Справа № 815/1299/14
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2014-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

30 вересня 2014 р.м.ОдесаСправа № 815/1299/14

Категорія: 9.5 Головуючий в 1 інстанції:
Тарасишина О.М.

Судова колегія Одеського апеляційного
адміністративного суду

у складі:

головуючого - Танасогло Т.М.,

суддів - Бойка А.В.,

- Яковлєва О.В.,

при секретарі - Єршовій А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі адміністративну
справу за апеляційною скаргою
Державної фінансової інспекції в
Одеській області на постанову
Одеського окружного адміністративного
суду від 31 березня 2014 року у справі за
адміністративним позовом
Кароліно-Бугазької сільської ради
Овідіопольського району Одеської
області до Державної фінансової
інспекції в Одеській області в особі
Іллічівської об'єднаної державної
фінансової інспекції, за участю
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет позову, з
боку позивача Товариства з обмеженою
відповідальністю «Аванта К.Б.» про
визнання протиправними дії, визнання
протиправними та скасування п. 4 вимоги,

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2014 року Кароліно-Бугазька
сільська рада Овідіопольського району
Одеської області звернулася до суду з
адміністративним позовом до
Іллічівської об'єднаної державної
фінансової інспекції (далі ОДФІ), за
участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет позову, на
стороні позивача - Товариства з
обмеженою відповідальністю (далі ТОВ)
«Аванта К.Б.» про визнання
протиправними дії, визнання
протиправними та скасування акту та п.4
вимоги.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 31 березня
2014 року адміністративний позов -
задоволено частково. Визнано
протиправним та скасовано п.4 вимоги
Іллічівської ОДФІ від 25 вересня 2013 року
№820-27/1183 в частині зобов'язання
Кароліно-Бугазької сільської ради
Овідіопольського району Одеської
області стягнути з ТОВ «Аванта К.Б.»
кошти в сумі 14 273,29 грн. та вжити заходи
щодо підписання додаткової угоди в
частині перегляду розміру орендної
плати або щодо розірвання договору
оренди. В іншій частині позовних вимог -
відмовлено. Стягнуто з Державного
бюджету на користь Кароліно-Бугазької
сільської ради Овідіопольського
району Одеської області сплачений
судовий збір у сумі 74 грн.

В апеляційній скарзі ДФІ в Одеській
області ставиться питання про
скасування судового рішення в частині
задоволення позовних вимог в зв'язку з
тим, що воно постановлено з порушенням
норм матеріального права, а також що у
зв'язку з тим, що висновки суду не
відповідають обставинам справи.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги ДФІ в Одеській
області, перевіривши законність і
обґрунтованість судового рішення в
межах позовних вимог і доводів
апеляційної скарги, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлені
наступні обставини справи.

На підставі направлень від 14 червня 2013
№56, від 12 серпня 2013 року №73, №74 виданих
начальником Іллічівської ОДФІ
відповідачем проведена ревізія
сільського бюджету Кароліно-Бугазької
сільської ради Овідіопольського
району Одеської області за період з 01
жовтня 2010 року по 31 травня 2013 року, за
результатами проведеної якої
відповідачем складено акт ревізії
№820-16/56 від 28 серпня 2013 року.

25 вересня 2013 року №820-27/1183 відповідачем
відносно позивача винесено вимогу про
усунення порушень, виявлених в
результаті ревізії.

Частково задовольняючи позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив з того, що
відповідачем неправомірно винесено
спірний п.4 вимоги.

Судова колегія вважає ці висновки суду
першої інстанції правильними і такими,
що відповідають вимогам Кодексу
адміністративного судочинства
України, Земельного кодексу України,
Закону України «Про оренду землі»,
Закону України «Про плату за землю».

В апеляційній скарзі ДФІ в Одеській
області вказується, що рішення суду
першої інстанції є неправильним,
оскільки позивачем порушено ст.ст. 274.1,
288.5.1 Податкового кодексу України, ст. 206
Земельного кодексу України, так як на
протязі 2011-2012 років та січня-травня 2013
року орендар ТОВ «Аванта КБ» проводив
оплату за землю за заниженими ставками,
а саме нижче ніж 3% від затвердженої
нормативно-грошової оцінки землі, тому
постанову суду першої інстанції
необхідно скасувати в частині
задоволення позовних вимог, прийняти
нову постанову, якою відмовити у
задоволенні позовних вимог.

Судова колегія не приймає до уваги ці
доводи апелянта, виходячи з наступного.

Згідно ст. 2 Закону України «Про основні
засади здійснення державного
фінансового контролю в Україні»,
головними завданнями органу
державного фінансового контролю є:
здійснення державного фінансового
контролю за використанням і
збереженням державних фінансових
ресурсів, необоротних та інших активів,
правильністю визначення потреби в
бюджетних коштах та взяттям
зобов'язань, ефективним використанням
коштів і майна, станом і достовірністю
бухгалтерського обліку і фінансової
звітності у міністерствах та інших
органах виконавчої влади, державних
фондах, фондах загальнообов'язкового
державного соціального страхування,
бюджетних установах і суб'єктах
господарювання державного сектору
економіки, а також на підприємствах, в
установах та організаціях, які
отримують (отримували у періоді, який
перевіряється) кошти з бюджетів усіх
рівнів, державних фондів та фондів
загальнообов'язкового державного
соціального страхування або
використовують (використовували у
періоді, який перевіряється) державне
чи комунальне майно (далі -
підконтрольні установи), за
дотриманням законодавства на всіх
стадіях бюджетного процесу щодо
державного і місцевих бюджетів,
дотриманням законодавства про
державні закупівлі, діяльністю
суб'єктів господарської діяльності
незалежно від форми власності, які не
віднесені законодавством до
підконтрольних установ, за рішенням
суду, винесеним на підставі подання
прокурора або слідчого для
забезпечення розслідування
кримінальної справи.

Відповідно до п.7 ст. 10 Закону України
«Про основні засади здійснення
державного фінансового контролю в
Україні», органу державного
фінансового контролю, серед інших,
надається право: пред'являти
керівникам та іншим особам
підприємств, установ та організацій, що
контролюються, обов'язкові до
виконання вимоги щодо усунення
виявлених порушень законодавства,
вилучати в судовому порядку до бюджету
виявлені ревізіями приховані і
занижені валютні та інші платежі,
ставити перед відповідними органами
питання про припинення бюджетного
фінансування і кредитування, якщо
отримані підприємствами, установами та
організаціями кошти і позички
використовуються з порушенням чинного
законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи,
фінансовою інспекцією відносно
позивача винесено вимогу 25 вересня 2013
року №820-27/1183 про усунення порушень,
виявлених в результаті ревізії,
відповідно до якої з метою повного
усунення виявлених порушень та
попередження їх виникнення в
подальшому вимагається в тому числі, п.4
стягнути з ТОВ «Аванта К.Б.» кошти в
сумі 14 273,29 грн. та вжити заходи щодо
підписання додаткової угоди в частині
перегляду розміру орендної плати або
щодо розірвання договору оренди, у
зв'язку з порушенням позивачем ст. 274.1
та ст. 288.5.1 Податкового кодексу України,
ст. 206 Земельного кодексу України, ст. 144
Конституції України, п.3 рішення сесії 26
грудня 2007 року №1075-У, ст. 526, внаслідок
оплати за землю орендарями за
заниженими ставками недоотримана
орендна плата у загальній сумі 14 273,29
грн. від користувача земельної ділянки
ТОВ «Аванта К.Б.».

Згідно ст. 12 Земельного кодексу України
до повноважень сільських, селищних,
міських рад у галузі земельних
відносин на території сіл, селищ, міст
належить: а) розпорядження землями
територіальних громад; б) передача
земельних ділянок комунальної
власності у власність громадян та
юридичних осіб відповідно до цього
Кодексу; в) надання земельних ділянок у
користування із земель комунальної
власності відповідно до цього Кодексу;
г) вилучення земельних ділянок із
земель комунальної власності
відповідно до цього Кодексу; ґ) викуп
земельних ділянок для суспільних
потреб відповідних територіальних
громад сіл, селищ, міст; д) організація
землеустрою; є) координація діяльності
місцевих органів земельних ресурсів; є)
здійснення контролю за використанням
та охороною земель комунальної
власності, додержанням земельного та
екологічного законодавства; ж)
обмеження, тимчасова заборона
(зупинення) використання земель
громадянами і юридичними особами у
разі порушення ними вимог земельного
законодавства; з) підготовка висновків
щодо вилучення (викупу) та надання
земельних ділянок відповідно до цього
Кодексу; и) встановлення та зміна меж
районів у містах з районним поділом; і)
інформування населення щодо вилучення
(викупу), надання земельних ділянок; ї)
внесення пропозицій до районної ради
щодо встановлення і зміни меж сіл,
селищ, міст; й) вирішення земельних
спорів; к) вирішення інших питань у
галузі земельних відносин відповідно
до закону.

Частиною 5 ст. 126 Земельного кодексу
України право оренди земельної ділянки
посвідчується договором оренди землі,
зареєстрованим відповідно до закону.

Частинами 1,2 ст. 93 Земельного кодексу
України передбачено, що право оренди
земельної ділянки - це засноване на
договорі строкове платне володіння і
користування земельною ділянкою,
необхідною орендареві для провадження
підприємницької та іншої діяльності.
Земельні ділянки можуть передаватися в
оренду громадянам та юридичним особам
України, іноземцям і особам без
громадянства, іноземним юридичним
особам, міжнародним об'єднанням і
організаціям, а також іноземним
державам.

Згідно ст. 1 Закону України «Про оренду
землі» оренда землі - це засноване на
договорі строкове платне володіння і
користування земельною ділянкою,
необхідною орендареві для проведення
підприємницької та інших видів
діяльності.

Статтею 15 Закону України «Про оренду
землі» передбачено істотні умови
договору оренди землі: об'єкт оренди
(кадастровий номер, місце розташування
та розмір земельної ділянки); строк дії
договору оренди; орендна плата із
зазначенням її розміру, індексації,
форм платежу, строків, порядку її
внесення і перегляду та
відповідальності за її несплату; умови
використання та цільове призначення
земельної ділянки, яка передається в
оренду; умови збереження стану об'єкта
оренди; умови і строки передачі
земельної ділянки орендарю; умови
повернення земельної ділянки
орендодавцеві; існуючі обмеження
(обтяження) щодо використання
земельної ділянки; визначення сторони,
яка несе ризик випадкового пошкодження
або знищення об'єкта оренди чи його
частини; відповідальність сторін;
умови передачі у заставу та внесення до
статутного фонду права оренди
земельної ділянки.

Згідно ч.1,2 ст. 116 Земельного кодексу
України громадяни та юридичні особи
набувають права власності та право
користування земельними ділянками із
земель державної або комунальної
власності за рішенням органів
виконавчої влади або органів місцевого
самоврядування в межах їх повноважень,
визначених цим Кодексом або за
результатами аукціону.

З матеріалів справи вбачається, що 14
січня 2008 року, на підставі рішення
Кароліно-Бугазької сільської ради від
26 грудня 2007 року №1076У, позивач уклав
короткостроковий (річний) договір
оренди земельної ділянки площею 0,60 га
для будівництва та обслуговування
ринку будівельних матеріалів з ТОВ
«Аванта К.Б.».

В подальшому строк дії договору
продовжувався рішеннями
Кароліно-Бугазької сільської ради
відповідно до регуляторного акту «Про
порядок оформлення короткострокової
оренди із земельних ділянок із земель,
що належать до державної та
комунальної власності», затвердженого
рішенням Овідіопольської районної
ради №289-V від 24 квітня 2008 року.

Додаткові угоди було укладено на
виконання відповідних рішень
Кароліно-Бугазької сільської ради
№1076-V від 26 грудня 2007 року, №1614-V від 23
січня 2009 року, №1952-V від 26 лютого 2010
року, №113-VI від 11 березня 2011 року, №468-VI
від 17 лютого 2012 року, №712-VI від 28 лютого
2013 року, які були обов'язковими для
виконання всіма розташованими на
відповідній території органами
виконавчої влади, підприємствами,
установами, організаціями та
посадовими особами.

Крім того, слід зазначити, що
вищевказані рішення
Кароліно-Бугазької сільської ради не
були скасовані або визнані
протиправними у встановленому законом
порядку.

З матеріалів справи також вбачається,
що 12 липня 2013 року між позивачем та ТОВ
«Аванта К.Б.» було підписано
довгостроковий договір оренди
земельної ділянки, який був
зареєстрований 17 липня 2013 року.

В статті 13 Закону України «Про оренду
землі» визначено, що підставою для
нарахування земельного податку є дані
державного земельного кадастру, а
орендної плати за земельну ділянку, яка
перебуває у державній або комунальній
власності, - договір оренди такої
земельної ділянки.

При укладанні довгострокового
договору оренди з ТОВ «Аванта К.Б.»
товариству була встановлена орендна
плата за користування земельною
ділянкою у відповідності до вимог
чинного законодавства, на підставі
витягу з технічної документації про
нормативну грошову оцінку земельної
ділянки, виданого відділом
Держземагенства України в
Овідіопольському районі Одеської
області, в розмірі 4,90 гривні за 1 м. кв.
площі в рік, що складає не менш ніж
трикратний розмір земельного податку.

Стаття 23 Закону України «Про оренду
землі» визначає, що орендна плата за
земельні ділянки, що перебувають у
власності фізичних та юридичних осіб,
переглядається за згодою сторін.

Частиною 1 ст. 2 Закону України «Про
плату за землю» встановлено, що
використання землі в Україні є платним.
Плата за землю справляється у вигляді
земельного податку або орендної плати,
що визначається залежно від грошової
оцінки земель. Розміри податку за
земельні ділянки, грошову оцінку яких
не встановлено, визначаються до її
встановлення в порядку, визначеному
цим Законом.

З матеріалі справи вбачається, що
орендна плата від орендаря - ТОВ
«Аванта К.Б.» за орендовану земельну
ділянку була нарахована на підставі
укладених договору оренди від 14 січня
2008 року та додаткових угод до цього
договору оренди земельної ділянки, які
були досліджені відповідачем під час
проведення перевірки. Відповідно до
договору оренди від 14 січня 2008 року ТОВ
«Аванта К.Б.» була надана в тимчасове
платне користування земельна ділянка
для розміщення ринку будівельних
матеріалів. Згідно договору від 14 січня
2008 року грошова плата вноситься із
розрахунку 2, 50 грн. за 1 кв. м. в рік, в
сумі 15 000 грн. в рік з щомісячною оплатою
до 30 числа рівної частки від річної
суми. Згідно додаткової угоди від 01
березня 2010 року орендну плату
підвищено до 3,05 грн., а додатковими
угодами від 11 березня 2011 року, від 12
березня 2012 року та від 12 березня 2013 року
орендну плату залишено без змін з
урахуванням коефіцієнтів індексації.

Колегія суддів вважає за необхідне
зазначити, що вищевказаними Законів не
встановлювався мінімальний розмір
орендної плати за землі комунальної
власності.

Що стосується посилань на ст. 288
Податкового кодексу України, то
колегія суддів вважає їх
необґрунтованими, оскільки приймаючи
Податковий кодекс України,
законодавець не вносив зміни до Закону
України «Про оренду землі» в частині
приведення у відповідність
мінімального розміру орендної плати за
землі комунальної власності за
договорами укладеними до 01 січня 2011
року.

Крім того, слід зазначити, що оскільки
держава Україна є стороною договору (в
особі органу місцевого
самоврядування), то законодавчо
встановлений мінімальний розмір
орендної плати не є підставою, яка
виключає дотримання приписів ст.21
Закону №161 (одержання згоди іншої
сторони і підписання змін до договору).

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу
України правочин є правомірним, якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу
України договори є обов'язковими для
виконання сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що при
укладанні договору між позивачем та
ТОВ "Аванта К.Б.", зміна умов договору
здійснюється за взаємною згодою
сторін.

Тому, колегія суддів вважає, що
вищевказаний договір оренди є
правомірним, оскільки недійсність
зазначеного договору на право
користування землею (на умовах оренди)
законом прямо не встановлена, рішення
суду про визнання його недійсним
відсутнє.

Враховуючи зазначене, судова колегія
вважає, що позивачу сплачували орендну
плату в тому розмірі, який встановлений
договором та додатковими угодами, що
відповідає вимогам Податкового
кодексу України, яким передбачено, що
підставою для нарахування орендної
плати за земельну ділянку є договір
оренди такої земельної ділянки.

Таким чином, колегія суддів
апеляційної інстанції погоджується з
висновком суду першої інстанції щодо
задоволення позовних вимог у частині
неправомірності винесення вимоги щодо
зобов'язання позивача стягнути з ТОВ
«Аванта К.Б.» кошти в сумі 14 273,29 грн. та
вжити заходи щодо підписання
додаткової угоди в частині перегляду
розміру орендної плати або щодо
розірвання договору оренди.

Що стосується позовних вимог у частині
визнання протиправними висновків
відповідача, викладених в акті
перевірки, то колегія суддів вважає їх
необґрунтованими, виходячи з
наступного.

Пунктом 3 Порядку проведення
інспектування Державною фінансовою
інспекцією, її територіальними
органами, затвердженого Постановою
Кабінету Міністрів України від 20
квітня 2006 року №550 передбачено, що акт
ревізії - це документ, який складається
посадовими особами контролюючого
органу, що проводили ревізію, фіксує
факт її проведення та результати.
Заперечення, зауваження до акта
ревізії (за їх наявності) та висновки на
них є невід'ємною частиною акта.

З огляду на викладене, акт ревізії є
носієм доказової інформації про
виявлені контролюючим органом
порушення вимог законодавства
суб'єктами господарювання, документом,
на підставі якого приймається
відповідне рішення контролюючого
органу.

Включення до акту ревізії певних
висновків не може вважатися порушенням
прав позивача, оскільки акт ревізії
відображає певні факти, а не встановлює
відповідальність позивача, не змінює
та не припиняє його прав та обов'язків.

Таким чином, власне висновки, викладені
в акті ревізії, не породжують
обов'язкових юридичних наслідків для
позивача, натомість такі твердження
акта можуть бути підтверджені або
спростовані судом у разі спору про
законність рішень, дій, в основу яких
покладені згадувані висновки акта.

Згідно ст. 6 КАС України особа може
звернутися до адміністративного суду,
якщо вважає, що рішенням, дією чи
бездіяльністю суб'єкта владних
повноважень порушені її права, свободи
або інтереси.

Відповідно ст. 17 КАС України юрисдикція
адміністративних судів поширюється на
публічно-правові спори, зокрема, спори
фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом
владних повноважень щодо оскарження
його рішень (нормативно-правових актів
чи правових актів індивідуальної дії),
дій чи бездіяльності.

Колегія суддів звертає увагу на те, що
обов'язковою ознакою дій суб'єкта
владних повноважень, які можуть бути
оскаржені до суду, є те, що вони
безпосередньо породжують певні
правові наслідки для суб'єктів
відповідних правовідносин і мають
обов'язковий характер.

Враховуючи те, що акт ревізії не є
рішенням суб'єкта владних повноважень
у розумінні ст. 17 КАС України, не
зумовлює виникнення будь-яких прав і
обов'язків для осіб, робота (діяльність)
яких перевірялися, тому його висновки
не можуть бути предметом спору.
Відсутність спірних відносин, в свою
чергу, виключає можливість звернення
до суду, оскільки відсутнє право, що
підлягає судовому захисту.

Аналогічна правова позиція висловлена
Верховним Судом України у постанові
від 10 вересня 2013 року у справі №21-237а13
(реєстраційний номер 39035636), яка є
обов'язковою для судів відповідно до
вимог ст. 244-2 КАС України.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що вимоги позивача про
визнання протиправними висновків
відповідача про невжиття заходів щодо
перегляду орендної плати у
короткострокових договорах оренди
земельної ділянки площею 0,60 га для
будівництва та обслуговування ринку
будівельних матеріалів, що розташована
по вул. Будівельників. 4 в роді
Кароліно-Бугаз з ТОВ «Аванта К.Б.»
викладених в акті про результати
ревізії.

Враховуючи все вищевикладене, судова
колегія вважає, що суд першої інстанції
порушень матеріального і
процесуального права при вирішенні
справи не допустив, а наведені в скарзі
доводи правильність висновків суду не
спростовують, відповідно, апеляційна
скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 195, 196; п.1 ч.1 ст. 198; ст. 200;
п.1 ч.1 ст. 205; ст. 206; ч.5 ст. 254 КАС України,
судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Державної
фінансової інспекції в Одеській
області залишити без задоволення, а
постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 31 березня
2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили негайно після її
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
Адміністративного Суду України
протягом двадцяти днів з дня складання
судового рішення в повному обсязі
(після набрання законної сили судовим
рішенням суду апеляційної інстанції).

Головуючий:
Т.М. Танасогло

Суддя:
А.В. Бойко

Суддя:
О.В.
Яковлєв