Справа № 807/852/14
Суддя: Гулид Р.М.
Дата ухвалення: 2014-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2014 р.
Справа № 8614/14/876

Колегія суддів Львівського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді -
Гулида Р.М.,

суддів -
Кузьмича С.М., Улицького В.З.,

при секретарі судового засідання -
Керод Х.І.,

за участю:

представника відповідача -
Сагайдака Д.М..

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
Державної міграційної служби України
на постанову Закарпатського окружного
адміністративного суду від 04 липня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_1 до
Державної міграційної служби України
про скасування рішення про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту та
зобов'язання повторно розглянути заяву
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернулася з позовом до
Державної міграційної служби України
про скасування рішення про скасування
рішення про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту та зобов'язання
повторно розглянути заяву про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог
покликається на те, що відповідачем
28.02.2014 року було прийнято рішення №69-14
про відмову позивачеві у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту. Позивач не
погоджується з даним рішенням про
відмову їй у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту та вказує на те, що у разі її
повернення до країни своєї
громадянської належності, з якої
виїхала давно, вона буде вважатися
чужаком та піддаватися дискримінації,
приниження з боку місцевого населення.
Також, позивач наголошувала на тому, що
вона боїться переслідування з боку
терористичного угрупування "Талібан",
оскільки її чоловік раніше вже
піддавався тортурам з їх боку. Позивач
вказує на те, що у неї є обґрунтовані
побоювання того, що у випадку її
повернення в Афганістан вона може
стати жертвою переслідування на тій
підставі, що належить до певної
соціальної групи та є членом сім'ї
людини, яка співпрацювала з урядовими
силами.

Постановою Закарпатського окружного
адміністративного суду від 04 липня 2014
року, - позов задоволено.

Скасовано рішення Державної
міграційної служби України від 28.02.2014
року №69-14 про відмову у визнанні ОСОБА_1
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Зобов'язано Державну міграційну службу
України повторно розглянути заяву
ОСОБА_1 про визнання її біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Не погодившись із зазначеним судовим
рішенням, Державна міграційна служба
України подала апеляційну скаргу до
Львівського апеляційного
адміністративного суду, в якій просить
скасувати оскаржувану постанову та
прийняти нову, якою в задоволені позову
відмовити повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної
скарги зазначає, що приймаючи
оскаржувану постанову суд першої
інстанції порушив норми матеріального
права, а допущена упереджена оцінка
зібраних доказів та довільне
трактування законодавства за текстом
постанови, не відповідає фактичним
обставинам справи, що призвело до
неправильного вирішення справи по суті
позовних вимог.

Заслухавши доповідача - суддю
Львівського апеляційного
адміністративного суду, дослідивши
матеріали справи, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
залишити без задоволення, а постанову
суду першої інстанції без змін,
мотивуючи це наступним.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_1 є громадянкою Афганістану,
ІНФОРМАЦІЯ_1, проживала у м. Кабул та за
етнічною приналежністю - таджик (а.с.
15-17, 54-55, 103-105).

Після захвату Талібами міста Кабулу,
позивачка втекла до Пакистану, де
перебувала в якості біженця. У 2006 році
позивач повернулася до Афганістану для
укладення шлюбу із громадянином
Афганістану ОСОБА_2 (а.с. 106-107), який на
той час перебував в Російській
Федерації. Після укладення шлюбу
позивачка виїхала до чоловіка в
Російську Федерацію, де намагалась
отримати статус біженця, однак їй у
цьому було відмовлено (а.с. 103-105),(а.с.
75-78).

На території Російської Федерації у
позивача народилося троє дітей: донька
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 111), син ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 110) та син
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.112-113).

В серпні 2013 року чоловік позивача був
затриманий працівниками Російської
Федерації за нелегальне перебування на
території Російської Федерації.

В цей же час в країні походження
ситуація з правами людини значно
погіршилася і побоюючись видворення до
Афганістану 26.08.2013 року вона разом з
чоловіком прийняла рішення потрапити
до Євросоюзу, однак на кордоні їх було
затримано та в порядку реадмісії
повернуто до України.

З метою отримання захисту на території
України, 03.10.2013 року позивач звернулася
до апелянта із заявою про визнання її
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту (а.с. 37-43, 49).

В наданій до апелянта заяві про
визнання її біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту та у
відповідності до Протоколу співбесіди
від 20.10.2013 року (а.с. 75-78)
позивач зазначила, що причиною
побоювань повернення до країни
походження є погіршенням стану безпеки
в Афганістані, безперервне порушення
прав людини в ході тривалого
військового конфлікту, загальна
атмосфера безкарності, застосування
традиційних механізмів вирішення
спорів, що не відповідають стандартним
нормам правосуддя та неефективністю
державного захисту.

Згідно п. 5, 6 Керівних положень УВКБ ООН
"Про обов'язки та стандарти доказу в
заявах біженців" від 16 грудня 1998 року
факти в підтвердження заяв біженців
визначаються шляхом надання
підтвердження або доказів викладеного.
Докази можуть бути як усні так і
документальні. Обов'язок надання
доказів на користь повідомлених фактів
вважається "обов'язком доказування". У
відповідності до загальних правових
принципів доказового права цей
обоє'язок покладається на особу, яка
виказує твердження. Таким чином, у
заяві про надання статусу біженця
заявник повинен довести достовірність
своїх тверджень і точність фактів, на
яких ґрунтується його заява. Обов'язок
доказу реалізовується заявником у
формі надання правдивих фактів, що
стосуються його заяви, щоб на підставі
цих фактів могло бути прийняте
відповідне рішення. Проте, у зв'язку із
особливостями наявної ситуації з
біженцями в Україні , посадова особа
розділяє обов'язок підтверджувати чи
оцінувати всі факти, які стосуються
справи. Це досягається тим, що посадова
особа володіє об'єктивною інформацією
щодо відповідної країни походження,
щодо питань загальновідомого
характеру, направляє заявника в
процесі надання ним відповідної
інформації та адекватно перевіряє
допустимі факти, які можуть бути
обґрунтовані.

У пункті 196 Керівництва по процедурах і
критеріях визначення статусу біженця
УВКБ ООН зазначено, що хоча обов'язок
надавати докази лежить на заявнику,
завдання встановлення і обробки
відповідних фактів вирішується разом
із особою яка перевіряє заяву. Крім
того, слід брати до уваги вразливе
становище шукача притулку, який
перебуває у місці обмеження свободи і
його обмежені можливості надання
доказів. У Роз'ясненні щодо тягаря та
стандарту доведення при розгляді заяв
про надання статусу біженця УВКБ ООН
від 16 грудня 1998 року з цього
приводу мовиться, що неспроможність
надати документальне свідчення на
підкріплення усного твердження, не
повинно заважати прийняттю
позитивного рішення, якщо таке
твердження відповідає відомим фактам і
загальний рівень правдоподібності
заявника високий. Правдоподібність
вважається встановленою, якщо заявник
представив у своїй заяві історію, що є
логічно послідовною та вірогідною, не
суперечить загальновідомим фактам, і
таким чином, на основі балансування
ймовірностей її можна вірити.

З матеріалів справи та Протоколу
співбесіди вбачається, що позивач
оперує достатніми деталями про країну
свого походження - Афганістан та дійсну
ситуацію в ній, а у її повідомленнях
немає елементів, які б викликали
сумніви стосовно її особи (а.с. 75-78).
З моменту прибуття в Російську
Федерацію та до моменту виникнення
ризику депортації, позивач не залишала
територію Російської Федерації.

Відносно ситуації в країні походження
позивача слід зазначити, що Афганський
центр досліджень і оцінки (АКЕЦ)
опублікував доповідь, в липні 2009 року
спираючись на досвід молодих
афганських репатріантів з Пакистану та
Ірану (у тому числі другого покоління
афганців без попереднього досвіду в
Афганістані). У доповіді йдеться про
перспективи репатріантів у доступі до
праці та навчання, економічні аспекти,
а також шляхи сприймання репатріантів
іншими афганцями, підкресливши також
становище жінок. У доповіді
наголошується, що перспективи
повернення і реінтеграції, як правило,
є низьким для біженців з малою
кількістю соціальних мереж у сфері
працевлаштування, низьким економічним
статусом (Австрійський Червоний
Хрест/ACCORD Wiedner Hauptstr.32, A-1041 Vienna Web: www.ecoi.net,
www.roteskreuz.at/accord-en, ZVR No.: 432857691 Запит
відповідь - 7218 від 27 квітня 2010 року).

В Конвенції проти катувань та інших
жорстоких, нелюдських або таких, що
принижують гідність, видів поводження
і покарання, 1984 року та в Європейській
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, 1950 року, які
ратифіковані Україною закріплено
право на життя і заборона катувань.

Ситуація загального насильства також
може прирівнюватися до тортур та
нелюдського або такого, що принижує
гідність, поводження чи покарання. І
при цьому заявник не повинен
демонструвати особливі відзначні
деталі, інакші ніж загальна ситуація
насилля в країні походження (рішення
Європейського Суду з прав людини в
справі "Суфі та Елмі проти
Великобританії" від 28.06.2011 року).

З матеріалів справи видно, що малолітні
діти позивача, а саме: донька ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 111), син ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 110) та син ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.112-113) народилися за
межами Афганістану, а тому, не знають
традицій, культури країни походження
їх матері. А відтак, є імовірність, що у
випадку повернення до Афганістану,
позивач та її малолітні діти, будуть
сприйматися як "вороги", які порушили
традиційні та релігійні норми, будуть
підлягати осудженню, з можливим
застосуванням фізичної розправи.

Згідно ст. 3 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
біженець чи особа, яка потребує
додаткового захисту або якій надано
тимчасовий захист, не може бути вислана
або примусово повернута до країни, де
їх життю або свободі загрожує
небезпека за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань, а також з інших
причин, що визнаються міжнародними
договорами чи міжнародними
організаціями, учасниками яких є
Україна, як такі, що не можуть бути
повернуті до країн походження.
Біженець чи особа, яка потребує
додаткового захисту або якій надано
тимчасовий захист, не може бути вислана
або примусово повернута до країн, де
вони можуть зазнати катувань та інших
жорстоких, нелюдських або таких, що
принижують гідність, видів поводження
і покарання або з яких вони можуть бути
вислані або примусово повернуті до
країн, де їх життю або свободі загрожує
небезпека за ознаками віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань, а також з інших причин, що
визнаються міжнародними договорами чи
міжнародними організаціями,
учасниками яких є Україна, як такі, що
не можуть бути повернуті до країн
походження.

Згідно ч. 1, 3, 5 ст. 10 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
рішення за заявою про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, у тому числі
стосовно перебуваючих з ним на
території України неповнолітніх дітей
(членів сім'ї заявника або таких, які
знаходяться під його опікою чи
піклуванням), внесених до анкети
заявника, на визнання яких біженцями
або особами, які потребують
додаткового захисту, є письмова згода
заявника, висловлена в анкеті чи заяві,
приймається центральним органом
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, протягом місяця з
дня отримання особової справи заявника
та письмового висновку. Строк
прийняття рішення може бути продовжено
керівником центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, але не більш як до
трьох місяців. У разі виникнення
сумнівів щодо достовірності
інформації, необхідності у
встановленні справжності і дійсності
документів спеціально уповноважений
центральний орган виконавчої влади з
питань міграції має право звертатися з
відповідними запитами до Міністерства
закордонних справ України, Служби
безпеки України, інших органів
державної влади, органів місцевого
самоврядування та об'єднань громадян,
які можуть сприяти встановленню
справжніх фактів стосовно особи,
особова справа якої розглядається. За
результатами всебічного вивчення і
оцінки всіх документів та матеріалів,
що можуть бути доказом наявності умов
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
приймає рішення про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, чи про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Аналіз зазначених обставин справи дає
підстави вважати, що апелянтом не
вивчені та не взяті до уваги усі факти
існування реального ризику порушення
статті 3 Європейської Конвенції,
зокрема захист прав і свобод
неповнолітніх дітей позивачки у разі
повернення її до країни походження.

Відтак, встановленні обставини справи
та наявні у матеріалах справи докази
підтверджують, що суд першої інстанції
у відповідності до вимог ст.200 КАС
України, правильно встановив обставини
справи, ухвалив законне та
обґрунтоване судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду, а тому підстав для його
скасування немає.

Керуючись ч.3 ст. 160, ст. 195, ст. 196, п.1 ст. 198,
ст. 200, п.1 ч.1 ст. 205, ст. 206, ст. 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Державної
міграційної служби України - залишити
без задоволення, а постанову
Закарпатського окружного
адміністративного суду від 04 липня 2014
року у справі №807/852/14- без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
адміністративного суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:
Р.М. Гулид

Судді:
C.М. Кузьмич

В.З. Улицький

Повний текст ухвали виготовлено і
підписано 06.10.2014 року