Справа № 816/4119/13-а
Суддя: Лиска Т.О.
Дата ухвалення: 2014-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"02" жовтня 2014 р. м. Київ
К/800/49677/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Суддів: Лиски Т.О. (доповідач),

Бутенка В.І.,

Олендера І.Я.,

розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу за
позовом ОСОБА_3 до Управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Полтавській області про визнання
дій протиправними та зобов'язання
вчинити певні дії, касаційне
провадження в якій відкрито за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на
постанову Полтавського окружного
адміністративного суду від 30 липня 2013
року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 19 вересня 2013 року, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до Управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Полтавській області про визнання
протиправним та скасувати наказу № 65
о/с від 12 лютого 2013 року про звільнення,
поновлення на посаді та стягнення
грошового утримання за час вимушеного
прогулу.

Постановою Полтавського окружного
адміністративного суду від 30 липня 2013
року, залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 19 вересня
2013 року, позивачу відмовлено у
задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішеннями судів
першої та апеляційної інстанцій у
справі, ОСОБА_3 звернувся з касаційною
скаргою, в якій просить рішення судів
першої та апеляційної інстанцій
скасувати та прийняти нове рішення,
яким задовольнити його позовні вимоги,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи
касаційної скарги, перевіривши
матеріали справи, колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
вважає, що касаційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 12 лютого 2013 року ОСОБА_3
звернувся до УМВС України в
Полтавській області з рапортом про
звільнення його за власним бажанням у
зв'язку із тим, що його не задовольняють
умови служби. Звільнення просив
провести без дотримання
трьохмісячного терміну, від
присутності на кадровій комісії
відмовився, вважав себе здоровим.

На підставі вказаного рапорту внесено
відповідне подання від 12 лютого 2013 року
та начальником УМВС України в
Полтавській області прийнято рішення -
наказ № 65 о/с від 12 лютого 2013 року про
звільнення капітана міліції ОСОБА_3
з органів внутрішніх справ у запас за
власним бажанням.

Цього ж дня позивачу направлено лист №
1/8-383, яким повідомлено про звільнення
та необхідність прибути для отримання
трудової книжки, військового квитка,
припису для постановки на військовий
облік.

12 лютого 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
начальника УМВС України в Полтавській
області з рапортом, в якому просив
вважати недійсним рапорт про
звільнення з ОВС за власним бажанням.
Рапорт зареєстровано за вхідним
номером Л - 1р від 12 лютого 2013 року та в
УКЗ УМВС України в Полтавській області
за № 289 - р від 13 лютого 2013 року.

Аналогічний рапорт позивачем
надіслано поштою та отримано
відповідачем 14 лютого 2013 року та УКЗ
УМВС України в Полтавській області 15
лютого 2013 року.

15 лютого 2013 року ОСОБА_3 надіслано лист
№ 1/8-430, в якому повідомлено, що його
рапорти про відкликання рапорта про
звільнення надійшли після прийняття
рішення про його звільнення.

Також 13 червня 2013 року УКЗ УМВС України
в Полтавській області отримано рапорт
про направлення ОСОБА_3 для проходження
медичного огляду ВЛК УМВС України в
Полтавській області.

02 липня 2013 року ОСОБА_3 направлено на
медичний огляд до ВЛК УМВС України в
Полтавській області як колишнього
працівника ОВС.

Не погодившись з наказом про
звільнення, а також з діями відповідача
щодо направлення для проходження
військово-лікарської комісії як
колишнього працівника ОВС, позивач
звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи позивачу у задоволенні
позову, суд першої інстанції, з
висновком якого погодився і суд
апеляційної інстанції, виходив з того,
що відповідач, приймаючи оскаржуваний
наказ, діяв на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України, а
вимоги позовної заяви не ґрунтуються
на вимогах чинного законодавства та
задоволенню не підлягають.

Такий висновок судів першої та
апеляційної інстанцій відповідає
обставинам справи, нормам
матеріального та процесуального права.

Порядок проходження служби особами
рядового і начальницького складу
органів внутрішніх справ та порядок їх
звільнення з органів внутрішніх справ
регламентуються Положенням,
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів Української PCP № 114 від 29
липня 1991 року, де в п.п. "ж" п. 64
встановлено, що особи середнього,
старшого і вищого начальницького
складу звільняються зі служби в запас
(з постановкою на військовий облік): за
власним бажанням - при наявності
поважних причин, що перешкоджають
виконанню службових обов'язків.

Згідно пункту 68 Положення особи
рядового і начальницького складу, які
виявили бажання звільнитися зі служби
за особистим проханням, попереджають
прямого начальника органу внутрішніх
справ про прийняте ними рішення не
пізніш як за три місяці до дня
звільнення, про що подають рапорт за
командою.

Враховуючи вказане, наказ про
звільнення особи рядового чи
начальницького складу за власним
бажанням видається лише через три
місяці з моменту подання рапорту про
звільнення, але в даному випадку наказ
про звільнення позивача був виданий
раніше строку, встановленого п. 68
Положення.

Разом з тим, як вірно зазначено судами
попередніх інстанцій, Верховним Судом
України (рішення від 05.12.11 р. № 21-236а11,
від 09.04.12 р. № 21-99а 12, від 29.05.12 р. № 21-122а12,
які в силу ст. 244-2 КАС України є
обов'язковими для всіх судів)
встановлено, що за змістом п. 68
Положення до закінчення
трьохмісячного строку попередження
особи, які подали рапорт про звільнення
за власним бажанням, мають право
відкликати цей рапорт, якщо сторони не
домовилися про звільнення у більш
короткий строк.

Таким чином, оскільки в поданому
позивачем рапорті ОСОБА_3 сам вказав на
те, що просить звільнити його у
найкоротший строк та не наполягає на
звільненні з органів внутрішніх справ
у трьохмісячний термін, колегія суддів
погоджується з висновком судів
попередніх інстанцій, що в даному
випадку сторони домовилися про
звільнення у більш короткий строк, ніж
визначений п. 68 Положення.

Крім того, як було встановлено судами
попередніх інстанцій, в рапорті про
звільнення за власним бажанням позивач
відмовився від проходження ВЛК та від
явки на кадрову комісію УМВС України в
Полтавській області, зазначивши при
цьому, що вважає себе здоровим.

За таких обставин, колегія суддів
погоджується з висновком судів
попередніх інстанцій, що оскаржуваний
позивачем наказ УМВС України в
Полтавській області від 12 лютого 2013
року № 65 о/с прийнятий відповідачем на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України та з використанням
повноважень з метою, з якою це
повноваження надано.

Що стосується позовних вимог про
визнання протиправною бездіяльності
відповідача щодо ненаправлення ОСОБА_3
для проходження медичного огляду
військово - лікарською комісією УМВС
України в Полтавській області як
діючого працівника ОВС, визнання
протиправним направлення ОСОБА_1 на ВЛК
як колишнього працівника органів
внутрішніх справ, зобов'язання УМВС
України в Полтавській області
направити позивача на ВЛК як
заступника начальника управління
боротьби з незаконним обігом
наркотиків - начальника оперативно -
пошукового відділу УМВС України в
Полтавській області, то такі вимоги є
похідними від позовних вимог про
скасування наказу та поновлення
позивача на службі в ОВС.

Враховуючи вказане, колегія суддів
погоджується з висновком судів
попередніх інстанцій, що оскільки не
встановлено порушень з боку
відповідача при звільненні ОСОБА_3 та
підстав для поновлення останнього на
службі немає, вищезазначені позовні
вимоги, що стосуються направлення
позивача на ВЛК як діючого працівника
ОВС, є безпідставними.

Відповідно до частини 1 статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга
задоволенню не підлягає, оскільки
судові рішення постановлені з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, правова оцінка
обставинам у справі дана вірно, а
доводи касаційної скарги є
необґрунтованими.

Керуючись статтями 222, 223, 224,
230, 231 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів,

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без
задоволення, а постанову Полтавського
окружного адміністративного суду від
30 липня 2013 року та ухвалу
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 19 вересня
2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: