів
залізничним транспортом, процедуру
проведення оцінки відповідності таким
вимогам.

Вимоги до п. 6 Технічного регламенту
надання послуг складаються з
кваліфікаційних, організаційних,
технологічних, технічних та інших
вимог.

Згідно з п. 10 Технічного регламенту
виконавець повинен мати сертифікат на
надання послуги з установленим рівнем
безпеки, виданий згідно з правилами
оцінки відповідності надання послуг,
що визначаються центральним органом
виконавчої влади в галузі транспорту.

У той же час, як встановлено судом та
зазначено вище, позивач є експедитором,
надає допоміжні послуги, безпосередньо
послуг з перевезення вантажів
залізничним транспортом не виконує, а
відтак на нього не поширюються вимоги
вищезгаданого Технічного регламенту.
Наведене у свою чергу вказує на
безпідставність висновків акту
перевірки в контексті наведеного та
вимог Інспекції, викладених в
оскаржуваному приписі. Відтак, позовні
вимоги позивача в цій частині також є
обґрунтованими та підлягають
задоволенню.

Що стосується четвертого епізоду,
відносно встановлення Інспекцією
порушення ст. 4 Закону України № 4312 «Про
професійний розвиток працівників», а
саме: на ДП «УТЛЦ» не забезпечується
підвищення кваліфікації працівників
безпосередньо у роботодавця або в
навчальних закладах, один раз на п'ять
років, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 зазначеного
Закону, основними напрямами діяльності
роботодавців у сфері професійного
розвитку працівників є забезпечення
підвищення кваліфікації працівників
безпосередньо у роботодавця або в
навчальних закладах, як правило, не
рідше ніж один раз на п'ять років.

В контексті наведеного під час
розгляду справи досліджено штатні
розписи по підприємству станом на
31.07.2014 р., на 20.01.2014 р., на 01.01.2014 р., на
01.08.2013 р., на 01.06.2013 р., на 01.01.2013 р., на
01.10.2012 р., на 01.05.2012 р., 01.01.2012 р., на 01.12.2011
р., а також податкові розрахунки з
комунального податку за період з 4
кварталу 2007 р. по 4 квартал 2010 року,
податкові розрахунки ф. 1-ДФ за 1
кварталу 2011 року від 19.04.2011 р. з яких
вбачається відсутність штатних
працівників у позивача у наведені
періоди та відсутність у ці періоди
осіб, які працюють на умовах
цивільно-правових договорів.

У той же час у податковому розрахунку
за 4 кв. 2011 р. вбачається штатна
чисельність працівників у позивача - 46
осіб, які прийняті на роботу в період
листопада - грудня 2011 р. Крім того,
позивачем за підписом керівника надано
Список працівників станом на 08.10.2014 р.
із зазначенням дати прийняття на
роботу працівників, в якому сама рання
дата прийняття працівників на роботу -
листопад 2011 р.

Наведеним підтверджується формування
позивачем штату працівників у період 4
кв. 2011 року. У зв'язку з цим,
відповідачем не доведено недотримання
відносно працівників підприємства
вимог вищевказаного Закону.

За таких обставин, висновки
відповідача в цій частині та,
відповідно, припис в цій частині, є
безпідставними та позов в цій частині
також підлягає задоволенню.

Що стосується п'ятого епізоду відносно
порушення позивачем п. 2.3., 4.2. Положення
від 14.06.2007 № 499, а саме: відносно того, що
директор ДП «УТЛЦ» Грудзинський Л.О.
при призначенні на посаду не склав
іспити у комісії Головного
комерційного управління Укрзалізниці,
слід зазначити наступне.

Так, положення визначає порядок
вивчення та перевірку знань
нормативних актів з безпеки руху
поїздів та маневрової роботи, які
пов'язані з характером безпосередньої
роботи працівниками Укрзалізниці,
підприємств, установ та організацій, що
входять до сфери її управління,
відкритих акціонерних товариств,
повноваження з управління державними
корпоративними правами яких передані
Укрзалізниці, залізниць України, їх
структурних та відокремлених
підрозділів, а також працівниками
локомотивних і складацьких бригад
підприємств та організацій усіх форм
власності, відомчого транспорту,
робота яких безпосередньо пов'язана з
рухом поїздів і маневровою роботою на
коліях загального користування
залізниць України.

Пунктом 2.3. Положення, на яке
посилається Інспекція, передбачено, що
перевірка знань нормативних актів з
безпеки руху поїздів та маневрової
роботи проводиться при прийманні на
роботу, при переведенні на іншу роботу,
що вимагає більшого обсягу знань, після
перерви в роботі за спеціальністю
терміном один рік і більше, позачергово
відповідно до пункту 2.11 та періодично
згідно з розділом 4 цього Положення.

Згідно з розділом 4 перевірка знань
нормативних актів з безпеки руху
поїздів і маневрової роботи
працівників, які підлягають іспитам,
проводиться з періодичністю та в
комісіях відповідно до посад і
професій, указаних у переліку.

Зокрема, згідно з п. 4.2., на порушення
якого посилається відповідач,
визначено найменування посад та
професій працівників, які підлягають
іспитам, зокрема, керівники низки
підприємств: директор Українського
державного центру транспортного
сервісу "Ліски", директори
проектно-конструкторських або
технологічних бюро, заступники та
головні інженери Укрспецвагону та
Укррефтрансу, заступники директорів,
головні інженери та начальники ВТК
заводів, що входять до складу
Укрзалізниці.

Водночас, керівник Підприємства не
входить до зазначеного переліку. Як
вбачається із статутних та
реєстраційних документів, діяльність
позивача безпосередньо не пов'язана з
рухом поїздів і маневровою роботою. Із
штатного розпису позивача не
вбачається наявності у штаті
працівників, які б безпосередньо
виконували вказані роботи.
Відповідачем не надано доказів того, що
Підприємство здійснює діяльність, яка
безпосередньо пов'язана з рухом
поїздів і маневровою роботою. Як вже
зазначалося, діяльність позивача
пов'язана з організацією перевезень
вантажів, із здійсненням транспортної
експедиції.

Таким чином, під час розгляду справи не
встановлено обставин, які б давали
підстави для висновку про поширення на
керівника Підприємства вищевказаних
вимог та відповідачем в порядку
виконання обов'язку, визначеного ч. 2 ст.
71 КАС України, не доведено наявності
таких обставин, у зв'язку з чим висновки
Інспекції відносно зворотного є
безпідставними. З огляду на наведене,
суд приходить до висновку про
обґрунтованість позовних вимог
позивача в цій частині, а саме в частини
визнання протиправним та скасування
вищезгаданого пункту Припису.

Відносно п. 6 Припису, щодо порушення
Підприємством п. 2 Порядку від 31 жовтня
2007 р. № 1285, а саме: старші диспетчери:
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_1 не проходили
спеціальне навчання для суб'єктів
перевезень небезпечних вантажів, що
займаються оформленням транспортних
документів, відправленням,
перевезенням або прийманням
небезпечних вантажів, проведенням
вантажних та інших операцій, пов'язаних
з перевезенням таких вантажів, слід
зазначити наступне.

Відповідно до п. 1 Порядку спеціальне
навчання працівників суб'єктів
перевезення небезпечних вантажів
проводиться з метою вивчення умов
перевезення небезпечних вантажів,
вимог актів законодавства та
нормативних документів у сфері
перевезення небезпечних вантажів.

Пунктом 2 Порядку, на порушення якого
посилається Інспекція, спеціальне
навчання проходять працівники
суб'єктів перевезень небезпечних
вантажів, що займаються класифікацією,
пакуванням, маркуванням чи нанесенням
знаків небезпеки та інформаційних
табло на упаковки, оформленням
транспортних документів,
відправленням, перевезенням або
прийманням небезпечних вантажів,
проведенням вантажних та інших
операцій, пов'язаних з перевезенням
таких вантажів.

В контексті наведеного слід зазначити,
що відповідно до статті 1 Закону
України «Про перевезення небезпечних
вантажів», суб'єкт перевезення
небезпечних вантажів, це підприємство,
установа, організація або фізична
особа, які відправляють, перевозять або
одержують небезпечні вантажі
(відправники, перевізники та
одержувачі). В даному випадку, як вже
зазначалося та встановлено судом,
Підприємство не є суб'єктом
перевезення небезпечних вантажів, не
здійснює безпосередньо діяльності, не
є безпосереднім відправником
небезпечних вантажів, їх перевізником
або отримувачем.

На підтвердження наведеного
Інспекцією не надано транспортних
накладних, які б свідчили, що
Підприємство є відправником,
перевізником або особою, що одержує
вантажі.

При цьому, Інспекцією в порядку
виконання обов'язку, передбаченого ч 2.
ст. 71 КАС України, не доведено виконання
вказаними працівниками Підприємства
функцій, визначених у п. 2 Порядку.
Вчинення функцій, передбачених п. 2
вказаного Порядку, не вбачається і з
посадових інструкцій.

За таких обставин, в цьому випадку в
порядку ч. 2 ст. 71 КАС України Інспекцією
також не доведено обґрунтованості
висновків Акту перевірки у наведеній
вище частині, а відтак Інспекцією не
доведено правомірності вимоги,
пред'явленої Підприємству у п. 6
Припису.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 71 КАС України
передбачено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

З урахуванням наведеного у сукупності,
суд приходить до висновку, що
Інспекцією не доведено законності та
обґрунтованості висновків Акту
перевірки та, відповідно, вимог,
пред'явлених позивачу в оскаржуваному
Приписі, у зв'язку з чим суд приходить
до висновку про наявність підстав для
задоволення позову у повному обсязі
шляхом визнання протиправним та
скасування оскаржуваного Припису.

Керуючись вимогами статей 69-71, 94, 158-163, 167
Кодексу адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва,-

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати,
прийнятий Державною інспекцією
України з безпеки на наземному
транспорті, Припис від 07.07.2014 р. про
усунення ДП «Український
транспортно-логістичний центр»
порушень вимог законодавства.

Постанова набирає законної сили в
строк і порядку, передбачені статтею 254
Кодексу адміністративного судочинства
України. Постанова може бути оскаржена
за правилами, встановленими ст. ст. 185-187
КАС України.

Головуючий суддя
О.А. Кармазін

Судді
В.М. Данилишин

Ю.Т. Шрамко