Справа № 2а/0570/5013/12
Суддя: Бутенко В.І.
Дата ухвалення: 2014-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"25" вересня 2014 р. м. Київ
К/9991/50053/12

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

Бутенка В.І. (доповідач), Лиски Т.О.,
Олендера І.Я.,

розглянувши в порядку письмового
касаційного провадження
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_4 до Маріупольської об'єднаної
державної податкової інспекції
Донецької області про визнання
незаконним та скасування наказу,

в с т а н о в и в :

У квітні 2012 року позивач звернувся до
суду із вказаним позовом.

Постановою Донецького окружного
адміністративного суду від 22 травня 2012
року, залишеною без змін ухвалою
Донецького апеляційного
адміністративного суду від 13 липня 2012
року, в задоволенні позовних вимог
відмовлено.

В касаційній скарзі позивач,
посилаючись на порушення судами першої
та апеляційної інстанцій норм
матеріального і процесуального права,
просить скасувати ці рішення та
прийняти нове рішення про задоволення
позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судами встановлено, що позивач з липня
1998 року проходив державну службу в
державній податковій інспекції у м.
Маріуполі на посаді завідувача
організаційно-розпорядчим сектором (з
12.03.2009 року).

Наказом ДПІ у м. Маріуполі від 19 жовтня
2011 року № 296 розпочато процедуру
реорганізації податкової інспекції.

Згідно наказу ДПА у Донецькій області
від 7 грудня 2011 року № 420 «Про
затвердження чисельності працівників
та тимчасових типових структур
державних податкових інспекцій
області» штатна чисельність
Маріупольської ОДПІ склала 276 одиниць,
при цьому згідно штатних розписів на 2012
рік штатна чисельність ДПІ у м.
Маріуполі складала 190 одиниць, ДПІ у
Іллічівському районі м. Маріуполя - 83
одиниці, ДПІ у Орджонікідзевському
районі м. Маріуполя - 80 одиниць, а всього
353 одиниці.

Головою комісії з проведення
реорганізації ДПІ у м. Маріуполі,
начальником ДПІ у м. Маріуполі,
позивача було попереджено про наступне
звільнення із займаної посади 12
березня 2012 року згідно п. 1 ст. 40 Кодексу
законів про працю України, з чим
позивача ознайомлено 6 січня 2012 року.

Відповідачем 3 березня 2012 року
позивачу було запропоновано посаду
головного державного податкового
ревізора - інспектора сектору
інформатизації та обліку платників
податків (до виходу ОСОБА_5 з
лікарняного по вагітності та пологам) і
посаду головного державного
податкового інспектора відділу
погашення податкового боргу (до виходу
ОСОБА_6 з відпустки по догляду за
дитиною), а 7 березня 2012 року
запропоновано посаду старшого
державного податкового інспектора
сектору оподаткування фізичних осіб,
але від запропонованих посад позивач
відмовився.

Згідно листа непрацездатності з 12
березня 2012 року по 26 березня 2012 року
позивач перебував на лікарняному і
тому не був звільнений згідно
попередження, а трудові відносини з
позивачем згідно передавального акту
від 14 березня 2012 року передані до
Маріупольської об'єднаної державної
податкової інспекції Донецької
області Державної податкової служби
(далі - Маріупольської ОДПІ).

Відповідно до наказу начальника
Маріупольської ОДПІ № 5-0 від 27 березня
2012 року ОСОБА_4 звільнено з посади
завідувача організаційно - розпорядчим
сектором згідно п. 1 ст. 40 Кодексу
законів про працю України (далі - КЗпП).

Однією із гарантій забезпечення права
громадян на працю є передбачений у
статті 5-1 КЗпП правовий захист від
необґрунтованої відмови у прийнятті на
роботу і незаконного звільнення, а
також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої
статті 40 КЗпП трудовий договір,
укладений на невизначений строк, а
також строковий трудовий договір до
закінчення строку його чинності можуть
бути розірвані власником або
уповноваженим ним органом у випадку
змін в організації виробництва і праці,
в тому числі ліквідації, реорганізації,
банкрутства або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу
встановлено, що звільнення з підстав,
зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті,
допускається, якщо неможливо перевести
працівника, за його згодою, на іншу
роботу.

У відповідності до частин першої та
третьої статті 49-2 КЗпП про наступне
вивільнення працівників персонально
попереджають не пізніше ніж за два
місяці.

Згідно з ч.2 ст.49-2 КЗпП при вивільненні
працівника у випадках змін в
організації виробництва і праці
враховується переважне право
працівника на залишення на роботі,
передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про
звільнення у зв'язку із змінами в
організації виробництва і праці
власник або уповноважений ним орган
пропонує працівникові іншу роботу на
тому ж підприємстві, в установі,
організації. При відсутності роботи за
відповідною професією чи
спеціальністю, а також у разі відмови
працівника від переведення на іншу
роботу на тому ж підприємстві, в
установі, організації працівник, за
своїм розсудом, звертається за
допомогою до державної служби
зайнятості або працевлаштовується
самостійно. Водночас власник або
уповноважений ним орган доводить до
відома державної служби зайнятості про
наступне вивільнення працівника із
зазначенням його професії,
спеціальності, кваліфікації та розміру
оплати праці.

У пункті 19 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
1992 року № 9 «Про практику розгляду
судами трудових спорів» (далі -
Постанова №9) містяться роз'яснення,
згідно з якими при розгляді спорів про
звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП
суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у
відповідача мали місце зміни в
організації виробництва і праці,
зокрема, ліквідація, реорганізація або
перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників, чи
додержано власником або уповноваженим
ним органом норм законодавства, що
регулюють вивільнення працівника, які
є докази щодо змін в організації
виробництва і праці, про те, що
працівник відмовився від переведення
на іншу роботу або що власник або
уповноважений ним орган не мав
можливості перевести працівника з його
згоди на іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі, організації.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідачем в повному обсязі виконано
передбачені статтею 49-2 КЗпП вимоги та
не пізніше ніж за два місяці
попереджено позивача про наступне
вивільнення і запропоновано вакантні
посади для працевлаштування.

У відповідності до Постанови № 9 при
ліквідації підприємства (установи,
організації) правила п. 1 ст. 40 Кодексу
законів про працю України можуть
застосовуватись і в тих випадках, коли
після припинення його діяльності
одночасно утворюється нове
підприємство. У цих випадках працівник
не вправі вимагати поновлення його на
роботі на заново утвореному
підприємстві, якщо він не був
переведений туди в установленому
порядку.

Матеріалами справи підтверджено, що
передача за передавальним актом
Маріупольській ОДПІ трудових відносин
з ОСОБА_4 пов'язано лише з її
перебуванням на лікарняному і не може
розцінюватися як призначення у
встановленому законом порядку на певну
посаду у новоствореній установі.

Аналізуючи приведене законодавство,
нормативні акти, які врегульовують
спірні правовідносини, та враховуючи
ту обставину, що позивач не призначався
на роботу в Маріупольську ОДПІ у
встановленому законом порядку і це
питання не є предметом розгляду у даній
справі, а звільнення позивача
проведено відповідно до норм діючого
законодавства, колегія суддів
погоджується з висновками судів
попередніх інстанцій про відсутність
підстав для прийняття рішення на
користь позивача.

Згідно статті 159 Кодексу
адміністративного судочинства України
обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

У відповідності до ч. 2 ст. 220 КАС України
суд касаційної інстанції переглядає
судові рішення судів першої та
апеляційної інстанцій у межах
касаційної скарги, але при цьому може
встановлювати порушення норм
матеріального чи процесуального права,
на які не було посилання в касаційній
скарзі.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 224, 230 КАС
України, суд,

у х в а л и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без
задоволення, а постанову Донецького
окружного адміністративного суду від 22
травня 2012 року та ухвалу Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 13 липня 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
оскарженню не підлягає.

С у д д і :
В.І. Бутенко

Т.О. Лиска

І.Я.Олендер