Справа № 820/15308/14
Суддя: П'янова Я.В.
Дата ухвалення: 2014-10-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2014 р.Справа № 820/15308/14Колегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: П'янової Я.В.

Суддів: Зеленського В.В. , Чалого І.С.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Основ'янської об'єднаної
державної податкової інспекції м.
Харкова Головного управління
Міндоходів у Харківській області на
постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 10.09.2014р. по
справі № 820/15308/14

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Харківське
монтажно-виробниче підприємство
"Електропівденмонтаж"

до Основ'янської об'єднаної
державної податкової інспекції м.
Харкова Головного управління
Міндоходів у Харківській області

про скасування податкових
повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Товариство з обмеженою
відповідальністю "Харківське
монтажно-виробниче підприємство
"Електропівденмонтаж" (далі - ТОВ "ХМВП
"Електропівденмонтаж", позивач),
звернувся до Харківського окружного
адміністративного суду з позовом до
Основ'янської об'єднаної державної
податкової інспекції м. Харкова
Головного управління Міндоходів у
Харківській області (далі -
Основ'янська ОДПІ м. Харкова ГУ
Міндоходів у Харківській області,
відповідач), в якому просив суд визнати
протиправними та скасувати податкові
повідомлення-рішення (форма Р) №
від 20.03.2014 року; № від 20.03.2014 року;
№ від 29.05.2014 року.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 10.09.2014 р.
адміністративний позов Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Харківське монтажно-виробниче
підприємство "Електропівденмонтаж"
задоволено у повному обсязі.

Визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення-рішення
Основ'янської об'єднаної державної
податкової інспекції м. Харкова
Головного управління Міндоходів у
Харківській області (форма Р) №
від 20.03.2014 року.

Визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення-рішення
Основ'янської об'єднаної державної
податкової інспекції м. Харкова
Головного управління Міндоходів у
Харківській області (форма Р) №
від 20.03.2014 року.

Визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення-рішення
Основ'янської об'єднаної державної
податкової інспекції м. Харкова
Головного управління Міндоходів у
Харківській області (форма Р) №
від 29.05.2014 року.

Не погодившись з прийнятою постановою,
відповідач подав апеляційну скаргу, в
якій просить постанову суду першої
інстанції скасувати та прийняти нове
рішення, яким відмовити в задоволенні
позовних вимог позивача, посилаючись
на те, що судом не надано належної
правової оцінки обставинам справи та
порушено норми процесуального права.

Суд апеляційної інстанції розглядає
справу відповідно до ст. 197 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі - КАС України) в порядку
письмового провадження за наявними у
справі матеріалами.

Колегія суддів, вислухавши
суддю-доповідача, вивчивши матеріали
справи, доводи апеляційної скарги,
приходить до висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню,
виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено, що
ТОВ "ХМВП "Електропівденмонтаж"
зареєстроване як юридична особа 17.09.2009
року (т.1 а.с.15), перебуває на обліку у
відповідача та є платником податку на
додану вартість.

Фахівцями податкового органу
проведено позапланову виїзну
перевірку ТОВ "ХМВП
"Електропівденмонтаж" ()
з питань дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.01.2011 року по 17.12.2013 року.

За результатами перевірки складено акт
від 15.01.2014 року №77/20-38-22-01-04/00121873, яким
встановлено порушення позивачем:

- п.138.1, п.138.2, п.138.4 ст.138, п.п.138.8.1, п.138.8
ст.138, п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139, абзацу е)
Податкового кодексу України, в
результаті чого занижено податок на
прибуток на загальну суму 146850,00 грн.;

- п.198.1, п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст. 198, п.201.1 ст.201
Податкового кодексу України, в
результаті чого занижено податок на
додану вартість на загальну суму 377939,00
грн.;

-пп.168.1.2, 168.1.5 п.168.1 ст.168 Податкового
кодексу України.

На підставі висновків, викладених в
акті перевірки, відповідачем винесені
податкові повідомлення-рішення:

- № від 20.03.2014 року у загальному
розмірі 460647,50 грн.;

- № від 20.03.2014 року у загальному
розмірі 183562,50 грн.;

- № від 29.05.2014 року у загальному
розмірі 11776,25 грн.

За результатами розгляду скарг
позивача в адміністративному порядку
податкові повідомлення-рішення
залишено без змін (т.1 а.с. 121-122).

Не погоджуючись з висновками акта
перевірки та прийнятими на їх підставі
податковими повідомленнями-рішеннями,
позивач звернувся до суду з
вищезазначеним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
оскаржувані податкові
повідомлення-рішення, прийняті
податковим органом, є необґрунтованими
та такими, що не відповідають вимогам
законодавства, через що позовні вимоги
про скасування податкових
повідомлень-рішень підлягають
задоволенню в повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції з
огляду на таке.

Відповідно до п.п. 14.1.181. п. 14.1. ст. 4
Податкового кодексу України
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Пунктом 198.1. ст. 198 Податкового кодексу
передбачено, що право на віднесення сум
податку до податкового кредиту
виникає, зокрема, у разі здійснення
операцій з придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та послуг.

Згідно з п. 198.2. ст. 198 Податкового
кодексу України датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

- дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Пунктом 198.3. ст. 198 Податкового кодексу
України встановлено, що податковий
кредит звітного періоду визначається,
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з, зокрема, придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

При цьому, відповідно до п. 201.1. ст. 201
Податкового кодексу України платник
податку зобов'язаний надати покупцю
(отримувачу) на його вимогу підписану
уповноваженою платником особою та
скріплену печаткою податкову накладну,
в якій зазначаються в окремих рядках
певні обов'язкові реквізити.

Приписами пункту 201.4. ст. 201 Податкового
кодексу України визначено, що
податкова накладна виписується у двох
примірниках у день виникнення
податкових зобов'язань продавця.
Оригінал податкової накладної
видається покупцю, копія залишається у
продавця товарів/послуг.

Згідно з п. 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
або оформлені з порушенням вимог чи не
підтверджені митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу). У разі, якщо
на момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, які попередньо віднесені
до податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
закону.

З огляду на викладені норми
Податкового кодексу України можна
дійти висновку про існування декількох
підстав для формування податкового
кредиту, а саме: наявність у платника
податку - покупця належно оформленої
податкової накладної, а також фактичне
виконання господарської операції, за
наслідками якої у платника ПДВ виникає
право на податковий кредит.

Щодо визначення позивачеві зобов'язань
з податку на прибуток колегія суддів
зауважує на таке.

Відповідно до п. 134.1 ст. 134 Податкового
кодексу України об'єктом оподаткування
податком на прибуток є прибуток із
джерелом походження з України та за її
межами, який визначається шляхом
зменшення суми доходів звітного
періоду, визначених згідно зі статтями
135 - 137 цього Кодексу, на собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг та суму інших витрат
звітного податкового періоду,
визначених згідно зі статтями 138 - 143
цього Кодексу, з урахуванням правил,
встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Таким чином, показник валових витрат
безпосередньо впливає на об'єкт
оподаткування.

Відповідно до п. 138.1. ст.138 ПК України
витрати, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування,
складаються з:

- витрат операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 -
138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10,
пунктом 138.11 цієї статті;

- інших витрат, визначених згідно з
пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6
пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї
статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею
141 цього Кодексу;

- крім витрат, визначених у пунктах 138.3
цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

Підпунктом 138.1.1. Податкового кодексу
України передбачено, що витрати
операційної діяльності включають
собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг та інші
витрати беруться для визначення
об'єкта оподаткування з урахуванням
пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2
- 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших
статей цього Кодексу, які прямо
визначають особливості формування
витрат платника податку.

Разом з тим, відповідно до пункту 138.2.
ст. 138 Податкового кодексу України
витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Виходячи з системного аналізу вказаних
норм, необхідно зауважити на те, що
податковий кредит для цілей визначення
об'єкта оподаткування податком на
додану вартість та валові витрати для
цілей визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток мають бути
підтверджені належним чином
складеними первинними документами, які
складені в разі фактичного здійснення
господарської операції, що стала
підставою для формування податкового
обліку платника податку. При цьому,
дотримання норм цивільного чи
господарського права не означають
автоматично реальності вчинення
господарської операції. Правильність
відображення в податковому обліку
господарських операцій відповідно до
їх реального змісту повинна
здійснюватись виключно на підставі
норм податкового законодавства. А
відтак, якщо певна господарська
операція не відбулася чи відбулася не
за тим її змістом, який відображено в
укладених платником податків
договорах, то це є підставою для
застосування відповідних наслідків у
податковому обліку.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено при розгляді апеляційної
скарги, що 27.03.2012 року між ТОВ "Будмаркет
2" (продавець) та ТОВ "ХМВП
"Електропівденмонтаж" (покупець)
укладено договір постачання №27/03-П,
відповідно до умов якого продавець
зобов'язується передати непродовольчі
товари у власність покупця відповідно
до його замовлення протягом 20
календарних днів з моменту підписання
договору, а покупець зобов'язується
приймати та оплачувати отриману
продукцію на умовах, зазначених у цьому
договорі (т.1 а.с.69-70).

На виконання зазначеного договору
продавець виписав покупцю видаткові
накладні (т.1 а.с.71,73,76).

Транспортування підтверджується
товарно-транспортними накладними (т.1
а.с.72, 77) та подорожнім листом (т.1
а.с.162-163).

На підставі цього ТОВ "Будмаркет 2"
виписало позивачу податкові накладні
(т.1 а.с.78-80).

Товар, отриманий позивачем відповідно
до договору від 27.03.2012 року №27/03-П, був
оприбуткований на підприємстві
позивача, що підтверджується
прибутковими ордерами (т.1 а.с.74-75).

Розрахунки проводились в
безготівковій формі (т.1 а.с.168-171).

У подальшому кран-балка 3,2 т (3 одиниці),
ножиці гільотинні НЗ 3418 та прес
механічний К232 були продані позивачем
ТОВ "ІР СОМ" (т.1 а.с.172-173).

Верстак слюсарний знаходиться у
власності позивача.

Щодо взаємовідносин позивача з АК
"Харківобленерго" колегія суддів
зауважує на таке.

Позивач в 1993 році придбав цілісний
майновий комплекс, розташований за
адресою: Харківська область,
Харківський район, смт. Пісочин, вул.
Полтавський шлях, 337.

У подальшому підприємством були
відчужені об'єкти нерухомості, що
знаходяться за зазначеною адресою. На
сьогодні у власності позивача
перебуває склад-магазин по оптовій
торгівлі.

У зв'язку із технічною неможливістю
провести до кожного об'єкту
нерухомості окремої лінії
електропередачі, позивач уклав договір
з АК "Харківобленерго" про постачання
електричної енергії №5301034 від 07.08.2012
року (т.1 а.с.96-128) щодо підключення
об'єктів господарювання, нежитлові
приміщення яких знаходяться на
ділянці, до електричних мереж позивача,
про що свідчить додаток 8 до договору
від 07.08.2012 року №5301034 (акт розмежування
балансової належності електромереж та
експлуатаційної відповідальності
сторін) (т.1 а.с.115-116).

Відповідно до зазначеного додатку
гілка Кл-0,4кВ №1 живить електричною
енергією нежитлові приміщення
позивача; гілка Кл-0,4кВ №2 живить
електричною енергією інші нежитлові
приміщення, що розташовані на цій
території.

Також, судом першої інстанції
встановлено та підтверджено при
розгляді апеляційної скарги, що
договори №001-12 від 01.08.2012 року та №003-Э
від 01.01.2013 року по відшкодуванню витрат,
підписані між позивачем та ППФ "Мрія-94"
(т.1 а.с.81-88), укладалися без мети
отримання прибутку.

Відповідно до додаткових угод до
зазначених договорів позивач передає у
тимчасове платне користування частину
нежитлового приміщення площею 79,70 кв.м.
та електрообладнання РУ-0,4кВ та шафу
обліку (т.1. а.с.83, 87).

Проте, відповідно до зазначених
додаткових угод, встановлено, що
зазначене майно знаходиться у
власності позивача. Позивач надає ППФ
"Мрія-94" послуги по утриманню,
експлуатації комунікацій, інженерних
мереж у виробничих приміщеннях та на
прилеглій території.

Таким чином, зазначені вище договори,
укладені з ППФ "Мрія-94", містять ознаки
договорів оренди.

Відповідно до Правил користування
електричною енергією, затверджених
постановою Національної комісії з
питань регулювання електроенергетики
України від 31.07.1996 року №28,
орендодавець виступає в ролі основного
споживача електроенергії, а орендар -
субспоживача. При цьому, споживача не
позбавлено права відпускати енергію
субспоживачам. У випадку, якщо
орендодавцем не надано орендарю
повноважень щодо укладення останнім
відповідних договорів з
постачальником електричної енергії, за
передану та поставлену орендарю
електричну енергію має
розраховуватись орендодавець, як
безпосередній власник
електроустановок, які здаються в
оренду.

Таким чином, якщо орендодавець згідно з
договором оренди отримує від орендаря
відшкодування витрат на оплату
спожитих комунальних послуг та на
утримання приміщення, то при
обчисленні об'єкта оподаткування
орендодавець враховує суми такої
компенсації у складі доходу (пп.135.5.14
п.135.5 ст.135 ПК України), а суму коштів,
сплачених постачальнику комунальних
послуг - у складі інших витрат
операційної діяльності, пов'язаних з
господарською діяльністю (пп."в" пп.138.10.4
п.138.10 ст.138 ПК України).

Виконання зазначених договорів
підтверджується актами
здачі-прийняття (т.1 а.с.174-190),
податковими накладними (т.1 а.с.243-248, т.2
а.с.2-61), розрахунки проводились в
безготівковій формі (т.1 а.с.191-242).

Колегія суддів зауважує, що діяльність
позивача щодо використання його
технологічних електричних мереж
спільно з іншими суб'єктами
господарювання з метою передачі
електричної енергії цим суб'єктам
господарювання не підпадає під
підприємницьку діяльність, оскільки
здійснюється вимушено та не приносить
прибуток. Зазначене також
підтверджується постановою НКРЕ від
29.12.2006 року №1914, відповідно до якої
рівень рентабельності господарської
діяльності з передачі електричної
енергії межами основного споживача
встановлено у розмірі 0,00 (відносини
одиниці).

Крім того, кошти, отримані від ППФ "Мрія
94" в найкоротший час позивач
перераховував на рахунок АК
"Харківобленерго" та ДП "БУ ТЕЦ 5", яка
здійснювала технічне обслуговування
трансформатора.

Колегія суддів апеляційної інстанції
зазначає, що вказані первинні
документи за своєю формою та змістом
відповідають вимогам чинного
законодавства, засвідчують факт
виконання позивачем зобов'язань з
оплати вартості товарів та послуг за
вказаними правочинами шляхом
перерахування грошових коштів.

Таким чином, факт реальності понесення
позивачем витрат у спірних
правовідносинах підтверджений
матеріалами справи.

Також, колегія суддів вважає за
необхідне зауважити на той факт, що
відповідачем ні під час розгляду
справи в суді першої інстанції, ні до
суду апеляційної інстанції не було
надано доказів на підтвердження
фальшивості зазначених документів, або
на невідповідність відомостей,
зазначених в цих первинних документах,
фактичним обставинам, або на
відсутність у контрагента статусу
платника ПДВ на момент вчинення та
виконання правочинів, або на завищення
вартості робіт чи послуг, або на
несумісність зазначених в документах
робіт чи послуг з власною
господарською діяльністю ТОВ "ХМВП
"Електропівденмонтаж". У ході перевірки
відповідачем не встановлено
проведення ТОВ "ХМВП
"Електропівденмонтаж" збиткових
операцій, невикористання у власній
господарській діяльності товарів
(послуг), отриманих від ТОВ "Будмаркет 2",
АК "Харківобленерго", ППФ "Мрія-94",
взаємопов'язаності позивача та
вказаних контрагентів, обізнаності
щодо обставин господарювання один
одного, вчинення ними узгоджених дій
щодо отримання будь-якої вигоди (в тому
числі і податкової).

З огляду на викладене, матеріалами
справи підтверджено факт виконання
позивачем та контрагентами позивача
зобов'язань за спірними правочинами.
Копії первинних і розрахункових
документів не мають дефектів форми,
змісту або походження, які в силу ст.9
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні", ст.ст.44, 201 Податкового кодексу
України, п.2.4 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку (затверджено
Наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995р. №88, зареєстровано в
Міністерстві юстиції України 05.06.1995р.
за №168/704) спричиняють втрату
первинними документами юридичної сили
і доказовості.

Отже, фактичні обставини об'єктивно
засвідчують здійснення господарської
діяльності між позивачем та ТОВ
"Будмаркет 2", АК "Харківобленерго", ППФ
"Мрія-94" і правомірність нарахування
податкового кредиту та віднесення
відповідних сум до складу валових
витрат, відповідно до первинних
бухгалтерських документів та по
податковим накладним, які виписані на
виконання умов викладених вище
договірних відносин.

Доводи апеляційної скарги відповідача
про те, що позивачем не було надано
актів здачі-прийняття наданих послуг
по інших періодах, а саме:
вересень-грудень 2012 року,
січень-жовтень 2013 року спростовуються
матеріалами справи (т.2 а.с. 145-161) та
поясненнями представника позивача.

З приводу твердження суб'єкта владних
повноважень в акті перевірки та в
апеляційній скарзі про відсутність
факту реального вчинення
господарських операцій через акт
Дніпропетровської МДПІ від 03.07.2012 року
№ 2087/226 про результати проведення
зустрічної звірки ТОВ "Будмаркет 2",
колегія суддів зауважує на таке.

Належними та допустимими в розумінні
ст.124 Конституції України, ст.70 КАС
України доказами факту вчинення
платником податків нікчемного
правочину або факту відображення в
обліку показників господарських
операцій, які в дійсності не відбулись,
можуть бути або обвинувальний вирок
суду по кримінальній справі (оскільки
діяння платника податків по
протиправному заволодінню майном
іншої особи або ухиленню від сплати
податків, тобто вчинення нікчемного
правочину, є об'єктивною стороною
злочинів, передбачених ст.191 КК України
та ст.212 КК України), або рішення суду у
справі про стягнення одержаного за
нікчемним правочином (оскільки
наслідком вчинення платником податків
нікчемного правочину відповідно до
ст.ст. 207, 208, 250 Господарського кодексу
України є застосування
конфіскаційного заходу у вигляді
стягнення одержаного за нікчемним
правочином), або рішення суду про
визнання правочину недійсним (оскільки
відповідно до ч.3 ст.228 Цивільного
кодексу України вчинення платником
податків правочину, котрий суперечить
інтересам держави і суспільства, є
підставою для звернення до суду з
вимогою про визнання такого правочину
недійсним).

Разом з тим, під час розгляду справи
відповідачем не надано до суду жодних
доказів порушення кримінальної справи
відносно посадових (службових) осіб
платника податків або за викладеними в
акті фактами діяльності платника
податків, наявності обвинувального
вироку суду, рішення суду про стягнення
одержаного за нікчемним правочином,
наявності рішення суду про визнання
правочинів недійсними.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 70
Кодексу адміністративного судочинства
України, обставини, які за законом
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Предметом доказування у відповідній
категорії спорів є реальність
господарських операцій, що є підставою
для виникнення права на податковий
кредит та/або бюджетне відшкодування;
добросовісність дій платника податку,
яка полягає у відповідності вчинених
ним дій, а також реальність усіх даних,
наведених у документах, що надають
право на податковий кредит та/або
бюджетне відшкодування.

Колегія суддів зазначає, що в силу
закону отримання податковим органом
акту перевірки, довідки зустрічної
звірки або акту про неможливість
проведення зустрічної звірки, в яких
викладені висновки про наявність ознак
фіктивної господарської діяльності,
відсутність факту реального вчинення
господарських операцій, вчинення
контрагентом платника податків
нікчемного правочину або відображення
в звітності показників господарських
операцій, які фактично не відбулись, не
звільняє такий податковий орган від
виконання обов'язку по самостійному
встановленню та доведенню факту
вчинення платником податків порушення
закону, акт перевірки контрагента або
акт про неможливість проведення
зустрічної звірки тощо, не має
преюдиціального значення при розгляді
справи судом та не є документом, що
достовірно та безсумнівно
підтверджують обставини фактичної
дійсності.

Крім того, зазначені відповідачем
обставини не є підставою для
позбавлення платника податку права на
формування валових витрат та
податковий кредит з ПДВ у випадку, коли
останній виконав усі передбачені
законом умови стосовно отримання
такого права та має необхідні
документальні підтвердження розміру
свого податкового кредиту. Адже,
Податковий кодекс України не ставить
право платника ПДВ на податковий
кредит в залежність від дій або
бездіяльності його контрагентів чи
відсутності їх за місцезнаходженням,
так само відсутності у контрагентів
основних фондів, кваліфікованого
персоналу тощо. І в разі порушення
контрагентом податкової дисципліни
відповідальність та негативні
наслідки мають настати саме для цієї
особи, оскільки позивач та його
контрагент є окремими суб'єктами
господарювання зі статусом юридичної
особи, окремими платниками податку на
додану вартість, кожен з яких має свої
межі юридичної відповідальності, яка є
індивідуальною, виходячи з вимог ст. 61
Конституції України.

В силу ст.18 Закону України "Про державну
реєстрацію юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців", якщо відомості, які
підлягають внесенню до Єдиного
державного реєстру, були внесені до
нього, то такі відомості вважаються
достовірними і можуть бути використані
в спорі з третьою особою, доки до них не
внесено відповідних змін.

Колегія суддів також акцентує увагу і
на тому, що чинне законодавство не
покладає на платника податків
обов'язку перевіряти безпосереднього
контрагента на предмет виконання ним
вимог податкового законодавства та
його безпосередню наявність за
місцезнаходженням перед тим, як
відносити відповідні суми витрат до
валових витрат та суми податку на
додану вартість до податкового
кредиту.

Враховуючи викладене, колегія суддів
дійшла висновку про те, що господарські
операції між позивачем та ТОВ
"Будмаркет 2", АК "Харківобленерго", ППФ
"Мрія-94" мали реальний характер,
діяльність позивача була спрямована на
отримання економічної вигоди від
підприємницької діяльності,
підприємства ознак фіктивності на час
здійснення господарської операції не
мали, що зумовлює хибність висновків
податкового органу.

Відповідно до вимог частини 2 статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Згідно з ч.2 ст.71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Проте, всупереч наведеним положенням,
відповідачем не доведено
правомірність його рішень, що
оскаржуються.

Враховуючи наведене вище, колегія
суддів апеляційної інстанції зазначає,
що обставини, які викладені
відповідачем в акті перевірки,
неможливо кваліфікувати як порушення,
що передбачені п.138.1, п.138.2, п.138.4 ст.138,
п.п.138.8.1, п.138.8 ст.138, п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139,
абзацу е) Податкового кодексу України,
п.198.1, п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст. 198, п.201.1 ст.201
Податкового кодексу України.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов вірного висновку про те, що
оскаржувані податкові
повідомлення-рішення, прийняті
податковим органом, є необґрунтованими
та такими, що не відповідають вимогам
законодавства, через що позовні вимоги
про скасування податкових
повідомлень-рішень підлягають
задоволенню в повному обсязі.

З огляду на викладене, колегія суддів
апеляційної інстанції підтверджує, що
постанова суду першої інстанції
ґрунтується на всебічному, повному та
об'єктивному розгляді всіх обставин
справи, які мають значення для
вирішення спору, відповідає нормам
матеріального та процесуального права,
доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції, викладених у зазначеній
постанові, у зв'язку з чим підстав для
її скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 200 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову - без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 197, 198, 200, п. 1 ч.
1 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Основ'янської
об'єднаної державної податкової
інспекції м. Харкова Головного
управління Міндоходів у Харківській
області залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 10.09.2014р. по
справі № 820/15308/14 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили.

Головуючий суддя (підпис)П'янова
Я.В.Судді(підпис) (підпис) Зеленський
В.В. Чалий І.С.