Справа № 2а-1970/3226/12
Суддя: Качмар В.Я.
Дата ухвалення: 2014-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

2а-1970/3226/12

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2014 року Справа №178912/12/9104

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді – Качмара В.Я.,

суддів – Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

за участі секретаря – Ратушної М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Державного закладу «Тернопільська обласна санітарно-епідеміологічна станція» Міністерства охорони здоров’я України на постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2012 року в справі за позовом Державної фінансової інспекції в Тернопільській області до Державного закладу «Тернопільська обласна санітарно-епідеміологічна станція» Міністерства охорони здоров’я України про стягнення коштів та зобов’язання виконати вимоги,

В С Т А Н О В И В :

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2012 року в справі №2а-1970/3226/12 заявлений позов задоволено.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до ч.1 ст.41 КАС України, вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що вимоги ДФІ є підставними, оскільки встановлено порушення СЕС вимог чинного законодавства які підтверджуються матеріалами справи та відповідачем не спростовані.

Проте, такі висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи та є помилковими з таких міркувань.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, з 10.05.2012 по 20.06.2012 ДФІ на підставі плану роботи та направлень від 10.05.2012 №283 та від 15.05.2012 №303 було проведено планову ревізію використання бюджетних коштів, виділених Міністерством охорони здоров’я України для проведення державного санітарно-епідеміологічного нагляду та дезінфекційних заходів СЕС за період з 01.09.2009 по 01.04.2012, про що складено відповідний акт ревізії від 20.06.2012 №04-22/73 (далі – Акт, а.с.8-43).

У вказаному Акті було встановлено порушення СЕС зокрема:

- п.1 ст.3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» у зв’язку із тим, що операції з нарахування заробітної плати та внесків до державних цільових фондів в бухгалтерському обліку відображено в меморіальному ордері №5 «Операції з нарахування заробітної плати», за дебетом рахунку 801 «Видатки з державного бюджету на утримання установи та інші заходи», та кредитом рахунку 661 «Розрахунки із заробітної плати», що призвело до завищення касових та фактичних видатків, зокрема за 2012 рік за КЕКВ 1111 на суму 2699,84грн та за КЕКВ 1120 на суму 980,04грн;

11.07.2012 ДФІ було надіслано позивачу вимогу щодо усунення порушень, виявлених ревізією №19-04-13-14/4319, в якій на підставі Акта та зафіксованих у ньому порушеннях вимагалось від СЕС зокрема:

- п.2 – окрім іншого, зокрема кошти в сумі 2699,84грн віднести на відновлення касових видатків за КЕКВ 1111 «Заробітна плата»;

- п.6 – окрім іншого, зокрема кошти в сумі 980,04грн віднести на поновлення касових видатків поточного року за КЕКВ 1120 «Нарахування на заробітну плату»;

Оскільки СЕС вищенаведені вимоги ДФІ в добровільному порядку та у встановлений строк виконано не було, позивач звернувся до суду із цим адміністративним позовом.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з «Положенням про Державну фінансову інспекцію України», затвердженого Указом Президента України від 23.04.2011 №499/2011 (далі – Положення) Державна фінансова інспекція України (далі – Держфінінспекція України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України, входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.

Держфінінспекція України відповідно до покладених на неї завдань вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, зокрема: вимагає від керівників та інших службових осіб підконтрольних установ усунення виявлених порушень законодавства; звертається до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів. (пп.4 п.4 Положення).

Відповідно до п.6 цього ж Положення, Держфінінспекція України для виконання покладених на неї завдань має право в установленому порядку, зокрема, пред’являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов’язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства; при виявленні збитків, завданих державі чи об’єкту контролю, визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.

Також, Положенням установлено, що у разі, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів, Держфінінспекція України має право звернутися до суду в інтересах держави.

Зазначені норми кореспондуються з положеннями п.7 ст.10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» (далі – Закон №2939-ХІІ), згідно з якими державній контрольно-ревізійній службі надано право пред’являти керівникам та іншим службовим особам підконтрольних установ, що ревізуються, вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства з питань збереження і використання державної власності та фінансів, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що органу державного фінансового контролю надано можливість здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджетів та у разі виявлення порушень законодавства пред’являти обов’язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

При виявленні збитків, завданих державі чи об’єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, та звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Так, за правилами ст.13 БК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) бюджет може складатися із загального та спеціального фондів. Складовими частинами загального фонду бюджету є: всі доходи бюджету, крім тих, що призначені для зарахування до спеціального фонду бюджету; всі видатки бюджету, що здійснюються за рахунок надходжень загального фонду бюджету; кредитування бюджету (повернення кредитів до бюджету без визначення цільового спрямування та надання кредитів з бюджету, що здійснюється за рахунок надходжень загального фонду бюджету); фінансування загального фонду бюджету.

Складовими частинами спеціального фонду бюджету є: доходи бюджету (включаючи власні надходження бюджетних установ), які мають цільове спрямування; видатки бюджету, що здійснюються за рахунок конкретно визначених надходжень спеціального фонду бюджету (у тому числі власних надходжень бюджетних установ); кредитування бюджету (повернення кредитів до бюджету з визначенням цільового спрямування та надання кредитів з бюджету, що здійснюється за рахунок конкретно визначених надходжень спеціального фонду бюджету); фінансування спеціального фонду бюджету.

Власні надходження бюджетних установ отримуються додатково до коштів загального фонду бюджету і включаються до спеціального фонду бюджету.

Власні надходження бюджетних установ поділяються на такі групи: перша група - надходження від плати за послуги, що надаються бюджетними установами згідно із законодавством; друга група - інші джерела власних надходжень бюджетних установ.

У складі першої групи виділяються такі підгрупи: підгрупа 1 - плата за послуги, що надаються бюджетними установами згідно з їх основною діяльністю; підгрупа 2 - надходження бюджетних установ від додаткової (господарської) діяльності; підгрупа 3 - плата за оренду майна бюджетних установ; підгрупа 4 - надходження бюджетних установ від реалізації в установленому порядку майна (крім нерухомого майна).

Власні надходження бюджетних установ використовуються (з урахуванням ч.9 ст.51 цього Кодексу) на: покриття витрат, пов'язаних з організацією та наданням послуг, що надаються бюджетними установами згідно з їх основною діяльністю (за рахунок надходжень підгрупи 1 першої групи); організацію додаткової (господарської) діяльності бюджетних установ (за рахунок надходжень підгрупи 2 першої групи); утримання, облаштування, ремонт та придбання майна бюджетних установ (за рахунок надходжень підгрупи 3 першої групи); ремонт, модернізацію чи придбання нових необоротних активів та матеріальних цінностей, покриття витрат, пов'язаних з організацією збирання і транспортування відходів і брухту на приймальні пункти (за рахунок надходжень підгрупи 4 першої групи); господарські потреби бюджетних установ, включаючи оплату комунальних послуг і енергоносіїв (за рахунок надходжень підгруп 2 і 4 першої групи); організацію основної діяльності бюджетних установ (за рахунок надходжень підгруп 1 і 3 другої групи); виконання відповідних цільових заходів (за рахунок надходжень підгрупи 2 другої групи).

Відповідно до п.2 ст.48 БК України розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов'язання за спеціальним фондом бюджету виключно в межах відповідних фактичних надходжень спеціального фонду бюджету (з дотриманням вимог ч.2 ст.57 цього Кодексу).

В силу положень ст.55 БК України, захищеними видатками бюджету визнаються видатки загального фонду бюджету, обсяг яких не може змінюватися при здійсненні скорочення затверджених бюджетних призначень.

Захищеними видатками Державного бюджету України визначаються видатки загального фонду, зокрема на придбання медикаментів та перев'язувальних матеріалів.

Крім цього, згідно п.23 та п.46 Порядку №228, видатки спеціального фонду кошторису за рахунок власних надходжень плануються у такій послідовності: за встановленими напрямами використання, на погашення заборгованості установи з бюджетних зобов'язань за спеціальним та загальним фондом кошторису та на проведення заходів, пов'язаних з виконанням основних функцій, які не забезпечені (або частково забезпечені) видатками загального фонду.

При цьому розпорядник бюджетних коштів здійснює коригування обсягів узятих бюджетних зобов'язань за загальним фондом кошторису для проведення видатків з цих зобов'язань із спеціального фонду кошторису відповідно до бюджетного законодавства.

Розпорядники бюджетних коштів мають право брати бюджетні зобов'язання щодо видатків бюджету або надання кредитів з бюджету відповідно до кошторису, плану асигнувань загального фонду бюджету, плану надання кредитів із загального фонду бюджету та плану спеціального фонду виходячи з потреби у забезпеченні здійснення пріоритетних заходів та з урахуванням платежів, необхідних для погашення зобов'язань минулих періодів, узятих на облік органами Казначейства, якщо інше не передбачено законодавством; щодо завдань (проектів) Національної програми інформатизації - після їх погодження з генеральним державним замовником зазначеної програми (центральним органом виконавчої влади, визначеним Кабінетом Міністрів України). Розпорядники бюджетних коштів - вищі навчальні заклади та наукові установи, заклади охорони здоров’я, що надають первинну медичну допомогу, а також заклади охорони здоров’я, що надають вторинну (спеціалізовану) та екстрену медичну допомогу у пілотних регіонах, мають право брати зазначені бюджетні зобов'язання також відповідно до плану використання бюджетних коштів і помісячного плану використання бюджетних коштів.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції приходить до переконання про те, що чинним законодавством не передбачено право СЕС на придбання медичних препаратів для проведення госпрозрахункових досліджень згідно укладених договорів за рахунок загального фонду, а відповідні кошториси спеціального фонду для зазначених потреб відповідачем не затверджувались, або затверджувались у занижених розмірах, що свідчить про обґрунтованість та доцільність висновків контролюючого органу про порушення таким бюджетного законодавства, яке призвело до завищення касових та фактичних видатків загального фонду кошторису установи за КЕКВ 1132 «Медикаменти та перев’язувальні матеріали».

Збитки завдані державі чи об’єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.

Вказані суми відповідачем у добровільному порядку не сплачені та в частині 8603,51грн не віднесені на відновлення касових видатків загального фонду 2012 року,а тому позовні вимоги ДФІ у вказаній частині підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про віднесення коштів в сумі 2699,84грн на відновлення касових видатків за КЕКВ 1111 «Заробітна плата» та коштів в сумі 980,04грн на поновлення касових видатків поточного року за КЕКВ 1120 «Нарахування на заробітну плату», суд апеляційної інстанції виходить із таких міркувань.

Так, судом першої інстанції встановлено, та не заперечується СЕС, що згідно п.3.1.17 Колективного договору укладеного між адміністрацією та профспілковим комітетом СЕС від 03.02.2002 №7, передбачено надання працівникам трьох днів відпочинку, при умові, що протягом року працівник не хворів, однак вказаним пунктом не передбачено збереження заробітної плати за дні відпочинку.

Відтак, нарахування та виплата СЕС своїм працівникам заробітної плати за дні відпочинку здійснена безпідставно, що призвело до зайвих витрат за 2012 рік на суму 3679,88грн, а в звіті Ф№2д завищено касові і фактичні видатки в тому числі за КЕКВ 1111 в сумі 2699,84 та за КЕКВ 1120 в сумі 980,04грн (а.с.19).

Крім того, відповідно до наявного в матеріалах справи платіжного доручення від 16.07.2012 №568 (а.с.67), вбачається, зокрема сплата відповідачем 8265,44грн за аналогічні порушення виявлені у 2011 році, чим фактично останнім визнано вчинене ним порушення.

Відтак, позовні вимоги ДФІ у вказаній частині є підставними та правомірно задоволені судом першої інстанції.

У відповідності до ч.3 ст.56 БК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), розпорядники бюджетних коштів ведуть бухгалтерський облік відповідно до правил, встановлених Державним казначейством України.

В силу вимог п.3.2 Інструкції №242 на рахунки зараховується сума коштів, яка фактично надійшла на ім'я установи (у тому числі кошти, що вносяться на відновлення касових видатків поточного року).

Суми коштів, які надходять на відновлення касових видатків загального фонду, проведених у минулих бюджетних періодах, перераховуються до доходів відповідного бюджету.

Згідно п.29 Порядку №228, проекти кошторисів і планів асигнувань установ у разі потреби розглядаються головним розпорядником в присутності керівників цих установ. Головні розпорядники під час розгляду проектів кошторисів, планів асигнувань загального фонду бюджету, планів надання кредитів із загального фонду бюджету, планів спеціального фонду, планів використання бюджетних коштів (крім планів використання бюджетних коштів одержувачів), помісячних планів використання бюджетних коштів зобов'язані:

забезпечити суворе виконання вимог законодавства, а також вказівок щодо складання кошторисів на наступний рік;

додержуватися режиму економії, не допускати включення до кошторисів асигнувань, не зумовлених потребою;

забезпечити в проектах кошторисів, планів асигнувань загального фонду бюджету, планів надання кредитів із загального фонду бюджету, планів спеціального фонду, планів використання бюджетних коштів (крім планів використання бюджетних коштів одержувачів), помісячних планів використання бюджетних коштів додержання доведених у лімітних довідках річних обсягів асигнувань та їх помісячного розподілу з урахуванням термінів проведення окремих заходів і можливості здійснення відповідних видатків або надання кредитів з бюджету протягом року;

не допускати прийняття в кошторисах сум, не підтверджених розрахунками та економічними обґрунтуваннями.

Суд апеляційної інстанції також критично оцінює доводи апелянта про виконання вимог ДФІ в частині віднесення на поновлення касових видатків коштів в сумі 2699,84грн (видатки за поточний рік) за КЕКВ 1111 «Заробітна плата» та в сумі 980,04грн на КЕКВ 1120 «Нарахування на заробітну плату», а також на поновлення касових видатків загального фонду поточного року кошти в сумі 8603,51грн, оскільки жодних доказів такого не надано, а долучені платіжні доручення свідчать про виконання вимог контролюючого органу в частині виявлених порушень щодо нарахованих та виплачених заробітних плат у 2011 році, а не 2012 році.

Більше того, вказані доводи СЕС фактично свідчать про визнання виявлених ДФІ порушень та додатково підтверджують правомірність позовних вимог позивача у вказаній частині.

Однак, одночасно із наведеним вище, суд апеляційної інстанції також враховує, що у відповідності до наказу Міністерства охорони здоров’я України від 21.09.2012 №176-О «Про ліквідацію бюджетних закладів, установ і організацій, що належать до сфери управління Міністерства охорони здоров’я України» санітарно-епідеміологічні станції, зокрема СЕС ліквідовані без правонаступника.

Відповідно до Указу Президента України від 09.12.2010 №1085/2010 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» утворено Державну санітарно-епідеміологічну службу України, на яку покладено функції з реалізації державної політики у сфері забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення.

Згідно постанови КМУ від 28.12.2011 № 1382 «Про утворення територіальних органів Державної санітарно-епідеміологічної служби» утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної санітарно-епідеміологічної служби. Зокрема, у Тернопільській області утворено Головне управління Держсанепідслужби у Тернопільській області (далі - ГУ).

На виконання вищезазначених державних регуляторних актів та відповідно до «Положення про територіальні органи Держсанепідслужби України», затвердженого наказом Міністерства охорони здоров’я України від 19.01.2012 №34, сьогодні, головні управління Держсанепідслужби України та їх відокремлені структурні підрозділи здійснюють першочергові заходи щодо профілактики інфекційних хвороб, професійних захворювань, масових неінфекційних захворювань (отруєнь), радіаційних уражень, запобігання шкідливому впливу на стан здоров’я і життя людини факторів середовища життєдіяльності; здійснюють санітарні заходи щодо охорони території від занесення та поширення особливо небезпечних (у тому числі карантинних) і небезпечних інфекційних хвороб, здійснюють державний санітарно-епідеміо логічний нагляд і контроль у пунктах пропуску через державний кордон України тощо.

Для забезпечення проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення до складу Держсанепідслужби України на базі цілісних майнових комплексів санітарно-епідеміологічних станцій у відповідності до постанова КМУ від 14.11.2012 №1050 «Деякі питання Державної санітарно- епідеміо логічної служби», наказу Міністерства охорони здоров’я України від 19.11.2012 №924 «Про внесення зміни до Переліку закладів охорони здоров’я», наказу Міністерства охорони здоров’я України від 30.11.2012 №976 «Про затвердження Примірних штатних нормативів лабораторного центру Держсан епідслужби України» створено лабораторні центри республіканського, обласних, міських рівнів, а також на водному, залізничному та повітряному транспорті; їх відокремлені структурні підрозділи (міський, районний, міжрайонний, міськрайонний, лінійний, басейновий відділ лабораторних досліджень), зокрема Державну установу «Тернопільський обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України» (далі – Центр).

Центр згідно Статуту є санітарно-профілактичним закладом охорони здоров’я основним завданням якого є забезпечення проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення, засновником та уповноваженим органом управління якого є Державна санітарно-епідеміологічна служба України. У статуті не зазначено про правонаступництво.

Тому, оскільки як ГУ так і Центр є новоствореними юридичними особами, такі не є та не можуть бути правонаступниками прав та обов'язків СЕС, незважаючи на виконання ними частини функцій останньої.

Відповідно до ч.2 ст.104 ЦК України юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Досліджуючи вищенаведені обставини, апеляційний суд приходить до висновку, що фактично відбулась повна ліквідація юридичної особи СЕС, тобто припинення всіх прав і обов'язків юридичної особи без визначення правонаступника. Доказів протилежного суду надано не було та таким не виявлено.

У відповідності до ст.203 КАС України постанова або ухвала суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається з підстав, встановлених відповідно статтями155 і 157 цього Кодексу. Якщо судом першої інстанції ухвалено законне та обґрунтоване судове рішення, а обставини, які стали підставою для закриття провадження у справі, виникли після його ухвалення, суд апеляційної інстанції визнає таке рішення нечинним і закриває провадження у справі.

Згідно п.5 ч.1 ст.157 КАС України суд закриває провадження у справі у разі смерті або оголошення в установленому законом порядку померлою особи, яка була стороною у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва, або ліквідації підприємства, установи, організації, які були стороною у справі.

Відтак, враховуючи наведене, у зв'язку із ліквідацією відповідача та тим, що спірні правовідносини не допускають правонаступництва, оскаржуване судове рішення необхідно визнати нечинним і закрити провадження у цій справі.

Керуючись ст.ст.195, 196, 198, 200, 203, 205, 206, 254 КАС України, суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Державного закладу «Тернопільська обласна санітарно-епідеміологічна станція» Міністерства охорони здоров’я України задовольнити частково.

Постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2012 року визнати нечинною, а провадження у справі закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили.

Головуючий суддя В.Я. Качмар

Суддя О.М. Гінда

Суддя В.В. Ніколін