Справа № 826/3210/13-а
Суддя: Калашнікова О.В.
Дата ухвалення: 2014-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"16" вересня 2014 р. м. Київ
К/800/39708/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Калашнікової О.В. Кравцова О.В.
Леонтович К.Г. розглянувши в порядку
письмового провадження
адміністративну справу за касаційною
скаргою Державної екологічної
інспекції у м. Києві на постанову
Київського апеляційного
адміністративного суду від 10 липня 2013
року у справі № 826/3210/13-а за позовом
приватного акціонерного товариства
"Ікс 5 Рітейл Груп Україна" до Державної
екологічної інспекції у м. Києві про
визнання протиправним та скасування
рішення, -

в с т а н о в и л а:

Приватне акціонерне товариство "Ікс 5
Рітейл Груп Україна" звернулось в суд з
позовом до Державної екологічної
інспекції у м. Києві про визнання
протиправним та скасування рішення про
тимчасову заборону (зупинення)
господарської діяльності №15 від 27.02.2013
року.

Позовні вимоги мотивовано тим, що за
результатами проведеної перевірки
дотримання позивачем вимог
природоохоронного законодавства в
галузі охорони атмосферного повітря,
водних і земних ресурсів щодо
поводження з відходами та небезпечними
хімічними речовинами, відповідачем
прийнято оскаржуване рішення, яке є
безпідставним та таким, о не
ґрунтується на положеннях
законодавства.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
23 квітня 2013 року в задоволенні позовних
вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 10 липня 2013
року рішення суду першої інстанції
скасовано, позов задоволено, визнано
протиправним та скасовано рішення про
тимчасову заборону(зупинення)
господарської діяльності приватного
акціонерного товариства "Ікс 5 Рітейл
груп Україна" №15 від 27.02.2013 року.

Не погоджуючись з оскаржуваним судовим
рішенням, Державна екологічна
інспекція у м. Києві звернулась до
Вищого адміністративного суду України
з касаційною скаргою, у якій просить
його скасувати та залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Перевіривши правову оцінку обставин
справи та повноту їх встановлення,
проаналізувавши правильність
застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає,
що касаційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що відповідачем проведено
позапланову перевірку дотримання
позивачем вимог природоохоронного
законодавства в галузі охорони
атмосферного повітря, водних і земних
ресурсів щодо поводження з відходами
та небезпечними хімічними речовинами,
за результатами якої складено акт від
21.02.2013року №5/212а, на підставі якого
відповідачем винесено припис від
21.02.2013р. №05/1384п. та рішення від 27.02.2ку за
№15, яким тимчасово з 07.03.2013 року
заборонено господарську діяльність
позивача, а саме в 8 магазинах
"Перекресток", розташованих в місті
Києві за адресами : бул. Перова, 36; вул.
Васильківська, 34; вул. Раїси Окіпної, 8-в4
; пр-т М. Бажана, 10-а; вул. Оноре де
Бальзака, 91/29-а; вул. Малишка,3; пр.-т
Оболонський, 20а; вул. Вишгородська, 45а/5,
до усунення встановлених перевіркою
порушень.

Проведеною перевіркою встановлено, що
в процесі господарської діяльності
позивача в магазинах утворюється
відходи різного морфологічного складу
та класу небезпеки, (лампи
люмінесцентні, відпрацьовані жири та
олія, які відносяться до І-ІІІ класу
небезпеки; відходи автор сировини та
інші відходи), що є порушенням вимог
статті 32 Закону України "Про відходи" та
статті 55 Закону України "Про охорону
навколишнього природного середовища".

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суди першої інстанції виходив з
того, що доводи позивача щодо
відсутності у нього обов'язку на
отримання спеціального дозволу та
ліміту на розміщення відходів в
навколишньому природному середовищі є
безпідставними.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та задовольняючи позов, суд
апеляційної інстанції виходив з того,
що позивачем дотримано вимоги
законодавства, яким регулюється
порядок зберігання, видалення та
утилізації відходів, а тому підстав для
тимчасової заборони діяльності
позивача не було.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України не
погоджується з висновками суду
апеляційної інстанції, виходячи з
наступного.

Правові, організаційні та економічні
засади діяльності, пов'язаної із
запобіганням або зменшенням обсягів
утворення відходів, їх збиранням,
перевезенням, зберіганням,
сортуванням, обробленням, утилізацією
та видаленням, знешкодженням та
захороненням, а також з відверненням
негативного впливу відходів на
навколишнє природне середовище та
здоров'я людини на території України
визначає Закон України «Про відходи»
від 05.03.1998 року № 187/98-ВР (далі - Закон №
187/98-ВР).

Відповідно до статті 1 цього Закону
відходи - будь-які речовини, матеріали і
предмети, що утворилися у процесі
виробництва чи споживання, а також
товари (продукція), що повністю або
частково втратили свої споживчі
властивості і не мають подальшого
використання за місцем їх утворення чи
виявлення і від яких їх власник
позбувається, має намір або повинен
позбутися шляхом утилізації чи
видалення; виробник відходів - фізична
або юридична особа, діяльність якої
призводить до утворення відходів;
розміщення відходів - зберігання та
захоронення відходів у спеціально
відведених для цього місцях чи
об'єктах.

Стаття 17 Закону України «Про відходи»
встановлює обов'язки суб'єктів
господарської діяльності у сфері
поводження з відходами, а саме: суб'єкти
господарської діяльності у сфері
поводження з відходами зобов'язані: а)
запобігати утворенню та зменшувати
обсяги утворення відходів; в) визначати
склад і властивості відходів, що
утворюються, а також за погодженням із
уповноваженими органами виконавчої
влади з питань охорони навколишнього
природного середовища ступінь їх
небезпечності для навколишнього
природного середовища та здоров'я
людини; г) на основі
матеріально-сировинних балансів
виробництва виявляти і вести первинний
поточний облік кількості, типу і складу
відходів, що утворюються, збираються,
перевозяться, зберігаються,
обробляються, утилізуються,
знешкоджуються та видаляються, і
подавати щодо них статистичну
звітність у встановленому порядку; ї)
надавати місцевим органам виконавчої
влади та органам місцевого
самоврядування, уповноваженим органам
виконавчої влади з питань охорони
навколишнього природного середовища
інформацію про відходи та пов'язану з
ними діяльність, у тому числі про
випадки несанкціонованого попадання
відходів у навколишнє природне
середовище та вжиті щодо цього заходи;
й) призначати відповідальних осіб у
сфері поводження з відходами; к)
забезпечувати розробку в
установленому порядку та виконання
планів організації роботи у сфері
поводження з відходами; с) мати дозвіл
на експлуатацію об'єкта поводження з
небезпечними відходами.

Суб'єкти господарювання, які в
установленому порядку визначені
виконавцями послуг на вивезення
побутових відходів на певній
території, здійснюють їх роздільне
збирання.

Суб'єкти господарської діяльності у
сфері поводження з відходами укладають
договори з юридичною особою, яка в
установленому порядку визначена
виконавцем послуг на вивезення
побутових відходів на певній
території, на якій знаходиться об'єкт
утворення відходів.

Відповідно до Порядку розроблення,
затвердження і перегляду лімітів на
утворення та розміщення відходів,
затвердженого постановою Кабінетів
міністрів України від 03.08.1998 року №1218,
ліміт на утворення
відходів-максимальний обсяг відходів,
на який у суб'єкта права власності на
відходи (далі - власник відходів) є
документально підтверджений дозвіл на
передачу їх іншому власнику (на
розміщення, утилізацію, знешкодження
тощо) або на утилізацію чи розміщення
на своїй території; ліміт на розміщення
відходів - обсяг відходів (окремо для
кожного класу небезпеки), на який у
власника відходів є дозвіл на їх
розміщення, виданий органами
Мінекоресурсів на місцях. (п.2). Ліміт на
утворення відходів визначається їх
власником у процесі діяльності на
підставі дозволу на розміщення
відходів та договору (контракту) на
передачу відходів іншому власнику (п.3).
Ліміт на утворення відходів
розраховується на підставі нормативів
утворення для кожного виду відходів за
класами їх небезпеки і має дорівнювати
сумарному обсягу відходів, розміщених
на своїй території та переданих іншому
власнику (п.4). Ліміт на утворення
відходів не може перевищувати
нормативно допустимих обсягів
утворення відходів (п.5).

Норматив утворення відходів
визначається технологічним
регламентом на підставі питомих
показників утворення відходів (п.6).
Відповідальність за правильність
визначення нормативів утворення
відходів, визначення лімітів утворення
та розміщення відходів, несвоєчасне
затвердження або незатвердження
лімітів утворення та розміщення
відходів несе власник відходів(п.20).
Контроль за правильністю визначення
лімітів на утворення та розміщення
відходів, їх дотриманням здійснює
Держекоінспекція та її територіальні
органи (п.21).

Положеннями пункту «а» статті 32 Закону
№ 187/98-ВР визначено, що з метою
обмеження та запобігання негативному
впливу відходів на навколишнє природне
середовище та здоров'я людини
забороняється: - вести будь-яку
господарську діяльність, пов'язану з
утворенням відходів, без одержання від
спеціально уповноважених органів
виконавчої влади у сфері поводження з
відходами лімітів на обсяги утворення
та розміщення відходів. Ліміти на
обсяги утворення і розміщення
побутових відходів не встановлюються.

Статею 34 Закону установлено, що усі
небезпечні відходи за ступенем їх
шкідливого впливу на навколишнє
природне середовище та на життя і
здоров'я людини відповідно до переліку
небезпечних властивостей поділяються
на класи- і підлягають обліку.
Відповідний клас відходів
визначається виробником відходів
відповідно до нормативно-правових
актів, що затверджуються спеціально
уповноваженими центральним органом
виконавчої влади з питань екології та
природних ресурсів за погодженням з
державною санітарно-епідеміологічною
службою України.

Стаття 35 Закону України «Про відходи»
та постанова Кабінету Міністрів №1070
від 10.10.2008 року встановлює правила
утилізації тільки побутових відходів,
а відповідачем під час перевірки
позивача було встановлено, що у
результаті діяльності останнього
утворюються не тільки побутові
відходи, а й відходи вторинної сировини
та інші відходи, які віднесено до інших
класів (лампи люмінесцентні,
відпрацьовані жири та олія, які
відносяться до І-ІІІ класу небезпеки,
відходи втор сировини, інші відходи).

Частиною другою статті 55 Закону
України «Про охорону навколишнього
природного середовища», встановлено,
що розміщення відходів дозволяється
лише за наявності спеціального дозволу
на визначених місцевими радами
територіях у межах установлених
лімітів з додержанням санітарних і
екологічних норм способом, що
забезпечує можливість їх подальшого
використання як вторинної сировини і
безпеку для навколишнього природного
середовища та здоров'я людей.

Відповідно до пункту 3 Порядку
розроблення, затвердження і перегляду
лімітів на утворення та розміщення
відходів Затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 03.08.1998
року № 1218, ліміт на утворення відходів
визначається їх власником у процесі
діяльності на підставі дозволу на
розміщення відходів та договору
(контракту) на передачу відходів іншому
власнику .

Отже, суб'єкт права власності на
відходи зобов'язаний отримати дозвіл
та ліміт на розміщення відходів в
навколишньому природному середовищі.

Виняток визначено у пункті 8 вказаної
Постанови, а саме: власники відходів,
для яких платежі за розміщення
відходів усіх класів небезпеки, які не
перевищують 10 гривень на рік, власники
побутових відходів, що уклали договори
на розміщення відходів з
підприємствами комунального
господарства, та власники відходів, які
одержали ліцензію на збирання і
заготівлю окремих видів відходів як
вторинної сировини, звільняються від
одержання лімітів на утворення та
розміщення відходів, що, однак, не
відноситься до класів відходів та
діяльності позивача.

З огляду на наведене, суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про безпідставність доводів
позивача щодо відсутності у нього
обов'язку на отримання спеціального
дозволу та ліміту на розміщення
відходів в навколишньому природному
середовищі.

Жодних доказів, які б спростовували
викладенні в Акті перевірки висновки
контролюючого органу - позивачем до
суду надано не було.

Позивачем та апеляційним судом не
наведені докази щодо спростування
висновків відповідача відносно
порушень у сфері природоохоронного
законодавства, встановлених при
проведенні перевірки та наведених у
приписі.

Аналізуючи встановлені обставини
справи та наведені законодавчі норми
колегія суддів вважає правильними
висновки суду першої інстанції про
необґрунтованість позовних вимог.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції
прийшов до необґрунтованих висновків
про наявність підстав для задоволення
позову та помилково скасував законне
рішення суду першої інстанції.

Згідно статті 226 КАС України суд
касаційної інстанції має право
скасувати судове рішення суду
апеляційної інстанції та залишити в
силі рішення суду першої інстанції,
ухвалене відповідно до закону але
помилково скасоване судом апеляційної
інстанції.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
прийшла до висновків, що обставини
справи встановлені повно і правильно,
але суд апеляційної інстанції при
ухваленні судового рішення порушив
норми матеріального та процесуального
права, що призвело до ухвалення
необґрунтованого рішення, яке підлягає
скасуванню, а постанова суду першої
інстанції підлягає залишенню в силі,
яка відповідає нормам матеріального і
процесуального права та скасована
апеляційним судом помилково.

Керуючись статтями 160, 167, 220, 222, 226, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу Державної
екологічної інспекції у м. Києві
задовольнити.

Постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 10 липня 2013
року скасувати.

Залишити в силі постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
23 квітня 2013 року.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, і
може бути переглянута Верховним Судом
України, у строк та у порядку,
визначеними статтями 237 - 240 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Судді:

з оригіналом згідно: помічник судді
А.О. Кулеша