Справа № 816/3154/14
Суддя: Сіренко О.І.
Дата ухвалення: 2014-10-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2014 р.Справа № 816/3154/14Колегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді:
Сіренко О.І.

Суддів:
Любчич Л.В. , Спаскіна
О.А.

за участю секретаря
судового засідання Медяник А.О.

відповідача
ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Кременчуцького міськрайонного
центру зайнятості Полтавської області
на постанову Полтавського окружного
адміністративного суду від 02.09.2014р. по
справі № 816/3154/14

за позовом Кременчуцького
міськрайонного центру зайнятості
Полтавської області

до ОСОБА_1

про стягнення незаконно отриманої
допомоги,

ВСТАНОВИЛА:

02 вересня 2014 року постановою
Полтавського окружного
адміністративного суду у задоволенні
адміністративного позову
Кременчуцького міськрайонного центру
зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення
незаконно отриманої допомоги
відмовлено.

У апеляційній скарзі Кременчуцький
міськрайонний центр зайнятості
Полтавської області просить постанову
суду першої інстанції скасувати та
постановити нове судове рішення, яким
позовні вимоги задовольнити. Заявник
посилається на порушення судом норм
матеріального та процесуального права
та вважає, що на момент подання заяви
про до центру зайнятості ОСОБА_1 була
віднесена до категорії зайнятого
населення у відповідності до п.п. "б" п.
3 ст. 1 Закону України "Про зайнятість
населення", оскільки з 01.08.2006 року між
відповідачкою та ДП "Цептер
Інтернаціональ Україна" було укладено
цивільно-правовий договір про надання
послуг, а тому ОСОБА_1 безпідставно
одержувала допомогу по безробіттю. У
зв'язку з виявленням зазначеного
порушення під час розслідування
обґрунтованості виплат матеріального
забезпечення по безробіттю ОСОБА_1, на
підставі ч. 3 ст. 36 Закону України "Про
зайнятість населення", прийнято
рішення про повернення незаконно
отриманих відповідачкою коштів.

У письмових запереченнях на апеляційну
скаргу ОСОБА_1 просить постанову суду
першої інстанції залишити без змін,
посилаючись на необґрунтованість
вимог Кременчуцького міськрайонного
центру зайнятості Полтавської області.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, пояснення
відповідача, вивчивши матеріали
справи, доводи апеляційної скарги
відповідно до вимог ст. 195 КАС України,
приходить до висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1)
звернулася за сприянням у
працевлаштуванні до Кременчуцького
міськрайонного центру зайнятості, де і
була зареєстрована як шукаюча роботу з
відкриттям персональної картки НОМЕР_2
(а.с.4).

27.08.2012 ОСОБА_1 подала заяву з проханням
до вирішенні питання про її
працевлаштування надати статус
безробітного з виплатою допомоги по
безробіттю відповідно до Закону
України "Про зайнятість населення" та
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування України на
випадок безробіття", в якій також
зазначила, що на даний час не має
постійного або тимчасового заробітку,
в т.ч. за договорами цивільно-правового
характеру, права на пенсію за віком у
тому числі на пільгових умовах, на
пенсію за вислугу років або інших
передбачених законодавством доходів,
не є членом особистого селянського
господарства, не є фермером або членом
сім'ї фермера, що бере участь у
виробництві, не зареєстрована як
фізична особа - підприємець, не
належить до громадян, які забезпечують
себе роботою самостійно, їй не
призначена допомога по догляду за
дитиною до досягнення нею три річного
(шести річного) віку (а.с.5).

27.08.2012 наказом Кременчуцького
міськрайонного центру зайнятості № НТ
120827, ОСОБА_1 наданий статус
безробітного та призначена допомога
по безробіттю з 24.08.2012 (а.с.13).

31.05.2013 наказом Кременчуцького
міськрайонного центру зайнятості № НТ
130531, ОСОБА_1, у зв'язку з поданням
безробітною письмової заяви про
відмову від послуг державної служби
зайнятості, припинено виплату
допомоги по безробіттю з 31.05.2013 (а.с.13).

Відповідач отримала допомогу по
безробіттю з 24.08.2012 по 30.05.2013 в сумі 14 093,10
грн., що підтверджується наявним в
матеріалах справи розрахунком та не
оспорюється відповідачем (а.с.18).

Згідно з актом розслідування страхових
випадків та обґрунтованості виплат
матеріального забезпечення відповідно
до Закону України "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття" від 14.04.2014 № 431 (а.с 6-7),
встановлено, що безробітна ОСОБА_1, яка
перебувала на обліку в Кременчуцькому
міськрайонному центрі зайнятості у
період з 17.08.2012 по 31.05.2013 перебувала
також у трудових відносинах з ДП
"Цептер Інтернаціональ Україна". 01.08.2006
між ОСОБА_1 та ДП "Цептер Інтернаціональ
Україна" укладено договір про надання
послуг № 231365. Дію даного договору
припинено 01.07.2013 за заявою ОСОБА_1 від
11.07.2013 № 437/02.

16.06.2014 директором Кременчуцького
міськрайонного центру зайнятості
прийнято наказ №249 про вжиття заходів
по поверненню коштів в сумі 14 093,10 грн.,
виплачених як допомога по безробіттю
ОСОБА_1 (а.с.20).

16.06.2014 Кременчуцьким міськрайонним
центром зайнятості направлено ОСОБА_1
письмове повідомлення про добровільне
повернення суми виплаченої допомоги по
безробіттю в сумі 14093,10 грн., яке у
відповідності до копії повідомлення
про вручення поштового відправлення
наявного в матеріалах справи,
відповідач отримала 19.07.2014 (а.с.16;19).

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що на момент звернення позивачки
до Кременчуцького міськрайонного
центру зайнятості із заявою про
надання статусу безробітного, вона не
мала статусу зайнятої особи у
розумінні Закону України "Про
зайнятість населення", оскільки не
отримувала жодного заробітку чи інших
передбачених чинним законодавством
доходів, як джерел для існування.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Правові, фінансові та організаційні
засади загальнообов'язкового
державного соціального страхування на
випадок безробіття врегульовано
Законом України "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття" від 2 березня 2000 року N 1533-III.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 6 цього Закону,
право на матеріальне забезпечення на
випадок безробіття (далі -
забезпечення) та соціальні послуги
мають застраховані особи.

Частиною 1 статті 4 Закону №1533-ІІІ
передбачено, що страхуванню на випадок
безробіття підлягають особи, які
працюють на умовах трудового договору
(контракту), цивільно-правового
договору, включаючи тих, які проходять
альтернативну (невійськову) службу, а
також тих, які працюють неповний
робочий день або неповний робочий
тиждень, та на інших підставах,
передбачених законодавством про працю,
військовослужбовці (крім
військовослужбовців строкової служби),
особи, які забезпечують себе роботою
самостійно, та фізичні особи -
підприємці.

Проте, згідно ч. 1 ст.22 Закону №1533-ІІІ,
право на допомогу по безробіттю
залежно від страхового стажу мають
застраховані особи, визнані в
установленому порядку безробітними,
страховий стаж яких протягом 12 місяців,
що передували реєстрації особи як
безробітної, становить не менше ніж
шість місяців за даними Державного
реєстру загальнообов'язкового
державного соціального страхування.

Тотожне положення закріплено п.1.2
Порядку надання допомоги по
безробіттю, у тому числі одноразової її
виплати для організації безробітними
підприємницької діяльності,
затвердженого наказом Міністерства
праці та соціальної політики України
від 20 листопада 2000 р. N 307, відповідно до
якого допомога по безробіттю, у тому
числі одноразова її виплата для
організації безробітними
підприємницької діяльності надається
застрахованим та незастрахованим
особам, визнаним у встановленому
порядку безробітними.

У ст. 2 Закону України "Про зайнятість
населення" від 1 березня 1991 р. № 803-XII, в
чинній на час надання відповідачці
статусу безробітної та призначення їй
матеріальної допомоги редакції,
зазначено, що безробітними визнаються
працездатні громадяни працездатного
віку, які через відсутність роботи не
мають заробітку або інших передбачених
законодавством доходів і
зареєстровані у державній службі
зайнятості як такі, що шукають роботу,
готові та здатні приступити до
підходящої роботи. Безробітними
визнаються також інваліди, які не
досягли пенсійного віку, не працюють та
зареєстровані як такі, що шукають
роботу.

Пунктом 2 частини 1 статті 1 Закону
України "Про зайнятість населення" від 5
липня 2012 року N 5067-VI (далі - Закон №5067-VI),
який набрав чинності з 01.01.2013 року,
безробітний - особа віком від 15 до 70
років, яка через відсутність роботи не
має заробітку або інших передбачених
законодавством доходів як джерела
існування, готова та здатна приступити
до роботи.

Згідно статті 43 Закону №5067-VI статусу
безробітного може набути, особа
працездатного віку до призначення
пенсії (зокрема на пільгових умовах або
за вислугу років), яка через
відсутність роботи не має заробітку
або інших передбачених законодавством
доходів, готова та здатна приступити до
роботи; інвалід, який не досяг
встановленого статтею 26 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування" пенсійного віку
та отримує пенсію по інвалідності або
соціальну допомогу відповідно до
законів України "Про державну
соціальну допомогу інвалідам з
дитинства та дітям-інвалідам" та "Про
державну соціальну допомогу особам,
які не мають права на пенсію, та
інвалідам"; особа, молодша 16-річного
віку, яка працювала і була звільнена у
зв'язку із змінами в організації
виробництва і праці, зокрема
припиненням або перепрофілюванням
підприємств, установ та організацій,
скороченням чисельності (штату)
працівників.

За змістом частин 3 та 4 статті 1 Закону
України №803-ХІІ, в Україні до зайнятого
населення належать громадяни, що
проживають на території держави на
законних підставах: а) працюючі по
найму на умовах повного або неповного
робочого дня (тижня) на підприємствах, в
установах і організаціях, незалежно
від форм власності, у міжнародних та
іноземних організаціях в Україні і за
кордоном у фізичних осіб; б) громадяни,
які самостійно забезпечують себе
роботою, включаючи підприємців, осіб,
зайнятих індивідуальною трудовою
діяльністю, творчою діяльністю, члени
кооперативів, фермери та члени їх
сімей, що беруть участь у виробництві, а
також члени особистих селянських
господарств, діяльність яких
здійснюється відповідно до Закону
України "Про особисте селянське
господарство"; в) обрані, призначені або
затверджені на оплачувану посаду в
органах державної влади, управління та
громадських об'єднаннях; г) які
проходять службу в Збройних Силах
України, Службі безпеки України,
Державній прикордонній службі України,
військах внутрішньої та конвойної
охорони і Цивільної оборони України,
органах внутрішніх справ України,
інших військових формуваннях,
створених відповідно до законодавства
України, Державній службі спеціального
зв'язку та захисту інформації України,
альтернативну (невійськову) службу; е)
які проходять професійну підготовку,
перепідготовку і підвищення
кваліфікації з відривом від
виробництва; навчаються в денних
загальноосвітніх школах і вищих
навчальних закладах; ж) працюючі
громадяни інших країн, які тимчасово
перебувають в Україні і виконують
функції, не пов'язані із забезпеченням
діяльності посольств і місій.

Законодавством України можуть
передбачатися й інші категорії
зайнятого населення.

Відповідно до статті 4 Закону №5067-VI
(чинний з 01.01.2013 року), до зайнятого
населення належать особи, які працюють
за наймом на умовах трудового договору
(контракту) або на інших умовах,
передбачених законодавством, особи,
які забезпечують себе роботою
самостійно (у тому числі члени
особистих селянських господарств),
проходять військову чи альтернативну
(невійськову) службу, на законних
підставах працюють за кордоном та які
мають доходи від такої зайнятості, а
також особи, що навчаються за денною
формою у загальноосвітніх,
професійно-технічних та вищих
навчальних закладах та поєднують
навчання з роботою.

З викладеного вбачається, що ключовими
підставами для визнання особи такою, що
має статус безробітного є: відсутність
роботи, зокрема такої, що передбачена
нормами частин 3 та 4 статті 1 Закону
України №803-ХІІ, а з 01.01.2013 року - статті 4
Закону №5067-VI, а також відсутність
відповідного заробітку або інших
доходів як джерел існування.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 44
Закону №5067-VI зареєстровані безробітні
мають право, зокрема, на матеріальне
забезпечення на випадок безробіття та
соціальні послуги відповідно до Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування на
випадок безробіття" та цього Закону.

З матеріалів справи вбачається, що
01.08.2006 між відповідачкою та ДП "Цептер
Интернаціональ Україна" за № 231365
укладено договір, зі змісту якого
слідує, що за надані послуги за даним
Договором замовних сплачує
Презентанту винагороду, вираховану
відповідно до таблиці структурування
та передбачену менеджерськими квотами,
які затверджуються належним
розпорядженням Замовника (п.4.1
Договору). Даний договір набирає
чинності з моменту підписання та діє до
серпня 2008 року, але не більше 24
календарних місяців. Якщо протягом
двох тижнів з моменту закінчення дії
договору ніяких повідомлень про
розірвання чи зміни умов договору від
однієї чи іншої сторони не надійде,
Договір автоматично пролонгується на
один рік (п. 6.1; 6.5 Договору - а.с.10-11).

У матеріалах справи відсутні будь-які
докази на підтвердження того факту, що
з моменту закінчення строку дії
зазначеного договору (серпень 2008 року)
будь-яка із сторін надала повідомлення
про його розірвання чи зміну умов, а
отже наявні підстави вважати, що строк
договору від 01.08.2006 року було
продовжено до серпня 2009 року на
виконання пункту 6.5 Договору.

Згідно частини 1 статті 627 Цивільного
кодексу України, відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

При цьому зміст договору становлять
умови (пункти), визначені на розсуд
сторін і погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства (частина 1
статті 628 ЦК України).

Зважаючи на викладене, а також
враховуючи, що сторонами Договору від
01.08.2006 року № 231365 було обумовлено строк
його дії, протягом якого вони можуть
здійснити свої права і виконати свої
обов'язки, який сплив у серпні 2009 року,
колегія суддів вважає, що позивачка в
період перебування на обліку у
Кременчуцькому міськрайонному центрі
зайнятості з 24.08.2012 року по 31.05.2013 року
не була віднесена до категорії
зайнятого населення у розумінні Закону
України №803-ХІІ та Закону №5067-VI
(чинного з 01.01.2013 року), а тому мала право
на отримання допомоги по безробіттю.

Посилання позивача у апеляційній
скарзі на приписи постанови Кабінету
Міністрів України від 14.02.2007 року №219,
якою затверджено Порядок реєстрації,
перереєстрації та ведення обліку
громадян, які шукають роботу, і
безробітних, та згідно з положеннями
якої визначальним у спірних
правовідносинах є сам факт укладення
ОСОБА_1 цивільно-правового договору,
висновків суду не спростовують.
Колегія суддів вважає, що для
встановлення статусу безробітної
ОСОБА_1 існували всі необхідні
передбачені чинним законодавством
підстави, відповідне матеріальне
забезпечення отримане нею правомірно.
При цьому, укладений цивільно-правовий
договір про надання послуг не створює
підстав для повернення відповідачкою
отриманої від центру зайнятості
допомоги по безробіттю з огляду на
закінчення строку його дії у серпні 2009
року та відсутність будь-якого доходу
як засобу для існування у період з
24.08.2012 року (з моменту надання статусу
безробітної) та до 31.05.2013 року (до
припинення реєстрації безробітної).

З огляду на вищезазначене, постанова
суду першої інстанції ухвалена з
дотриманням норм процесуального права,
у відповідності до вимог норм
матеріального права, тому колегія
суддів вважає, що підстав для її
скасування немає.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, ст. 198, ст.200,
п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Кременчуцького
міськрайонного центру зайнятості
Полтавської області - залишити без
задоволення.

Постанову Полтавського окружного
адміністративного суду від 02.09.2014р. по
справі № 816/3154/14 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її прогоз

лошення та може бути оскаржена у
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня складання ухвали у повному
обсязі шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Сіренко
О.І.Судді(підпис) (підпис) Любчич Л.В.
Спаскін О.А. Повний текст ухвали
виготовлений 20.10.2014 р.

Помічник судді
Цюпак О.П.