Справа № 2а-1045/12/1370
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2014-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"25" вересня 2014 р. м. Київ
К/800/33147/14

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючої: суддів: Блажівської Н.Є.,
Сіроша М.В., Юрченко В.П., розглянувши у
порядку письмового провадження
касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Галичина»
на постанову Львівського апеляційного
адміністративного суду від 31 березня
2014 року

у справі № 2а-1045/12/1370

за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю «Галичина»

до Городоцької
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного

управління Міндоходів
у Львівській області

третя особа Товариство з
обмеженою відповідальністю «ТОТ»

про визнання нечинними та
скасування податкових
повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Галичина»(надалі
також - позивач, ТОВ «Галичина»)
звернувся до суду з адміністративним
позовом до Городоцької об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Львівській області (надалі також -
відповідач, ДПІ) про визнання нечинними
та скасування податкових
повідомлень-рішень від 14 листопада 2011
року № та №.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 4 квітня 2012
року адміністративний позов
задоволено повністю. Визнано
протиправними та скасовано податкові
повідомлення-рішення від 14 листопада
2011 року № та № .

Постановою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 31 березня
2014 року апеляційну Городоцької
об'єднаної Державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Львівській області
задоволено. Постанову Львівського
окружного адміністративного суду
скасовано, та прийнято нову, якою у
задоволені позову відмовлено.

Позивач в касаційній скарзі, вказуючи
на допущені судом апеляційної
інстанції порушення вимог
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
спору, просить скасувати постанову
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 31 березня
2014 року та залишити в силі постанову
Львівського окружного
адміністративного суду від 4 квітня 2012
року.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи касаційної скарги
та перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
Вищий адміністративний суд України
звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, які не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Як встановлено попередніми судовими
інстанціями, фактичною підставою
прийняття податкових
повідомлень-рішень від 14 листопада 2011
року № (збільшено суму грошового
зобов'язання за платежем податок на
прибуток в сумі 78403 грн. та застосовано
штрафну (фінансову) санкцію в сумі 13656
грн.) та № (збільшено грошове
зобов'язання за платежем податок на
додану вартість в сумі 62808 грн., та
застосовано штрафну (фінансову)
санкцію в сумі 10927 грн.), з приводу
правомірності яких виник спір, стали
висновки відповідача, викладені в акті
перевірки про порушення позивачем
вимог пункту 5.1, підпункту 5.2.1 пункту 5.2,
підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» (із змінами та
доповненнями), та підпункту 139.1.9 пункту
139.1 статті 139 Податкового кодексу
України (надалі також - ПК України), в
результаті чого занижено податок на
прибуток всього у сумі 78403 грн., у тому
числі за IV квартал 2009 року в
сумі 606,00 грн., І квартал 2010 року в сумі
653,00 грн., II квартал 2010 року в сумі 1018,00
грн., III квартал 2010 року в сумі 24003,00 грн.,
IV квартал 2010 року в сумі 28342,00
грн., І квартал 2011року в сумі 22638,00 грн., II
квартал 2011 року в сумі 1143,00 грн. та
порушення пунктів 1.7, 1.8 статті 1,
підпункту 7.2.3 пункту 7.2, підпунктів
7.4.1,7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України
«Про податок на додану вартість» (із
внесеними змінами і доповненнями),та
пунктів 198.2, 198.3, 198.4, 198.6 статті 198,
пунктів 201.1, 201.4, 201.6, 201.7, 201.10 статті 201 ПК
України, в результаті чого занижено ПДВ
у сумі 62808,00 грн.

Перевіряючи дотримання відповідачем
як суб'єктом владних повноважень вимог
частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
при прийнятті оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень, суди попередніх
інстанцій виходили із не вірного
застосування норм матеріального та
процесуального права з огляду на
наступне.

Відповідно до пункту 5.1 статті 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» валові витрати
виробництва та обігу (далі - валові
витрати) - сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

До складу валових витрат, згідно з
підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств», включаються суми
будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
продажем продукції (робіт, послуг) і
охороною праці, у тому числі витрати з
придбання електричної енергії
(включаючи реактивну), з урахуванням
обмежень, установлених пунктами 5.3-5.7
цієї статті.

Підпунктом 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 ПК
України визначено, що витрати - сума
будь-яких витрат платника податку у
грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних
для провадження господарської
діяльності платника податку, в
результаті яких відбувається
зменшення економічних вигод у вигляді
вибуття активів або збільшення
зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за
рахунок його вилучення або розподілу
власником).

Згідно з підпунктом 138.10.2 пункту 138.10
статті 138 ПК України до валових витрат
відносяться адміністративні витрати,
спрямовані зокрема на обслуговування
та управління підприємством, в тому
числі на утримання основних засобів,
інших необоротних матеріальних
активів загальногосподарського
використання (оперативна оренда (у тому
числі оренда легкових автомобілів),
придбання пально-мастильних
матеріалів, стоянка, паркування
легкових автомобілів, страхування
майна, амортизація, ремонт, опалення,
освітлення, водопостачання,
водовідведення, охорона)

Абзацом 4 підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті
5 Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» визначено, що не
належать до складу валових витрат
будь-які витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими документами,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачена правилами ведення
податкового обліку. Аналогічна норма
викладена в підпункті 139.1.9 пункту 139.1
статті 139 ПК України.

Відповідно до підпункту 7.2.6 пункту 7.2
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» податкова накладна
видається платником податку, який
поставляє товари (послуги), на вимогу їх
отримувача, та є підставою для
нарахування податкового кредиту.

Згідно з підпунктом 7.5.1 пункту 7.5
статті 7 зазначеного Закону датою
виникнення права платника податку на
податковий кредит вважається дата
здійснення першої з подій: або дата
списання коштів з банківського рахунку
платника податку в оплату товарів
(робіт, послуг), дата виписки
відповідного рахунку (товарного чека) -
в разі розрахунків з використанням
кредитних дебетових карток або
комерційних чеків; або дата отримання
податкової накладної, що засвідчує
факт придбання платником податку
товарів (робіт, послуг).

Відповідно до підпункту 7.4.5 пункту 7.4
статті 7 Закону «Про податок на додану
вартість» не підлягають включенню до
складу податкового кредиту суми
сплаченого (нарахованого) податку у
зв'язку з придбанням товарів (послуг),
не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1
статті 14 Податкового кодексу України
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК
України право на віднесення сум
податку до податкового кредиту виникає
у разі здійснення операцій з: а)
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг; б)
придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності); в)
отримання послуг, наданих нерезидентом
на митній території України, та в разі
отримання послуг, місцем постачання
яких є митна територія України; г)
ввезення необоротних активів на митну
територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Пунктом 198.2 статті 198 ПК України
визначено, що датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду, за
змістом пункту 198.3 статті 198 ПК України,
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

За змістом пункту 198.6 статті 198 ПК
України не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними (або
підтверджені податковими накладними,
оформленими з порушенням вимог статті
201 цього Кодексу) чи не підтверджені
митними деклараціями, іншими
документами, передбаченими пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 201.1 статті 201
Податкового кодексу України платник
податку зобов'язаний надати покупцю
(отримувачу) на його вимогу підписану
уповноваженою платником особою та
скріплену печаткою (за наявності)
податкову накладну, у якій
зазначаються в окремих рядках такі
обов'язкові реквізити: а) порядковий
номер податкової накладної; б) дата
виписування податкової накладної; в)
повна або скорочена назва, зазначена у
статутних документах юридичної особи
або прізвище, ім'я та по батькові
фізичної особи, зареєстрованої як
платник податку на додану вартість, -
продавця товарів/послуг; г) податковий
номер платника податку (продавця та
покупця); ґ)
місцезнаходження юридичної особи -
продавця або податкова адреса фізичної
особи - продавця, зареєстрованої як
платник податку; д) повна або скорочена
назва, зазначена у статутних
документах юридичної особи або
прізвище, ім'я та по батькові фізичної
особи, зареєстрованої як платник
податку на додану вартість, - покупця
(отримувача) товарів/послуг; е) опис
(номенклатура) товарів/послуг та їх
кількість, обсяг; є) ціна постачання без
урахування податку; ж) ставка податку
та відповідна сума податку в цифровому
значенні; з) загальна сума коштів, що
підлягають сплаті з урахуванням
податку; и) вид цивільно-правового
договору; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД
(для підакцизних товарів та товарів,
ввезених на митну територію України).

Пунктом 201.10 статті 201 Податкового
кодексу України визначено, що
податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

З наведених законодавчих положень
випливає, що обов'язковою умовою
виникнення у платника права на
податковий кредит та зменшення
оподатковуваного доходу на суму витрат
є реальне здійснення операцій з
придбання товарів (робіт, послуг) з
метою використання у господарській
діяльності, а також оформлення
зазначених операцій необхідними
документами первинного обліку.

Разом з тим, надаючи оцінку діям
позивача при включенні до складу
валових витрат в сумі 23885,00 грн.,
понесених по утриманню приміщення, яке
надавалось в оренду ФОП
ОСОБА_4, суди попередніх інстанцій не
перевірили чи понесення таких витрат
пов'язане з веденням господарської
діяльності позивача.

Крім того, задовольняючи позовні
вимоги, суд першої інстанції зробив
зокрема висновок про те, що здійснення
позивачем господарських операцій з
купівлі-продажу нафтопродуктів у ТОВ
«Укроіл» та ТОВ «Галнафта»
підтверджений відповідними первинними
документами, що складені відповідно до
вимог чинного законодавства та містять
необхідні реквізити.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та приймаючи рішення про
відмову у задоволенні позову, суд
апеляційної інстанції зазначив, що
досліджені судом першої інстанцій
первинні документи, які засвідчують
факт реалізації та поставки
паливно-мастильних матеріалів не є
достатніми для того, щоб зробити
висновок про реальність проведених
операцій чи їх відсутність, оскільки
сам по собі обмін видатковими та
податковим накладними, а також
наявність акта виконаних робіт не
підтверджує факту переміщення товару.

Разом з тим, Вищий адміністративний суд
України не може погодитися із такими
висновками суду апеляційної інстанції
з огляду на те, що при вирішенні спору
суд апеляційної інстанції не врахував
наступного.

Так, згідно довідки АА №217181 з Єдиного
державного реєстру підприємств та
організацій, яка міститься в
матеріалах справи (а.с. 87), видами
діяльності ТОВ «Укроіл» за КВЕД є:
оптова торгівля паливом; роздрібна
торгівля паливом; посередництво в
торгівлі паливом, рудами, металами з
перевагою продовольчого асортименту;
роздрібна торгівля іншими
непродовольчими товарами, не
віднесеними до інших групувань. За
таких обставин, суд апеляційної
інстанції безпідставно залишив без
уваги наявні у матеріалах справи
докази.

Слід звернути увагу й на те, що стаття 9
Закону України «Про ліцензування
певних видів господарської
діяльності» містить положення щодо
обов'язку суб'єктів господарювання
отримувати ліцензію у випадку
транспортування нафти, нафтопродуктів
магістральним трубопроводом,
транспортування природного, нафтового
газу та газу (метану) вугільних родовищ
трубопроводами та їх розподіл, однак
матеріали справи не містять доказів, що
ТОВ «Укроіл» займалося саме такими
видами діяльності, а відтак
безпідставними є висновки про
необхідність підтвердження права
контрагента здійснювати торгівлю
нафтопродуктами; при цьому відсутність
у контрагента позивача ліцензії чи
дозвільного документа на право
здійснення певного виду діяльності не
свідчить про порушення податкового
законодавства позивачем, оскільки є
окремим правопорушенням, що вчинене
контрагентом.

Щодо висновків суду апеляційної
інстанції про відсутність
господарських операцій між ТОВ
«Укроіл» та позивачем з огляду на те, що
в наданих на підтвердження
транспортування нафтопродуктів
товарно-транспортних накладних
вантажовідправником реалізованого
товару значиться ТОВ «Укр-Ойл», яке
згідно бухгалтерського обліку не мало
господарських взаємовідносин з
позивачем слід зазначити, що суд
апеляційної інстанції не звернув увагу
на те, що наявність помилки у
оформленні товарно-транспортних
накладних, якою по суті є зазначення
невідповідної назви контрагента
позивача, не є самостійно підставою для
висновків про те, що нафтопродукти не
поставлялись, оскільки з інших наявних
у матеріалах доказів, зокрема
видаткових накладних, податкових
накладних, актів виконаних робіт,
рахунку, доказів реалізації
поставлених нафтопродуктів слідує, що
транспортування товару здійснювалось
саме від ТОВ «Укроіл».

Разом з тим, не відповідає вимогам
законності та обґрунтованості, які
передбачені статтею 159 Кодексу
адміністративного судочинства
України, і рішення суду першої
інстанції, з огляду на не дотримання
принципу офіційного з'ясування всіх
обставин, що мають значення для
вирішення спору.

Відповідно до вимоги про офіційне
з'ясування усіх обставин справи, суди
не повинні обмежуватися заявленими
сторонами доводами та поданими ними
доказами, а мають здійснювати активну
роль у встановленні об'єктивної істини,
вживаючи усіх можливих заходів для
перевірки та встановлення усіх
фактичних даних зі спору та сприяючи
сторонам у поданні та витребуванні
необхідних для цього доказів.

Так, поза увагою попередніх судових
інстанцій залишилось наступне.

Оцінка поведінки учасників податкових
правовідносин здійснюється насамперед
із застосуванням норм податкового, а не
інших галузей законодавства. Для
з'ясування змісту господарської
операції необхідно брати до уваги
термінологію та вимоги податкового
законодавства, а інші поняття можуть
використовуватися лише в частині, що не
суперечить податковим нормам. При
цьому обґрунтування податкових
правопорушень не може здійснюватися з
посиланням на недотримання норм інших
галузей законодавства - цивільного,
фінансового тощо, в той же час платники
податків не вправі посилатися на
цивільно-правові та інші неподаткові
норми в обґрунтування правомірності
своєї поведінки.

При вирішенні податкових спорів
презюмується добросовісність платника
податку, і, відповідно, обґрунтованість
отриманої ним податкової вигоди (тобто
зменшення податкового зобов'язання).

Однак податковий орган може довести, що
отримана платником податку податкова
вигода є необґрунтованою. Так,
податкова вигода може бути
необґрунтованою, зокрема, якщо
господарські операції між позивачем та
його контрагентом не були реальними, а
оформлялися лише документально.

Документи та інші дані, що спростовують
реальність здійснення господарської
операції, яка відображена в
податковому обліку, повинні
оцінюватися з урахуванням специфіки
кожної господарської операції - умов
перевезення, зберігання товарів,
змісту послуг, що надаються тощо.

При цьому сама собою наявність або
відсутність окремих документів, а так
само помилки у їх оформленні не є
підставою для висновків про
відсутність господарської операції,
якщо з інших даних вбачається, що
фактичний рух активів або зміни у
власному капіталі чи зобов'язаннях
платника податків у зв'язку з його
господарською діяльністю мали місце.
Водночас наявність формально
складених, але недостовірних первинних
документів, відповідність яких
фактичним обставинам спростована
належними доказами, не є безумовним
підтвердженням реальності
господарської операції.

Також податкова вигода може
визнаватись необґрунтованою зокрема,
якщо для цілей оподаткування враховані
операції не у відповідності з їх
дійсною економічною метою чи враховані
операції не обумовлені розумними
економічними чи іншими причинами
(метою ділового характеру). Слід
зазначити, що діловою метою діяльності
платника податку може бути отримання
економічного ефекту, однак податкова
вигода не є самостійною діловою метою.

Мета отримання доходу як кваліфікуюча
ознака господарської діяльності
кореспондує з вимогою щодо наявності
розумної економічної причини (ділової
мети) під час здійснення господарської
діяльності. Оскільки господарська
діяльність складається із сукупності
господарських операцій платника
податку (які є формою здійснення
господарської діяльності), то розумна
економічна причина має бути наявною в
кожній господарській операції. Лише в
такому разі та чи інша операція може
вважатися вчиненою в межах
господарської діяльності платника
податків. І лише за таких умов платник
податків має право на врахування у
податковому обліку наслідків
відповідних господарських операцій.
Таким чином, лише господарські
операції, здійснені за наявності
розумних економічних причин (ділової
мети) є такими, що вчинені в межах
господарської діяльності.

Крім того, слід зазначити, що
підприємницька діяльність
здійснюються суб'єктом господарювання
на власний ризик, а відтак у
господарських правовідносинах
учасники господарського обороту
повинні проявляти розумну обачливість,
адже наслідки вибору недобросовісного
контрагента покладається на таких
учасників. Так, належна податкова
обачність, як законна передумова
отримання податкової вигоди, з якої
випливає, що сумлінним платникам
податку необхідно подбати про
підготовку доказової бази, яка б
підтверджувала прояв належної
обачності при виборі контрагента.

Суд акцентує увагу на необхідності
застосування підходу належної
податкової обачності, яка
безпосередньо випливає з рішення
Європейського суду з прав людини
«Булвес АД проти Болгарії», де
зазначено, що платник ПДВ не має нести
відповідальність за зловживання,
вчинені його постачальником, якщо він
не знав про такі зловживання і не міг
про них знати.

Таким чином, «обачний» платник податку
може принаймні, але не тільки надати
докази перевірки свого контрагента на
предмет податкової «добросовісності»
за доступними базами даних, як і
навести докази на підтвердження
обґрунтованості вибору контрагента
тощо.

Відтак, з урахуванням наведеного, для
встановлення правильності
відображення у податковому обліку
господарських операцій позивача з його
контрагентами судам слід: з'ясувати
реальність задекларованих
господарських операцій; встановити
наявність ділової мети у розглядуваних
операціях; підтвердити або спростувати
добросовісність позивача, з
урахуванням вищевказаної позиції
Європейського Суду з прав людини;
оцінити дотримання учасниками
господарської операції норм
податкового законодавства щодо змісту
та наслідків для податкового обліку
відповідної операції.

При цьому, Вищий адміністративний суд
України звертає увагу на те, що
порушення вимог податкового
законодавства на будь-якому з
наведених етапів є достатнім для
висновку про невідповідність
фактичних і задекларованих платником
податку наслідків господарських
операцій для податкового обліку.

Крім того, для з'ясування обставин
реальності вчинення господарської
операції судам належить ретельно
перевіряти доводи податкових органів
про фактичне нездійснення
господарської операції, викладені в
актах перевірки або підтверджені
іншими доказами.

Згідно з частиною другою статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Виходячи зі змісту наведеної норми,
саме на податкові органи покладається
обов'язок надати достатні докази на
обґрунтування висновків про порушення
платником податків норм податкового
законодавства, на підставі яких такому
платникові визначено відповідні
грошові зобов'язання.

Водночас судам варто враховувати при
розв'язанні відповідних спорів принцип
офіційного з'ясування обставин справи,
передбачений частинами четвертою та
п'ятою статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства
України. Відповідно до вказаної норми
суд вживає передбачені законом заходи,
необхідні для з'ясування всіх обставин
у справі, у тому числі щодо виявлення та
витребування доказів з власної
ініціативи. Суд повинен запропонувати
особам, які беруть участь у справі,
подати докази або з власної ініціативи
витребувати докази, яких, на думку суду,
не вистачає.

Задля вжиття належних заходів із метою
встановлення обставин реальності
здійснення спірної господарської
операції суди повинні витребувати у
податкового органу або платника
податків ті докази, які не надані
учасниками справи, але які, на думку
суду, можуть підтвердити або
спростувати доводи податкового органу
щодо наявності порушень з боку
платника податків. Відповідні дії
можуть бути вчинені судом на підставі
пункту 1 частини другої статті 110,
статті 114 Кодексу адміністративного
судочинства України.

У разі ненадходження витребуваних
додаткових доказів у строк,
установлений судом, спір може бути
розв'язано на підставі наявних у справі
доказів.

Якщо позивач без поважних причин
ухиляється від надання доказів на
вимогу суду, а наявних у справі
матеріалів недостатньо для
спростування підтверджених належними
доказами висновків контролюючого
органу, покладених в основу ухваленого
ним спірного рішення, у позові платника
податків може бути відмовлено.

Якщо витребувані судом докази на
підтвердження правомірності
оскарженого рішення (дій чи
бездіяльності) не надані
відповідачем-податковим органом, суд
не позбавлений права вказати на
допущені таким податковим органом
порушення процесуальних вимог шляхом
постановлення окремої ухвали в порядку
статті 166 Кодексу адміністративного
судочинства України.

У разі якщо зібраних у справі доказів
буде достатньо для підтвердження
доводів податкового органу щодо
відсутності фактичного здійснення
господарської операції, у відповідному
позові платника податків щодо
неправомірності визначених йому
грошових зобов'язань необхідно
відмовити. Водночас відсутність або
недостатність відповідних доказів з
урахуванням змісту підпункту 4.1.4
пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу
України (презумпція правомірності
рішень платника податку в разі, якщо
норма закону чи іншого
нормативно-правового акта, виданого на
підставі закону, або якщо норми різних
законів чи різних нормативно-правових
актів припускають неоднозначне
(множинне) трактування прав та
обов'язків платників податків) є
підставою для висновку про
неправомірність оскарженого рішення
контролюючого органу.

Згідно з частиною 2 статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції переглядає
судові рішення судів першої та
апеляційної інстанцій у межах
касаційної скарги, але при цьому може
встановлювати порушення норм
матеріального чи процесуального права,
на які не було посилання в касаційній
скарзі.

Відповідно до частини 2 статті 227
Кодексу адміністративного судочинства
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Враховуючи те, що судами попередніх
інстанцій не було встановлено всіх
важливих обставин справи, що призвело
до не обґрунтованих належним чином
висновків щодо прав і обов'язків сторін
у даному спорі, а також те, що
передбачені процесуальним
законодавством межі перегляду справи в
касаційній інстанції не дають їй права
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені
попередніми судовими інстанціями,
судові рішення у справі підлягають
скасуванню з направленням справи на
новий судовий розгляд до суду першої
інстанції відповідно до положень
частини 2 статті 227 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Керуючись статтями 222, 223, 227, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд -

У Х В А Л И В

Касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Галичина»
задовольнити частково.

Постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 4 квітня 2012
року та постанову Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 31 березня 2014 року скасувати.

Справу 2а-1045/12/1370 направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення копій
особам, що беруть участь у справі.

Головуюча:
Н. Є. Блажівська

Судді:
М.В. Сірош

В.П. Юрченко