Справа № 802/655/13-а
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2014-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"25" вересня 2014 р. м. Київ
К/800/30350/13

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючої: суддів:
Блажівської Н.Є., Сіроша М.В., Юрченко
В.П., за участю секретаря
ОСОБА_4розглянувши у відкритому
судовому засіданні касаційну скаргу
Вінницької об'єднаної державної
податкової інспекції Вінницької
області Державної податкової служби на
постанову Вінницького окружного
адміністративного суду від 14 березня
2013 року та ухвалу Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 7 травня 2013 року

у справі № 802/655/13-а

за позовом Публічного
акціонерного товариства
«Вінниччина-Авто»

до Вінницької об'єднаної
державної податкової інспекції
Вінницької області

Державної податкової
служби

про скасування податкових
повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В

Публічне акціонерне товариство
«Вінниччина-Авто» (надалі також -
позивач, ПАТ «Вінниччина-Авто»)
звернулось до суду з адміністративним
позовом до Вінницької об'єднаної
державної податкової інспекції
Вінницької області (надалі також -
відповідач, ДПІ) про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень від 1
лютого 2013 року № , № .

Постановою Вінницького окружного
адміністративного суду від 14 березня
2013 року адміністративний позов
задоволено. Визнано протиправними та
скасовано податкові
повідомлення-рішення від 1 лютого 2013
року № , № .

Ухвалою Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 7 травня 2013
року апеляційну скаргу ДПІ залишено
без задоволення, а постанову
Вінницького окружного
адміністративного суду від 14 березня
2013 року - без змін

Відповідач в касаційній скарзі,
вказуючи на допущені судами першої та
апеляційної інстанцій порушення вимог
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
спору, просить скасувати постанову
Вінницького окружного
адміністративного суду від 14 березня
2013 року та ухвалу Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 7 травня 2013 року і прийняти нове
рішення, яким відмовити у задоволенні
позову у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, сторін, що
беруть участь у справі, обговоривши
доводи касаційної скарги та
перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
Вищий адміністративний суд України
звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, які не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Фактичною підставою прийняття
податкових повідомлень-рішень від 1
лютого 2013 року №
(збільшено суму грошового зобов'язання
за платежем «податок на прибуток
приватних підприємств» на загальну
суму 873560 грн., в тому числі за основним
платежем 736532 грн. та застосовано штраф
в сумі 137028 грн.), та № (збільшено
суму грошового зобов'язання за
платежем «податок на додану вартість»
на загальну суму 502064 грн., в тому числі
за основним платежем 422141 грн. та
застосовано штраф в сумі 79923 грн.), стали
висновки відповідача, викладені в акті
перевірки від 8 січня 2013 року
№ 17/22/0312811, про порушення позивачем
вимог пункту 3.1 статті 3, пункту 5.1,
підпункту 5.2.1 пункту 5.2, підпункту 5.3.9
пункту 5.3, пункту 5.9 статті 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств», підпункту 134.1.1 пункту 134.1
статті 134, пункту 138.4 статті 138,
підпунктів 139.1.1, 139.1.9 пункту 139.1 статті
139 Податкового кодексу України (надалі
також - ПК України; тут і надалі - в
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин), а саме: в
частині завищення ПАТ
«Вінниччина-Авто» валових витрат за 4
квартал 2010 року на суму 84164 грн., за 1
квартал 2011 року на суму 71463 грн., та за
період з 2, 3, 4 кварталу 2011 року та 1, 2, 3
квартал 2012 року на суму 380123 грн. у
зв'язку із включенням до їх складу
роялті, яке не пов'язано з
господарською діяльністю, в частині
завищення ПАТ «Вінниччина-Авто»
валових витрат за 4 квартал 2010 року та
1 квартал 2011 року на суму 479005
грн. та 2, 3, 4 квартал 2011 року, 1, 2, 3
квартал 2012 року на суму 1625511
грн. у зв'язку з включенням до їх складу
послуг з охорони та технічному
обслуговуванню систем
відео-спостереження, які не
підтверджені належним чином
оформленими розрахунковими,
платіжними та іншими документами, в
частині завищення ПАТ
«Вінниччина-Авто» валових витрат за 4
квартал 2010 року та 1 квартал 2011 року на
суму 77944 грн. у зв'язку з включенням до
їх складу послуг з рекламування
автомобілів, які не підтверджено
належним чином оформленими
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими документами, в
частині завищення ПАТ
«Вінниччина-Авто» валових витрат на
суму 1128768 грн. у зв'язку з включенням їх
у 4 кварталі 2010 року та не
підтвердженням відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, в результаті чого
занижено податок на прибуток на суму
736532 грн.; підпункту 7.4.1 пункту 7.4,
підпункту 7.7.1 пункту 7.7 статті 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», пунктів 198.3, 198.6 статті 198,
пунктів 200.1 200.2 статті 200, пункту 201.1
статті 201 ПК України, а саме включення
до складу податкового кредиту з
податку на додану вартість витрат на
оплату послуг щодо охорони та
технічному обслуговуванню систем
відео-спостереження відокремлених
структурних підрозділів та філій
ПАТ «Вінниччина-Авто»
спеціалізованою охоронною
організацією філією «Рубіж-Авто» в
результаті чого занижено податок на
додану вартість на суму 422141 грн.

Перевіряючи дотримання відповідачем
як суб'єктом владних повноважень вимог
частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
при прийнятті оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень, суди попередніх
інстанцій виходили із вірного
застосування норм матеріального та
процесуального права з огляду на
наступне.

Відповідно до пункту 5.1 статті 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» валові витрати
виробництва та обігу (далі - валові
витрати) - сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

До складу валових витрат, згідно з
підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств», включаються суми
будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
продажем продукції (робіт, послуг) і
охороною праці, у тому числі витрати з
придбання електричної енергії
(включаючи реактивну), з урахуванням
обмежень, установлених пунктами 5.3-5.7
цієї статті.

Підпунктом 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 ПК
України визначено, що витрати - сума
будь-яких витрат платника податку у
грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних
для провадження господарської
діяльності платника податку, в
результаті яких відбувається
зменшення економічних вигод у вигляді
вибуття активів або збільшення
зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за
рахунок його вилучення або розподілу
власником).

Згідно з підпунктом 138.10.2 пункту 138.10
статті 138 ПК України до валових витрат
відносяться адміністративні витрати,
спрямовані зокрема на обслуговування
та управління підприємством, в тому
числі на утримання основних засобів,
інших необоротних матеріальних
активів загальногосподарського
використання (оперативна оренда (у тому
числі оренда легкових автомобілів),
придбання пально-мастильних
матеріалів, стоянка, паркування
легкових автомобілів, страхування
майна, амортизація, ремонт, опалення,
освітлення, водопостачання,
водовідведення, охорона)

Абзацом 4 підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті
5 Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» визначено, що не
належать до складу валових витрат
будь-які витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими документами,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачена правилами ведення
податкового обліку. Аналогічна норма
викладена в підпункті 139.1.9 пункту 139.1
статті 139 ПК України.

Відповідно до підпункту 7.2.6 пункту 7.2
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» податкова накладна
видається платником податку, який
поставляє товари (послуги), на вимогу їх
отримувача, та є підставою для
нарахування податкового кредиту.

Згідно з підпунктом 7.5.1 пункту 7.5
статті 7 зазначеного Закону датою
виникнення права платника податку на
податковий кредит вважається дата
здійснення першої з подій: або дата
списання коштів з банківського рахунку
платника податку в оплату товарів
(робіт, послуг), дата виписки
відповідного рахунку (товарного чека) -
в разі розрахунків з використанням
кредитних дебетових карток або
комерційних чеків; або дата отримання
податкової накладної, що засвідчує
факт придбання платником податку
товарів (робіт, послуг).

Відповідно до підпункту 7.4.5 пункту 7.4
статті 7 Закону «Про податок на додану
вартість» не підлягають включенню до
складу податкового кредиту суми
сплаченого (нарахованого) податку у
зв'язку з придбанням товарів (послуг),
не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1
статті 14 Податкового кодексу України
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК
України право на віднесення сум
податку до податкового кредиту виникає
у разі здійснення операцій з: а)
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг; б)
придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності); в)
отримання послуг, наданих нерезидентом
на митній території України, та в разі
отримання послуг, місцем постачання
яких є митна територія України; г)
ввезення необоротних активів на митну
територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Пунктом 198.2 статті 198 ПК України
визначено, що датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду, за
змістом пункту 198.3 статті 198 ПК України,
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

За змістом пункту 198.6 статті 198 ПК
України не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними (або
підтверджені податковими накладними,
оформленими з порушенням вимог статті
201 цього Кодексу) чи не підтверджені
митними деклараціями, іншими
документами, передбаченими пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 201.1 статті 201
Податкового кодексу України платник
податку зобов'язаний надати покупцю
(отримувачу) на його вимогу підписану
уповноваженою платником особою та
скріплену печаткою (за наявності)
податкову накладну, у якій
зазначаються в окремих рядках такі
обов'язкові реквізити: а) порядковий
номер податкової накладної; б) дата
виписування податкової накладної; в)
повна або скорочена назва, зазначена у
статутних документах юридичної особи
або прізвище, ім'я та по батькові
фізичної особи, зареєстрованої як
платник податку на додану вартість, -
продавця товарів/послуг; г) податковий
номер платника податку (продавця та
покупця); ґ)
місцезнаходження юридичної особи -
продавця або податкова адреса фізичної
особи - продавця, зареєстрованої як
платник податку; д) повна або скорочена
назва, зазначена у статутних
документах юридичної особи або
прізвище, ім'я та по батькові фізичної
особи, зареєстрованої як платник
податку на додану вартість, - покупця
(отримувача) товарів/послуг; е) опис
(номенклатура) товарів/послуг та їх
кількість, обсяг; є) ціна постачання без
урахування податку; ж) ставка податку
та відповідна сума податку в цифровому
значенні; з) загальна сума коштів, що
підлягають сплаті з урахуванням
податку; и) вид цивільно-правового
договору; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД
(для підакцизних товарів та товарів,
ввезених на митну територію України).

Пунктом 201.10 статті 201 Податкового
кодексу України визначено, що
податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

З наведених законодавчих положень
випливає, що обов'язковою умовою
виникнення у платника права на
податковий кредит та зменшення
оподатковуваного доходу на суму витрат
є реальне здійснення операцій з
придбання товарів (робіт, послуг) з
метою використання у господарській
діяльності, а також оформлення
зазначених операцій необхідними
документами первинного обліку.

Відповідно до пункту 1.30 статті 1 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» роялті - платежі
будь-якого виду, одержані як винагорода
за користування або за надання права на
користування будь-яким авторським
правом на літературні твори, твори
мистецтва або науки, включаючи
комп'ютерні програми, інші записи на
носіях інформації, відео- або
аудиокасети, кінематографічні фільми
або плівки для радіо чи телевізійного
мовлення; за придбання будь-якого
патенту, зареєстрованого знака на
товари і послуги чи торгової марки,
дизайну, секретного креслення, моделі,
формули, процесу, права на інформацію
щодо промислового, комерційного або
наукового досвіду (ноу-хау).

Підпунктом 14.1.225 пункту 14.11 статті 14 ПК
України визначено, що роялті -
будь-який платіж, отриманий як
винагорода за користування або за
надання права на користування
будь-яким авторським та суміжним
правом на літературні твори, твори
мистецтва або науки, включаючи
комп'ютерні програми, інші записи на
носіях інформації, відео- або
аудіокасети, кінематографічні фільми
або плівки для радіо- чи телевізійного
мовлення, передачі (програми)
організацій мовлення, будь-яким
патентом, зареєстрованим знаком на
товари і послуги чи торгівельною
маркою, дизайном, секретним кресленням,
моделлю, формулою, процесом, правом на
інформацію щодо промислового,
комерційного або наукового досвіду
(ноу-хау).

Згідно із підпунктом 5.4.2 пункту 5.4
статті 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
до валових витрат включаються витрати,
крім тих, що підлягають амортизації,
пов'язані з науково-технічним
забезпеченням господарської
діяльності, на винахідництво і
раціоналізацію господарських
процесів, проведення
дослідно-експериментальних та
конструкторських робіт, виготовлення
та дослідження моделей і зразків,
пов'язаних з основною діяльністю
платника податку, виплатою роялті та
придбанням нематеріальних активів
(крім тих, що підлягають амортизації)
для їх використання в господарській
діяльності платника податку. Норми
цього підпункту стосуються витрат на
зазначені заходи незалежно від того, чи
призвели такі заходи до збільшення
доходів платника податку.

Аналогічні вимоги зазначені і в
підпункті 140.1.2 статті 140.1 статті 140 ПК
України.

Як встановлено попередніми судовими
інстанціями, між позивачем та ПАТ
«Українська автомобільна корпорація» 2
квітня 2007 року укладено Ліцензійний
договір № 803, за змістом підпункту 1.1
якого, ПАТ «Українська автомобільна
корпорація» надає ПАТ
«Вінниччина-АВТО» не виключну ліцензію
на використання торгівельної марки для
ідентифікації товарів і послуг,
захищену свідоцтвом №13940.

На підтвердження використання ПАТ
«Вінниччина-Авто» у своїх підрозділах
і підприємствах, які не мають статусу
юридичної особи торгівельної марки
(знак для товарів і послуг), майнові
права на яку належать ПАТ «Українська
автомобільна корпорація» позивачем
надано докази, зокрема: розклад роботи,
куточок споживача, бейджі,
бухгалтерські документи, витяг з сайту,
копія рекламних щитів, акти з надання
послуг по користуванню торгівельною
маркою ПАТ «Українська автомобільна
корпорація» за період з 1 жовтня 2010 року
по 30 вересня 2012 року та платіжні
доручення з відміткою банку.

Таким чином, попередні судові
інстанції, дійшли юридично правильного
висновку про те, що доводи ДПІ про не
підтвердження позивачем факту
отримання не виключної ліцензії та
фактичного використання торговельної
марки для ідентифікації товарів і
послуг у своїй господарській
діяльності, а також платіжних доручень,
які підтверджують перерахування
коштів за їх використання, не знайшли
свого підтвердження в судовому
процесі, оскільки наведені докази, що
містяться в матеріалах справи, які
дослідження судами першої та апеляції
інстанцій з дотриманням положень
статті 86 Кодексу адміністративного
судочинства України, повністю
підтверджують факт використання
позивачем та його підрозділами
торгівельної марки ПАТ «Українська
автомобільна корпорація» у своїй
господарській діяльності.

Щодо висновків відповідача про
порушення позивачем вимог щодо
формування податкового обліку, у
зв'язку із тим, що послуги з охорони та
технічному обслуговуванню систем
відео-спостереження відокремлених
структурних підрозділів та філій
ПАТ «Вінниччина-Авто» не
підтверджено належним чином
оформленими документами, а саме не
зазначено перелік об'єктів, охорона
яких здійснювалась, а також неможливо
встановити чи належать об'єкти, які
знаходились під охороною до власності
або орендуються ПАТ
«Вінниччина-Авто» та відповідно
використовуються у господарській
діяльності платника податків
попередні судові інстанції встановили
наступне.

Відповідно до договору від 1 лютого 2008
року № 3/08, укладеного між
ПАТ «Вінниччина-Авто» (замовник) та
ПАТ «Українська автомобільна
корпорація» філія «Рубіж-Авто»
(виконавець), остання забезпечує
охорону об'єктів за адресами
зазначеними в додатку № 1, забезпечує
дотримання встановленого на об'єктах
режиму та виконує інші зобов'язання
передбачені договором. Відтак, з
урахуванням наведеного, висновки
відповідача про відсутність переліку
об'єктів, охорона яких здійснювалася
філією «Рубіж-Авто», є не
підтвердженими та спростовуються
встановленими судами обставинами.

Крім того, на підтвердження фактичного
надання послуг з охорони та технічного
обслуговування систем
відео-спостереження та наявності мети
їх використання у власній
господарській діяльності позивачем до
матеріалів справи наданні акти
здачі-прийняття робіт, які укладалися
ПАТ «Вінниччина-Авто» по всіх
структурних підрозділах та філіях,
рахунок-фактуру, які мають всі
необхідні реквізити первинного
документу бухгалтерського обліку,
обов'язковість яких встановлена
частиною 2 статті 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні»; необхідність
надання вказаних послуг
підтверджується відсутністю в штаті
позивача посад охоронників, що
підтверджується штатним розписом.

Щодо належності об'єктів, які
знаходяться під охороною філії
«Рубіж-Авто», до власності або оренди
ПАТ «Вінниччина-Авто», то вказані
обставини підтверджуються наявними у
матеріалах справи копіями
правовстановлюючих документів на
право власності об'єктів нерухомого
майна.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, філія «Рубіж-Авто» здійснює
свою діяльність на підставі ліцензії
серії АВ № 540515 виданої МВС України на
підставі рішення від 4 жовтня 2010 року №
472 , отже надання МВС України ліцензії
підтверджує той факт, що контрагент
повністю відповідає вимогам для даного
виду діяльності, які встановлені
ліцензійними умовами, в тому числі
відносно кількості та
кваліфікаційного рівня персоналу
(охоронців) філії «Рубіж-Авто».

За таких обставин, висновки
відповідача про безпідставність
відображення позивачем в податковому
обліку наслідків господарських
операцій з надання послуг з охорони та
технічного обслуговування систем
відео-спостереження, здійснених філією
«Рубіж-Авто», не відповідають дійсним
обставинам справи та не ґрунтуються на
положеннях чинного законодавства.

Щодо висновків відповідача, викладених
в акті перевірки, про завищення
ПАТ «Вінниччина-Авто» витрат за
перевіряємий період у зв'язку з
включенням до їх складу послуг з
рекламування автомобілів, судам
попередніх інстанцій встановлено
наступне.

В перевіряємому періоді ПАТ
«Вінниччина-Авто» отримувало послуги з
рекламування автомобілів від
наступних постачальників: ФОП ОСОБА_5
на підставі договору про надання
рекламних послуг від 3 січня 2012 року № 17
та ФОП ОСОБА_6 на підставі договору про
надання рекламних послуг 30 грудня 2011
року № 122.

Відповідно до умов вказаних договорів
позивач передав, а його контрагенти
прийняли на відповідальне збереження
майно для здійснення реклами та
проведення демонстрації на своєму
майданчику з метою просування
автомобілів, що належать товариству.
Вказане підтверджується актами
приймання-передачі автомобілів.
Відповідно до пункту 3.3
укладених договорів фактичні обсяги
продажу автомобілів, що рекламувались
на майданчику контрагентів фіксуються
в спільному акті виконаних робіт
(додаток № 1 до договорів), що
складається станом на 1 число
наступного за розрахунковим місяця. На
підтвердження цієї обставини
позивачем надано акти виконаних робіт
та платіжні доручення про виплату
винагороди.

Як пояснила в судовому засіданні в
судді першої інстанції бухгалтер
ПАТ «Вінниччина-Авто»
Петренко Т.М., в результаті надання
послуг з реклами товариство отримало
економічний ефект у вигляді збільшення
обсягів реалізації автомобілів, та, як
наслідок отримання дилерської маржі
від цього статутного виду діяльності.
Окремо зазначила, що винагорода за
кожний проданий автомобіль, що
рекламувався на майданчику
контрагентів, визначалась директором
відділу по торгівлі автомобілями, про
що є відповідні накази, та
виплачувалась з маржі, яку отримувало
товариство.

Відповідачем в судовому процесі
наведене не спростовано. При цьому ДПІ
не наведено обґрунтованих пояснень про
невідповідність вказаних
господарських операцій цілям
господарської діяльності позивача,
відсутності в них розумної економічної
причини (ділової мети).

Отже, попередні судові інстанції
дійшли юридично правильного висновку
про те, що витрати по оплаті наданих ФОП
ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_6 рекламних послуг
безпосередньо пов'язані з
господарською діяльністю ПАТ
«Вінниччина-Авто» та обумовлені
розумними економічними причинами
(діловою метою).

Щодо доводів представника відповідача
з приводу виявлених порушень в частині
завищення ПАТ «Вінниччина-Авто»
валових витрат на суму 1128768 грн. у
зв'язку з включенням їх у 4 кварталі 2010
року та не підтвердженням відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, судами попередніх
інстанцій встановлено наступне.

Перевіркою встановлено, що відповідно
до поданої ПАТ «Вінниччина-Авто»
податкової декларації з податку на
прибуток підприємств, актів перевірок
філій ВВП «Прогрес-Авто»,
«Могилів-Подільський-Авто»,
«Жмеринка-Авто», «Хмільник-Авто» та
акта перевірки ПАТ «Вінниччина-Авто»
проведеної за період з 1 квітня 2008 по 30
вересня 2010 року виявлено, що
головним підприємством в рядку 04.1
«витрати на придбання товарів (робіт,
послуг), крім визначених у 04.11
декларації з оподаткування прибутку
підприємства за квартал 2010 року
відображено суму в розмірі 3 446 544 грн.

Відповідно до наданих до перевірки
головних книг за 4 квартал 2010 року по
головному підприємству ПАТ
«Вінниччина-Авто», рахунків
бухгалтерського обліку, первинних
документів встановлено, що в рядку 04.1
04.1 «витрати на придбання товарів
(робіт, послуг), крім визначених у 04.11
декларації з оподаткування прибутку
підприємства за 4

квартал 2010 року складає 2 317 776 грн. Таким
чином, податковий орган зазначає, що
при здачі декларації на прибуток за 2010
рік, фактично не відображено витрати
підприємства в сумі 1 128 768 грн.

В суді першої інстанції бухгалтер ПАТ
«Вінниччина-Авто» Петренко Т.М.
пояснила, що вказану суму товариством
відображено в 4 кварталі 2010 року у
зв'язку із їх не врахуванням у минулих
податкових періодах року.

Відповідно до підпункту 5.2.7 пункту 5.2
статті 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
до складу валових витрат включаються
суми витрат, не враховані у минулих
податкових періодах у зв'язку з
допущенням помилок та виявлених у
звітному податковому періоді у
розрахунку податкового зобов'язання.

За таких обставин, з урахуванням
наведеної норми, при включенні 1 128 768
грн. витрат, які не були відображені в
попередніх періодах до складу валових
у 4 кварталі 2010 року ПАТ
«Вінниччина-Авто» було додержано всіх
вимог чинного законодавства.

Наведені обставини у сукупності та
взаємозв'язку підтверджують
правильність висновку судів про
недоведеність відповідачем факту
допущення позивачем порушень вимог
законодавства у сфері оподаткування.

Вищий адміністративний суд України
акцентує увагу на тому, що відповідно
до частини 2 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Такий підхід узгоджується з практикою
Європейського суду з прав людини. Так, у
пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у
справі «Компанія «Вестберґа таксі
Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» Суд
визначив, що «…адміністративні суди,
які розглядають скарги заявників
стосовно рішень податкового
управління, мають повну юрисдикцію у
цих справах та повноваження скасувати
оскаржені рішення. Справи мають бути
розглянуті на підставі поданих
доказів, а довести наявність підстав,
передбачених відповідними законами,
для призначення податкових штрафів має
саме податкове управління.».

В той же час, відповідачем під час
розгляду адміністративної справи не
наведено об'єктивних доводів щодо
наявності в діях позивача ознак
неправомірності чи недотримання
принципу належної обачності при виборі
контрагентів, як і не доведено
правомірності оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень.

Доводи касаційної скарги висновків
судів першої та апеляційної інстанцій
не спростовують і не дають підстав для
висновку, що судами при розгляді справи
неправильно застосовано норми
матеріального права, які регулюють
спірні правовідносини, чи порушено
норми процесуального права. Таким
чином, ухвалені по справі рішення є
законними і обґрунтованими, а
зазначена в касаційній скарзі позиція
відповідача не знаходить свого
підтвердження за матеріалами справи та
не ґрунтується на положеннях чинного
законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

За таких обставин, суд, перевіривши у
межах касаційної скарги правильність
застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
приходить до висновку, що касаційну
скаргу необхідно залишити без
задоволення, а рішення судів першої та
апеляційної інстанцій слід залишити
без змін.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд -

У Х В А Л И В

Касаційну скаргу Вінницької
об'єднаної державної податкової
інспекції Вінницької області
Державної податкової служби залишити
без задоволення, а постанову
Вінницького окружного
адміністративного суду від 14 березня
2013 року та ухвалу Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 7 травня 2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав, у
порядку та в строки, встановлені
статтями 236 - 238, 2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуюча:
Н. Є. Блажівська

Судді:
М.В. Сірош

В.П. Юрченко