Справа № 815/5065/14
Суддя: Потоцька Н. В.
Дата ухвалення: 2014-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/5065/14
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2014 року
м. Одеса

Одеський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючої судді
Потоцької Н.В.

за участю секретаря
Загрійчук О.В.

сторін:

представника позивача
Капітонова П.П.

представника відповідача
не з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом

приватного підприємства «ЛАНТЕК» до
державної податкової інспекції у
Приморському районі м. Одеси Головного
управління Міндоходів в Одеській
області про визнання протиправними дій
та скасування податкового
повідомлення - рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Одеського
окружного адміністративного суду із
позовом до Державної податкової
інспекції у Приморському районі м.
Одеси Головного управління Міндоходів
в Одеській області, в якому просить:

- визнати протиправними дії ДПІ у
Приморському районі міста Одеси ГУ
Міндоходів в Одеській області щодо
умисного використання втративших
чинність нормативних актів в
обгрунтування прийняття податкового
повідомлення - рішення від 03.09.2014 року
№;

- скасувати податкове
повідомлення-рішення ДПІ у
Приморському районі м. Одеси ГУ
Міндоходів в Одеській області від
03.09.2014 року № .

В обґрунтування правової позиції
позивач зазначив, що дії посадових осіб
державної податкової служби щодо
свідомого використання недостовірної
інформації із неофіційних джерел при
здійсненні перевірки ПП «ЛАНТЕК» при
формувані в Акті результатів перевірки
платника податків, а також на підставі
таких висновків внесення посадовими
особами податкового органу змін до
показників податкової звітності
платника податків з податку на додану
вартість за період жовтень-грудень 2013
року, які у свою чергу стали підставою
для винесення оскаржуваного
податкового повідомлення - рішення є
неправомірними.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав заявлені позовні
вимоги з підстав, викладених в
адміністративному позові та наданих в
судовому засіданні поясненнях.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився. Про розгляд
справи повідомлявся у встановленому
законом порядку.

Відповідно до ч. 4 ст. 128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, у разі неприбуття відповідача,
належним чином повідомленого про дату,
час і місце судового розгляду, без
поважних причин розгляд справи може не
відкладатися і справу може бути
вирішено на підставі наявних у ній
доказів.

Відповідно до вимог статті 122 КАС
України, адміністративна справа має
бути розглянута і вирішена
протягом розумного строку, але не
більше місяця з дня відкриття
провадження у справі, якщо інше не
встановлено цим Кодексом.

Згідно приписів статті 6 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, визначено, що кожен має право на
справедливий і публічний розгляд його
справ упродовж розумного строку
незалежним і безстороннім судом,
встановленим законом, якій вирішить
спір щодо його прав та обов'язків.

При цьому вжиття заходів для
прискорення процедури розгляду справ є
обов'язком не тільки для держави, а й
осіб, які беруть участь у справі. Так,
Європейський суд з прав людини в
рішенні від 21 грудня 2006 року у справі
«Мороз та інші проти України» зазначив,
що розумність строку проваджень
повинна оцінюватись у світлі обставин
справи та з урахуванням наступних
критеріїв: складність справи,
поведінка заявників і відповідних
органів державної влади та того, яку
важливість для заявників мало питання,
що розглядалося.

Отже, суд вважає, що вжив всі залежні
від нього заходи для повідомлення
відповідача належним чином про час і
місце розгляду судової справи з його
участю для реалізації ним права
судового захисту своїх прав та
інтересів.

Крім того, суд вважає за необхідне
наголосити, на тому, що саме
національним судам належить функція
керування провадженнями таким чином,
щоб вони були швидкими та ефективними
(рішення Європейського суду з прав
людини від 21 грудня 2006 року справа
«Мороз та інші проти України»).

З огляду на викладене суд вважає, що
справу можливо розглянути без участі
представника відповідача, суб'єкта
владних повноважень, належним чином
повідомленого про розгляд справи, на
підставі наявних у ній доказів.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши
пояснення представника позивача,
дослідивши обставини, якими
обґрунтовуються позовні вимоги та
заперечення, перевіривши їх доказами,
судом встановлено наступне.

На підставі направлення від 22.07.2014 р. №
001888/1546, головним державним ревізором
інспектором відділу спеціальних
перевірок управління податкового
аудиту ДПІ у Приморському районі м.
Одеси ГУ Міндоходів в Одеській області
відповідно до п.п.20.1.4 п.20.1 ст.20 , п.п. 78.1.11
п. 78.1 ст. 78 ПК України, відповідно до
постанови старшого слідчого в ОВС ГСУ
МВС України капітана міліції Гіріч Л.О.
від 24.06.2014 р. та Наказу Державної
податкової інспекції у Приморському
районі м. Одеси ГУ Міндоходів Одеської
області від 22.07.2014 № 1691, проведено
позапланову виїзну документальну
перевірку приватного підприємства
«ЛАНТЕК» () з питань
підтвердження відомостей, отриманих
від особи, яка мала правові відносини з
платником податків ТОВ «АВЕЛІН» (), ТОВ «АКТА ГРУП» () за період з 01.01.2013 по 31.12.2013
р.

Згідно п.2 "Порядку оформлення
результатів документальних перевірок
з питань дотримання податкового,
валютного та іншого законодавства",
затвердженого наказом ДПА України від
22.12.2010р. № 984 та зареєстрованого
Мінюстом 12.01.2011р. за №34/18772, для
посадових осіб органів державної
податкової служби під час проведення
перевірок підставами для висновків є:
документи, визначені цим Кодексом:
податкова інформація; експертні
висновки; судові рішення; інші
матеріали, отримані в порядку та у
спосіб, передбачені цим Кодексом або
іншими законами, контроль за
дотриманням яких покладений на органи
державної податкової служби.
Документальна перевірка проводиться
на підставі податкових декларацій
(розрахунків), а також отриманих в
установленому законодавством порядку
органом державної податкової служби
документів та податкової інформації, у
тому числі за результатами перевірок
інших платників податків.

Пунктом 6 Порядку №984, зареєстрованого
в Міністерстві юстиції України 12.01.2011р.
за №34/18772 передбачено, що факти
виявлених порушень податкового,
валютного та іншого законодавства,
контроль за дотриманням якого
покладено на органи державної
податкової служби, викладаються в акті
документальної перевірки чітко,
об'єктивно та в повній мірі, із
посиланням на первинні або інші
документи, які зафіксовані в
бухгалтерському та податковому обліку,
що підтверджують наявність зазначених
фактів.

Згідно з п.5.2 Порядку №984, у разі
встановлення перевіркою порушень
податкового законодавства за кожним
відображеним в акті фактом порушення
необхідно: чітко викласти зміст
порушення з посиланням на конкретні
пункти і статті законодавчих актів, що
порушені платником податків, зазначити
період (місяць, квартал, рік)
фінансово-господарської діяльності
платника податків та господарську
операцію, в результаті якої здійснено
це порушення, при цьому додати до акта
письмові пояснення посадових осіб
платника податків або його законних
представників щодо встановлених
порушень; зазначити первинні
документи, на підставі яких вчинено
записи у податковому та
бухгалтерському обліку, навести
регістри бухгалтерського обліку,
кореспонденцію рахунків операцій та
інші документи, пов'язані з обчисленням
і сплатою податків і зборів, та докази,
що підтверджують наявність факту
порушення; у разі відсутності
первинних документів або ненадання для
перевірки первинних та інших
документів, що підтверджують факт
порушення, зазначити перелік цих
документів; у разі відмови посадових
осіб платника податків або його
законних представників надати копії
документів посадовій (службовій) особі
органу державної податкової служби
така особа складає акт у довільній
формі, що засвідчує факт відмови, із
зазначенням посади, прізвища, імені, по
батькові платника податків (його
законного представника) та переліку
документів, які йому запропоновано
подати, факт про складання такого акта
відображається в акті документальної
перевірки; у разі надання посадовими
особами платника податків або його
законними представниками посадовим
(службовим) особам органу державної
податкової служби письмових пояснень
щодо встановлених порушень
податкового законодавства та/або
причин ненадання первинних та інших
документів, що підтверджують
встановлені порушення, або їх копій
факти про надання таких пояснень
необхідно відобразити в акті.

За результатами перевірки було
складено акт № 4440/15-53-22-06/30692374 від 07.08.2014
р. яким встановлено порушення:

- п.198.3, п.198.4, п.198.6. ст. 198, п.201.1. п.201.4, п.201.6
ст.201 ПК України (зі змінами та
доповненнями), в результаті чого
занижено податок на додану вартість,
який підлягає сплаті до бюджету у
загальній сумі 151 062 грн., у тому числі
в розрізі періодів звітності: жовтень
2013 р. - 9 167 грн., листопад 2013 - 83 019 грн.,
грудень 2013 - 58 876 грн. (а/с. 8 - 20).

На підставі акту, 03.09.2014 р. податковим
органом винесено податкове
повідомлення - рішення №, яким
збільшено суму грошового зобов'язання
по податку на додану вартість у сумі
226 593 грн.(а/с. 21).

Податковим органом при проведенні
позапланової виїзної перевірки
господарських відносин ПП «ЛАНТЕК» по
взаємовідносинам з підприємством ТОВ
«АВЕЛІН» та ТОВ «АКТА ГРУП» за період з
01.01.2013 року по 31.12.2013 року були
використані такі документи: податкові
накладні, видаткові накладні, рахунки -
фактури, договори, виписки банку із
додатками, постанова старшого слідчого
в ОВС ГСУ МВС від 27.06.2014 р., акт ДПІ у
Печерському районі ГУ Міндоходів у м.
Києві від 26.12.2013 р. № 3121/26-22-01/38706090,
податкові декларації з ПДВ за жовтень -
грудень 2013 року, додатки № 5 до
податкових декларацій з ПДВ, реєстри
виданих та отриманих податкових
накладних за жовтень - грудень 2013 року,
податкова декларація з податку на
прибуток з додатками до неї за період
2013 рік.

Судом встановлено, що у період з 01.01.2013
року по 31.12.2013 року ПП «ЛАНТЕК» мало
взаємовідносини із ТОВ «АВЕЛІН» та ТОВ
«АКТА ГРУП».

Так, між ПП «ЛАНТЕК» (Замовник) та ТОВ
«АВЕЛІН» (Виконавець) укладено договір
про надання послуг № АВ23 від 01.11.2013
р.(а/с. 29-30).

Предметом вказаного договору є
виконання послуг по монтажу,
інсталяції та налаштуванню системи
зберігання данних.

Між ПП «ЛАНТЕК» (Покупець) та ТОВ
«АВЕЛІН» (Продавець) укладено договір
поставки № АВ49 від 20.11.2013 р., згідно
якого Продавець зобов'язаний продати
Покупцю обладнання - номенклатура,
комплектність та кількість якого
зазначенна у рахунках фактурах (а/с.
31-33).

Судом досліджені рахунок - фактура № 137
від 21.10.2014 р., рахунок - фактура № 141 від
26.12.2014 р., рахунок - фактура № 77 від 12.12.2014
р., рахунок - фактура № 31 від 21.11.2014 р.,
рахунок - фактура № 24 від 13.11.2014 р., які
містя відомості щодо комплектності та
кількості обладнання замовленого за
Договором №АВ49, ПП «ЛАНТЕК» (а/с. 34-39).

Також на підтвердження реального
здійснення господарської операції,
судом досліджений Акт здачі - прийняття
робіт (надання послуг) № 1220/01 (а/с. 40),
видаткові накладні (а/с. 41-48), податкові
накладні (а/с. 49-64), товарно - транспортні
накладні (а/с. 65-80), виписки по рахунках
та платіжні доручення (а/с. 92-147).

В свою чергу судом встановлено, що
податковим органом в ході провення
перевірки використано постанову
старшого слідчого в ОВС ГСУ МВС України
капітана міліції Гіріч Л.О. від 27.06.2014
року та акт ДП1 у Печерському районі ГУ
Міндоходів у м. Києві від 26.12.2013 року
№3121/26-55-22-01/38706090 «Про неможливість
проведення зустрічної звірки ТОВ
«АВЕЛИН» щодо
підтвердження господарських відносин
із платниками податків за період з
01.09.2013 по 30.09.2013».

Як зазначено у п. 3.4 Акта « на підставі
тверджень старшого слідчого в ОВС ГСУ
МВС України Гіріч Л.О. при досудовому
розслідувані кримінального
провадження №0008425, службові особи
Фонду соціального страхування з
тимчасової втрати працездатності
України спільно зі службовими особами
Міністерства соціальної політики
України, з використанням корупційних
зв'язків надали змогу ПП «ЛАНТЕК» () отримати перемогу у
проведених відкритих торгах Фондом та
у 2013 році здійснити відповідно до
укладених 29.10.2013 та 08.11.2013 договорів
постачання машин обчислювальних,
частин та приладдя до них. В подальшому,
службові особи ПП «ЛАНТЕК» (), отримавши державні кошти, шляхом,
проведення безтоварних операцій з
використанням підприємств, що можуть
мати ознаки фіктивності здійснили
виведення коштів до тіньового сектору
економіки».

Також, податковий орган в Акті
посилається на ст. 203, 215, 228, 234 ЦК України
та на доктрину «ділова мета»,
«реальності господарської операції»,
«дефектність відповідних первинних
документів».

Крім того, податковий орган робить
висновок, що юридична дефектність
відповідних первинних документів не
дозволяє ПП «ЛАНТЕК» формувати дані
податкового обліку щодо визначення
витрат та податкового кредиту за
рахунок сум ПДВ по зазначеним
господарським операціям, в зв 'язку з
тим, що діяльність вищезазначених
підприємств не є господарською
діяльністю підприємства, в розумінні
пункту 14.1.36 ПК України, згідно якого
господарська діяльність це діяльність
особи, що пов'язана з виробництвом,
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням, робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
і проводиться такою особою самостійно
та/або через свої відокремленні
підрозділи, а також через будь-яку іншу
особу, що діє на користь першої особи. З
урахуванням цього, договори укладені
між ПП «ЛАНТЕК» та вищезазначеним
підприємством не спричиняє реального
настання правових наслідків.

TOB «Авелін» за жовтень - грудень 2013 р. не
підтверджено реальність здійснення
господарських відносин із
контрагентами, їх вид, обсяг, якість та
розрахунки, а саме: встановлено
відсутність об'єктів оподаткування та
неможливість реального здійснення
платником податків TOB «Авелін»
операцій за жовтень - грудень 2013 - по
ланцюгу постачання з ПП «ЛАНТЕК».

Надаючи належну правову оцінку спірним
господарським операціям суд виходив з
такого.

Предметом доказування у
відповідній категорії спорів є
реальність господарських операцій, що
є підставою для виникнення права на
податковий кредит та/або бюджетне
відшкодування; добросовісність дій
платника податку, яка полягає у
відповідності вчинених ним дій
господарській меті, а також реальність
усіх даних, наведених у документах, що
надають право на податковий кредит
та/або бюджетне відшкодування.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 ПК України,
для цілей оподаткування платники
податків зобов'язані вести облік
доходів, витрат та інших показників,
пов'язаних з визначенням об'єктів
оподаткування та/або податкових
зобов'язань, на підставі первинних
документів, регістрів бухгалтерського
обліку, фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється
формування показників податкової
звітності, митних декларацій на
підставі даних, не підтверджених
документами, що визначені абзацом
першим цього пункту.

Водночас статтею 1 Закону України від
16.07.1999 № 996-ХІV "Про бухгалтерський облік
та фінансову звітність в Україні"
визначено, що первинний документ - це
документ, який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення.

Необхідність підтвердження
господарських операцій первинними
документами визначена підпунктом 1.2
пункту 1, підпункту 2.1 пункту 2
"Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку", затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.95 р. № 88, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України від 05.06.95
р. за № 168/704, первинні документи - це
письмові свідоцтва, що фіксують та
підтверджують господарські операції,
включаючи розпорядження та дозволи
адміністрації на їх проведення.
Статтею 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні", із змінами та
доповненнями, встановлені вимоги до
первинних документів, які є підставою
для бухгалтерського та податкового
обліку.

Згідно з даною нормою, підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій.

Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Дія контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Такі первинні документи повинні мати
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Згідно пункту 2.4 «Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку», первинні
документи (на паперових і
машинозчитуваних носіях інформації)
для надання їм юридичної сили і
доказовості повинні мати такі
обов'язкові реквізити; назва
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), код форми, дата і місце
складання, зміст господарської
операції та її вимірники (у
натуральному і вартісному виразі),
посади, прізвища і підписи осіб,
відповідальних за дозвіл та здійснення
господарської операції і складання
первинного документа. Відповідно до
пунктів 2.15, п.2.16 вищевказаного
Положення забороняється приймати до
виконання первинні документи на
операції, що суперечать законодавчим
та нормативним актам.

Отже, будь-які документи (у тому числі
договори, накладні, рахунки тощо) мають
силу первинних документів лише в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Якщо ж фактичного здійснення
господарської операції не було,
відповідні документи не можуть
вважатися первинними документами для
цілей ведення податкового обліку
навіть за наявності всіх формальних
реквізитів таких документів, що
передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного, для
підтвердження даних податкового
обліку можуть братися до уваги лише ті
первинні документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Так, господарською операцією є дія або
подія, яка викликає зміни в структурі
активів та зобов'язань, власному
капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

Вимога щодо реальних змін майнового
стану платника податків як обов'язкова
ознака господарської операції
кореспондує з нормами Податкового
кодексу України.

Так, згідно з пунктом 138.2 статті 138
Податкового кодексу України витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування, визнаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують здійснення платником
податку витрат, обов'язковість ведення
і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II цього Кодексу.

Водночас відповідно до пункту 198.3
статті 198 Податкового кодексу України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Тобто необхідною умовою для віднесення
сплачених у ціні товарів (послуг) сум
податку на додану вартість є факт
придбання товарів та послуг із метою їх
використання в господарській
діяльності.

Таким чином, витрати для цілей
визначення податкового кредиту з
податку на додану вартість мають бути
фактично здійснені і підтверджені
належним чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків.

Водночас за відсутності факту
придбання товарів чи послуг або в разі,
якщо придбані товари чи послуги не
призначені для використання у
господарській діяльності платника
податку відповідні суми не можуть
включатися до складу витрат для цілей
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість навіть за наявності
формально складених, але недостовірних
документів або сплати грошових коштів.

Судом встановлено та матеріалами
справи підтверджено, факт здійснення
господарських операцій, а саме: TOB
«АВЕЛИН» відвантажило на адресу ПП
«ЛАНТЕК» товари (ком 'ютерне
обладнання) та надавало послуги по
монтажу системи зберігання,
інсталювання, оновлення макрокоду,
налаштуванню сервірів та інше, згідно
договорів надання послуг від 01.11.2013
№АВ23 та поставки від 20.11.2013 №АВ49, що
оформлено актами здачі-прийняття робіт
(наданих послуг), видатковими
накладними та податковими накладні,
які підписані директором TOB «АВЕЛИН» та
скріплено печаткою TOB «АВЕЛИН».

Також, слід зазначити, що п. 24 Постанови
Пленуму від 06.11.2009 № 9 Верховний Суд
України відзначив, що для визнання
правочину фіктивним необхідно
встановити наявність умислу всіх
сторін правочину. Саме по собі
невиконання правочину сторонами не
означає, що укладено фіктивний
правочин. Якщо сторонами не вчинено
будь-яких дій на виконання такого
правочину, суд ухвалює рішення про
визнання правочину недійсним без
застосування будь-яких наслідків. У
разі якщо на виконання правочину було
передано майно, такий правочин не може
бути кваліфікований як фіктивний.

Під час перевірки податковий орган не
встановив обставин, які б свідчили про
умисел ПП "ЛАНТЕК" на укладення
договорів з котрагентами (та його
умислу) без наміру створити наслідки,
які передбачені договорами.

Позивачем документально доведено
виконання зобов'язань щодо надання та
оплати наданих та отриманих послуг.

Відтак, протиправного умислу сторін,
зокрема позивача, на укладення
нереального правочину не встановлено,
що виключає таку його кваліфікацію.

Крім того, суд звертає увагу, що
відповідно до Листа Вищого
адміністративного суду України від
02.06.2011р. №742/11/13-11, установлення факту
недійсності, в тому числі нікчемності
цивільно-правового правочину, який
опосередковує відповідну господарську
операцію, не є необхідною умовою для
визначення контролюючим органом
грошових зобов'язань платнику податків
у разі, якщо буде встановлено
відсутність реального вчинення цієї
господарської операції або
відсутність зв'язку між такою
операцією та господарською діяльністю
платника податків.

Оцінюватися при дослідженні факту
здійснення господарської операції
повинні відносини безпосередньо між
учасниками тієї операції, на підставі
якої сформовані дані податкового
обліку.

Не є обов'язковою передумовою для
визначення контролюючими органами
грошових зобов'язань визнання
недійсними (у тому числі нікчемними)
правочинів, які укладалися за ланцюгом
між попередніми посередниками, через
ланцюг яких декларувався рух товарів
чи послуг, нібито придбаних останнім у
такому ланцюгу платником податку. При
цьому відносини між учасниками
попередніх ланцюгів постачань товарів
та послуг не мають безпосереднього
впливу на дослідження факту реальності
господарської операції, вчиненої між
останнім у ланцюгу постачань платником
податків та його безпосереднім
контрагентом.

Листом Вищого Адміністративного Суду
України від 02.06.2011 №742/11/13-11 надано
роз'яснення, що з метою встановлення
факту здійснення господарської
операції, формування витрат для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток або податкового
кредиту з податку на додану вартість
судам належить з'ясовувати, зокрема,
такі обставини.

1. Рух активів у процесі здійснення
господарської операції.

2. Установлення спеціальної податкової
правосуб'єктності учасників
господарської операції.

3. Установлення зв'язку між фактом
придбання товарів (послуг),
спорудженням основних фондів, імпортом
товарів (послуг), понесенням інших
витрат і господарською діяльністю
платника податку.

Під час судового розгляду справи
позивачем доведено наявність фізичних,
технічних та технологічних
можливостей ПП "ЛАНТЕК" для вчинення
правочинів з іншими контрагентами, що
становлять зміст господарської
операції. Зазначені обставини
підтверджуються відображенням у
первинній документації ПП «ЛАНТЕК»,
яка була надана представником позивача
та міститься в матеріалах справи.

Суд критично ставиться до визначення у
Акті перевірки податковим органом на
недодержання вимог ЦК України щодо
вчинення правочину, який не
спрямований на реальне настання
правових наслідків, оскільки
відповідно до статті 202 Цивільного
кодексу України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Правочини можуть бути
односторонніми та дво - чи
багатосторонніми (договори).

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу
України встановлено, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу
України підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Статтею 174 Господарського кодексу
України встановлено, що господарські
зобов'язання можуть виникати, зокрема,
з господарського договору та інших
угод, передбачених законом, а також з
угод, не передбачених законом, але
таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу
України (далі - ЦК України) правочнном є
дія особи, спрямована на набуття, зміну
або припинення цивільних прав та
обов'язків.

У статті 203 ЦК України наведено
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину:

1. Зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Законом закріплено презумпцію
правомірності правочину: правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним (ст. 204
ЦК). З наведеного випливає, що правочин
(договір) є правомірним, а отже й
дійсним. Неправомірність (недійсність)
правочину повинна бути прямо
передбачена законом або встановлена
рішенням суду, що набрало законної
сили.

Відповідно до Пленуму Верховного суду
України від 06 листопада 2009 року №9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» встановлений перелік
правочинів, які є нікчемними як такі, що
порушують публічний порядок,
визначений статтею 228 ЦК:

1) правочини, спрямовані на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина;

2) правочини, спрямовані на знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на
суспільні, економічні та соціальні
основи держави, зокрема: правочини,
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу - землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (стаття 14 Конституції
України); правочини щодо відчуження
викраденого майна; правочини, що
порушують правовий режим вилучених з
обігу або обмежених в обігу об'єктів
цивільного права тощо. Усі інші
правочини, спрямовані на порушення
інших об'єктів права, передбачені
іншими нормами публічного права, не є
такими, що порушують публічний порядок.
При кваліфікації правочину за статтею
228 ЦК має враховуватися вина, яка
виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін. Доказом вини може
бути вирок суду, постановлений у
кримінальній справі, щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним тощо.

Акт перевірки не тільки не містять
таких посилань, а й не доводять умислу
ПП «Лантек» щодо порушення публічного
порядку, не містить посилання і на те, в
чому таке порушення полягає.

Згідно частин 2, 3 статті 215 ЦК України,
якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин). Визнання
правочину недійсним судом не
вимагається лише у тому випадку, якщо
його недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин).

Згідно статті 228 ЦК України правочин,
який порушує публічний порядок, є
нікчемним. Правочин вважається таким,
що порушує публічний порядок, якщо він
був спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Недійсними правочини можуть вважатися
лише за умови доведеності фактів, що
свідчать про нікчемність даного
правочину. Укладені між позивачем
правочини відповідають обов'язковим
загальним вимогам, що передбачені
статтею 203 Цивільного Кодексу України,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину. Оскільки при
укладенні договорів не порушено жодної
з перелічених умов, такий правочин не
може тягнути за собою його недійсність.

Як вбачається із змісту Акту перевірки
висновок відповідача про нікчемність
правочинів є необгрунтованим, оскільки
ним не наведено жодної підстави та не
надано належних доказів вважати
укладені позивачем угоди - нікчемними
правочинами.

Відповідно до частин 1, 5 статті 203 ЦК
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства та має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочини, зазначені в Акті перевірки у
встановленому законом порядку, до
теперішнього часу не визнані
недійсними у судовому порядку. Згідно
статті 216 ЦК України до моменту
визнання правочину недійсним або
нікчемним правові наслідки, а саме те,
що недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю - не
настають.

Відповідно до ст. 234 ЦК України
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином.

У п. 24 Постанови Пленуму від 06.11.2009 № 9
Верховний Суд України відзначив, що для
визнання правочину фіктивним
необхідно встановити наявність умислу
всіх сторін правочину. Саме по собі
невиконання правочину сторонами не
означає, що укладено фіктивний
правочин. Якщо сторонами не вчинено
будь-яких дій на виконання такого
правочину, суд ухвалює рішення про
визнання правочину недійсним без
застосування будь-яких наслідків. У
разі якщо на виконання правочину було
передано майно, такий правочин не може
бути кваліфікований як фіктивний.

Частиною 1 статті 207 Господарського
кодексу України (далі - ГК України)
встановлено, що господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Частиною 2 статті 207 ГК України
встановлено, що недійсною може бути
визнано також нікчемну умову
господарського зобов'язання, яка
самостійно або в поєднанні з іншими
умовами зобов'язання порушує права та
законні інтереси другої сторони або
третіх осіб. Нікчемними визнаються,
зокрема, такі умови типових договорів і
договорів приєднання, що: виключають
або обмежують відповідальність
виробника продукції, виконавця робіт
(послуг) або взагалі не покладають на
зобов'язану сторону певних обов'язків;
допускають односторонню відмову від
зобов'язання з боку виконавця або
односторонню зміну виконавцем його
умов; вимагають від одержувача товару
(послуги) сплати непропорційно
великого розміру санкцій у разі
відмови його від договору і не
встановлюють аналогічної санкції для
виконавця.

Суд вважає за необхідне зазначити, що
умовою для визнання недійсним
правочину, який суперечить інтересам
держави та суспільства, є встановлення
умислу в діях осіб, що уклали такий
правочин. При цьому носіями
протиправного умислу юридичних
осіб-сторін такого правочину є
посадові особи цих юридичних осіб.

Під час перевірки податковий орган не
встановив обставин, які б свідчили про
умисел ПП «ЛАНТЕК» на укладення
договорів з контрагентами без наміру
створити наслідки, які передбачені
договорами.

Отже, відповідачем не надано суду
достовірних доказів, які б
спростовували рух активів у процесі
здійснення вказаних господарських
операцій, відсутність спеціальної
податкової правосуб'єктності
учасників господарських операцій та
відсутність зв'язку між фактом
придбання товарів та господарською
діяльністю позивача.

Тоді як, позивачем були надані первинні
документи, достатні для висновку про
реальність вчинених правочинів з
придбання товарів (послуг). В свою
чергу, відповідачем не надано жодних
доказів про відсутність змін в активах
ПП «ЛАНТЕК» внаслідок укладання
нереальних правочинів та здійснення
вищевказаних оподатковуваних
операцій.

Для вирішення спору по суті та надання
оцінки правомірності проведення
позивачем податкового обліку суд
перевіряє відповідність вимогам
законодавства первинних документів, їх
наявність, що вимагається
нормативно-правовими актами та
безпосередньо укладеними угодами, що в
свою чергу в певній мірі свідчить про
реальність таких операцій.

Суд не враховує як належний доказ на
підтвердження відсутності
господарських операцій між позивачем
та ТОВ «АВЕЛИН», акт ДПІ у Печерському
районі ГУ Міндоходів у м. Києві від
26.12.2013 р. № 3121/26-22-01/38706090, оскільки чинне
податкове законодавство не ставить
податковий облік платника податків в
залежність від правомірності
господарської діяльності його
контрагентів.

Крім того, слід зазначити, що ТОВ
«Авелин» оскаржило до Окружного
адміністративного суду м. Києва дії
ДПІ у Печерському районі ГУ Міндоходів
у м. Києві щодо проведення зустрічної
звірки, за результатами якої складено
Акт №3121/26-55-22-01/38706090 від 26.12.2013 «Про
неможливість проведення зустрічної
звірки TOB «Авелин», постановою суду від
28 квітня 2014 року позов задоволено.

За винесеною постановою по справі №
826/3132/14 Київський апеляційний
адміністративний суд розглянув
апеляційну скаргу ДПІ у Печерському
районі ГУ Міндоходів у м. Києві та
зодовольнив її частково.

Тому, припущення відповідача про
нереальність здійснення господарських
операцій, з посиланням на висновки,
зроблені у вказаному акті, судом
вважаються необґрунтованими.

Також суд критично ставиться до
посилань податкового органу на
обов'язкову необхідність ведення
товаро - транспортних накладних,
оскільки, законом України від 05.07.2011
року № 3665-VI «Про внесення змін до
деяких законодавчих актів України щодо
усунення надмірного державного
регулювання у сфері автомобільних
перевезень» у текстах законів України
«Про автомобільний транспорт», «Про
дорожній рух» та «Про міліцію»
вилучено посилання на подорожні листи
та внесено зміни до наказу
Міністерства транспорту України від
14.10.1997 року № 363 «Про затвердження
правил перевезень вантажів
автомобільним транспортом в Україні»
на підставі наказу Міністерства
інфраструктури № 983.

Відповідно Правил перевезень вантажів
автомобільним транспортом в Україні,
затверджених Наказом Міністерства
транспорту України 14.10.1997 р. № 363
товарно-транспортна накладна - єдиний
для всіх учасників транспортного
процесу юридичний документ, що
призначений для списання
товарно-матеріальних цінностей, обліку
на шляху їх переміщення,
оприбуткування, складського,
оперативного та бухгалтерського
обліку, а також для розрахунків за
перевезення вантажу та обліку
виконаної роботи.

Відповідно до п. 11.1 цих Правил
товарно-транспортні накладні та
дорожні листи вантажного автомобіля є
основними документами на перевезення
вантажів.

З наведеного вбачається, що наявність
товаро - транспортної накладної є
обов'язковим документом, який повинен
складатися під час перевезень.
Водночас, право платника податку на
включення сплачених коштів до складу
податкового кредиту виникає не з факту
перевезення товару, а у зв'язку із
оплатою його вартості постачальнику.
Товаро - транспортні накладні, як і
перевезення товару в цілому, не
перебувають у безпосередньому зв'язку
з фактом оплати товару. Цей доказ
повинен оцінюватися в сукупності з
іншими доказами і не має наперед
встановленої сили.

Також, наказ Мінтранса та Міністата
України від 29.12.1995 року № 488/346 «Про
затвердження типових форм первинного
обліку роботи вантажного автомобіля»
скасовано 03.11.2006 року на підставі
наказу Державного комітету статистики
від 03.11.2006 року № 507/1059.

Пунктом 110 рішення у справі «Компанія
«Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч
проти Швеції» суд визначив, що
адміністративні суди, які розглядають
скарги заявників стосовно рішень
податкового управління, мають повну
юрисдикцію у цих справах та
повноваження скасувати оскаржені
рішення. Справи мають бути розглянуті
на підставі поданих доказів, а довести
наявність підстав, передбачених
відповідними законами, для призначення
податкових штрафів має саме податкове
управління.

При цьому, суд вважає за потрібне
наголосити на необхідності
дотримуватися позиції, вказаної у
рішенні Європейського суду з прав
людини, яку він висловив у п.53 рішення у
справі «Федорченко та Лозенко проти
України», відповідно до якої суд при
оцінці доказів керується критерієм
доведення «поза розумними сумнівом».
Так, наведені ДПІ у Приморському районі
м. Одеси ГУ Міндоходів в Одеській
області аргументи є не достатньо
вагомими, чіткими та узгодженими
доказами, що спростовують реальність
господарських операцій між позивачем
та контрагентом.

Відповідно до ч. 2 ст. 161 Кодексу
адінітсративного судочинства України
при виборі правової норми, що підлягає
застосуванню до спірних правовідносин,
суд зобов'язаний враховувати висновки
Верховного Суду України, викладені у
рішеннях, прийнятих за результатами
розгляду заяв про перегляд судового
рішення з підстави, передбаченої
пунктом 1 частини першої статті 237 цього
Кодексу.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського Суду з прав
людини" практика Європейського Суду з
прав людини є джерелом права та
свідчить про те, що якщо державні
органи мають інформацію про
зловживання в системі оподаткування
конкретною компанією, вони повинні
застосовувати відповідні заходи саме
до цього суб'єкту, а не розповсюджувати
негативні наслідки на інших осіб при
відсутності зловживання з їх боку
(рішення Європейського Суду від 09.01.2007р.
у справі "Інтерсплав проти України").

Згідно з ч.1 ст. 2 КАС України завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових осіб,
інших суб'єктів при здійсненні ними
владних управлінських функцій на
основі законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти
тільки на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, передбачений Конституцією
та законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; 2) з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; 3) обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); 4) безсторонньо
(неупереджено); 5) добросовісно; 6)
розсудливо; 7) з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації; 8)
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); 9) з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення; 10)
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Відповідно до положень ст. 71 КАС
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.
У адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Частиною 2 ст. 162 КАС України
встановлено, що у разі задоволення
адміністративного позову суд може
прийняти постанову, зокрема, про
визнання протиправними рішення
суб'єкта владних повноважень чи
окремих його положень, дій чи
бездіяльності і про скасування або
визнання нечинним рішення чи окремих
його положень, про поворот виконання
цього рішення чи окремих його положень
із зазначенням способу його
здійснення.

З огляду на вищевикладене, суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 6-8, 71, 86, 128, 158-163,
167, 186, 254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити
повністю.

Визнати протиправними дії ДПІ у
Приморському районі міста Одеси ГУ
Міндоходів в Одеській області щодо
застосування при проведенні перевірки
приписів нормативних актів, які
втратили чинність.

Скасувати податкове повідомлення -
рішення ДПІ у Приморському районі м.
Одеси ГУ Міндоходів в Одеській області
від 03.09.2014 року № .

Постанова набирає законної сили в
порядку і строки, встановлені ст. 254 КАС
України.

Постанова може бути оскаржена до
Одеського апеляційного
адміністративного суду через Одеський
окружний адміністративний суд шляхом
подання апеляційної скарги протягом
десяти днів з моменту отримання копії
постанови з одночасним поданням її
копії до суду апеляційної інстанції.

Суддя
Потоцька Н.В.

Визнати протиправними дії ДПІ у
Приморському районі міста Одеси ГУ
Міндоходів в Одеській області щодо
застосування при проведенні перевірки
приписів нормативних актів, які
втратили чинність.

Скасувати податкове повідомлення -
рішення ДПІ у Приморському районі м.
Одеси ГУ Міндоходів в Одеській області
від 03.09.2014 року № .

16 жовтня 2014 року.