Справа № 826/11827/14
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2014-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючого судді
Аблова Є.В., розглянувши у письмовому
провадженні адміністративну справу за
позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «Верес» до відділу
державної виконавчої служби
Подільського районного управління
юстиції м. Києва про визнання
незаконними дій, визнання нечинним
розпорядження про перерахування
грошових коштів та зобов'язання
Позивач звернувся до суду з позовом до
відділу державної виконавчої служби
Подільського районного управління
юстиції м. Києва про визнання
незаконними дій, визнання нечинним
розпорядження про перерахування
грошових коштів та зобов'язання
вчинити певні дії, обґрунтовуючи свої
позовні вимоги тим, що розпорядження
було ухвалено в період часу до набрання
законної сили судовим рішенням про
скасування постанови державного
виконавця про стягнення виконавчого
збору в розмірі 110306,00грн.
У позовній заяві позивач просить суд:
визнання такими, що є незаконними дії
державного виконавця, які ущемляють
майнові інтереси позивача, визнати
нечинним і таким, що не підлягає
виконанню розпорядження ВДВС
Подільського районного управління
юстиції м. Києва від 03.2013 року №677/12 про
перерахування грошових коштів на
рахунок державного казначейства в
якості виконавчого збору у виконавчому
провадженні №31471385; зобов'язати ВДВС
Подільського районного управління
юстиції м. Києва у встановленому
законом порядку повернути ТОВ «Верес»
грошові кошти в сумі 110306,00 грн.
В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав в
Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, про дату, час та
місце розгляду справи був повідомлений
належним чином, письмових заперечень
до суду не подав.
Відповідно до ч.6 ст.128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо немає перешкод для
розгляду справи в судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином
повідомленні про дату, час і місце
судового розгляду, суд має право
розглянути справу у письмовому
провадженні у разі відсутності потреби
заслухати свідка чи експерта.
Враховуючи зазначене, суд ухвалив
розглядати справу у порядку письмового
Розглянувши наявні матеріали справи,
суд встановив наступне.
На виконанні у відділу державної
виконавчої служби Подільського
районного управління юстиції міста
Києва перебувало виконавче
провадження ВП №33810313 з примусового
виконання виконавчого напису №2787, який
було видано приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_1 03.07.2012 року про стягнення
з товариства з обмеженою
відповідальністю «ВЕРЕС» на користь
відкритого акціонерного товариства
«Капітал Лізинг» коштів у сумі 1726922,88
22.02.2013 року прийнято постанову про
закінчення виконавчого провадження у
зв'язку з тим, що напис приватного
нотаріуса визнано таким, що не підлягає
виконанню (ВП №33810313).
В провадженні державного виконавця
відділу державної виконавчої служби
Подільського районного управління
юстиції міста Києва Слободчик Д.Г.
перебувало виконавче провадження ВП
№37252480 з примусового виконання
виконавчого напису №893, виданого
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_1
06.03.2013 р. про стягнення з ТОВ «ВЕРЕС» на
користь ВАТ «Капітал Лізинг» коштів у
сумі 1278024,42 грн.
26.05.2014 року державним виконавцем
відділу державної виконавчої служби
Подільського районного управління
юстиції міста Києва прийнято постанову
про закінчення виконавчого
провадження у зв'язку з тим, що напис
приватного нотаріуса визнано таким, що
не підлягає виконанню (ВП №37252480).
При примусовому виконанні виконавчого
напису №448, виданого 15.02.2012 року про
стягнення з ТзОВ «Верес» на користь ПАТ
«Сбербанк Росії» боргу в сумі 1103060,00
грн. 30.06.2012 року прийнято постанову про
закінчення виконавчого провадження (ВП
№31471385) у зв'язку зі сплатою боржником
боргу в повному обсязі. Постанову про
стягнення з боржника виконавчого збору
винесено в окреме виконавче
Постанову про стягнення виконавчого
збору (ВП №31471385) у розмірі 110306,00 грн.
прийнято у зв'язку з невиконанням у
наданий строк виконавчого напису №448
від 15.02.2012 року.
11.07.2012 року головним державним
виконавцем відділу державної
виконавчої служби Подільського
районного управління юстиції у м. Києві
винесено постанову про відкриття
виконавчого провадження з примусового
виконання постанови №31471385 від 30.06.2012
року про стягнення з ТзОВ «Верес»
виконавчий збір в сумі 110306,00 грн.
На підставі розпорядження №677/12
грошові кошти у сумі 110306,00 грн., які
надійшли на депозитний рахунок відділу
державної виконавчої служби при
примусовому виконанні виконавчого
документу №31471385, виданого 30.06.2012 року
відділу державної виконавчої служби
Подільського районного управління
юстиції у м. Києві про стягнення з ТОВ
«Верес» боргу на користь ВДВС
Подільського РУЮ грошових коштів,
перераховано на спеціальний рахунок
15.04.2013 року прийнято постанову про
закінчення виконавчого провадження ВП
№31471385 у зв'язку з стягненням
виконавчого збору в повному обсязі.
Позивач, вважаючи дії щодо перерахунку
грошових коштів та прийняття
розпорядження №677/12 протиправними,
такими, що порушують його права та
законні інтереси, звернувся до суду за
їх захистом з даним адміністративним
Спеціальним законом, що визначає умови
і порядок виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), що
відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню у разі
невиконання їх у добровільному порядку
є Закон України «Про виконавче
провадження» №606-XIV від 21.04.1999 р. (далі по
тексту - Закон №606-XIV).
Відповідно до статті 1 Закону №606-XIV
виконавче провадження як завершальна
стадія судового провадження та
примусове виконання рішень інших
органів (посадових осіб) - це сукупність
дій органів і посадових осіб,
визначених у цьому Законі, що
спрямовані на примусове виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), які провадяться на
підставах, в межах повноважень та у
спосіб, визначених цим Законом, іншими
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до цього Закону
та інших законів, а також рішеннями, що
відповідно до цього Закону підлягають
примусовому виконанню.
Примусове виконання рішень в Україні
покладається на Державну виконавчу
службу, яка входить до системи органів
Міністерства юстиції України.
Відповідно до Закону України «Про
державну виконавчу службу» №202/98-ВР від
24.03.1998 р. примусове виконання рішень
здійснюють державні виконавці
Департаменту державної виконавчої
служби Міністерства юстиції України,
відділів (управлінь) державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції Міністерства
юстиції України в Автономній
Республіці Крим, обласних, Київського
та Севастопольського міських
управлінь юстиції, районних, міських
(міст обласного значення), районних в
містах відділів державної виконавчої
служби відповідних управлінь юстиції.
В силу статті 11 Закону №606-XIV на
державного виконавця покладено
обов'язок вживати передбачених цих
Законом заходів примусового виконання
рішень, неупереджено, своєчасно і в
Крім того, згідно з ч.1, 2 ст.17 Закону
№606-XIV примусове виконання рішень
здійснюється державною виконавчою
службою на підставі виконавчих
документів, визначених цим Законом.
Відповідно цього ж Закону підлягають
виконанню державною виконавчою
службою у тому числі виконавчі написи
нотаріусів; постанови державного
виконавця про стягнення виконавчого
збору, витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій і накладенням штрафу.
Статтею 28 вищезазначеного Закону
передбачено, що виконавчий збір у разі
невиконання боржником рішення
майнового характеру у строк,
встановлений частиною другою статті 25
цього Закону для самостійного його
виконання, постановою державного
виконавця з боржника стягується
виконавчий збір у розмірі 10 відсотків
суми, що підлягає стягненню, або
вартості майна боржника, що підлягає
передачі стягувачу за виконавчим
документом. У разі невиконання
боржником у той самий строк рішення
немайнового характеру виконавчий збір
стягується в розмірі сорока
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян з боржника - фізичної особи і в
розмірі вісімдесяти неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян з боржника -
юридичної особи. У зазначених розмірах
виконавчий збір стягується з боржника
також у разі повернення виконавчого
документа без виконання за письмовою
заявою стягувача та у разі
самостійного виконання боржником
рішення після початку його примусового
виконання, зокрема шляхом
перерахування коштів безпосередньо на
рахунок стягувача. Постанова про
стягнення виконавчого збору може бути
оскаржена в десятиденний строк у
порядку, встановленому цим Законом.

Згідно частини 4 статті 28 Закону №606-XIV
розмір фактично стягнутого з боржника
виконавчого збору державний
виконавець зазначає у виконавчому
документі.

Відповідно до п.3.13.2 Інструкції з
організації примусового виконання
рішень, затвердженої наказом
Міністерства юстиції України від 02.04.2012
р. за №512/5 (далі по тексту - Інструкція
№512/5) у разі якщо виконавче провадження
було завершено, а витрати на
організацію та проведення виконавчих
дій не були стягнуті, постанова про
стягнення витрат на організацію та
проведення виконавчих дій виділяється
в окреме провадження в порядку,
передбаченому підпунктом 3.7.4 пункту 3.7
цього розділу.

Як уже зазначалось, на виконанні у
відділу державної виконавчої служби
Подільського районного управління
юстиції м. Києва перебував виконавчий
напис ПН КМНО від 15.02.2012 року №448 про
стягнення з ТОВ «Верес» на користь ПАТ
«Сбербанк Росії» боргу в сумі 1103060,00
грн., по якому 30.06.2012 року державним
виконавцем керуючись пунктом 8 частини
1 статті 49 Закону України «Про
виконавче провадження» винесено
постанову про закінчення виконавчого
провадження №31471385, постанову про
стягнення з боржника виконавчого збору
в сумі 110306,00 грн. виведено в окреме
провадження №33345765.

При цьому, в матеріалах справи
міститься постанова Київського
апеляційного адміністративного суду
від 15.03.2013 року по справі №2а-10131/12/2670 за
позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «Верес» до відділу
державної виконавчої служби
Подільського районного управління
юстиції у м. Києві, третя особа -
публічне акціонерне товариство
«Дочірній банк Сбербанк Росії» про
скасування постанови державного
виконавця про стягнення виконавчого
збору в розмірі 110306,00, якою визнано
протиправною та скасовано постанову
відділу державної виконавчої служби
Подільського районного управління
юстиції у м. Києві від 30.06.2012 року про
стягнення з товариства з обмеженою
відповідальністю «Верес» виконавчого
збору в сумі 110306,00 грн.

Водночас, відповідно до листа
Державної виконавчої служби України
від 17.07.2014 року №147-0-26-2529/32 щодо
результатів розгляду звернення у
зв'язку з тим, що на депозитному рахунку
відділу перебували кошти в сумі 205430,05
грн. державним виконавцем перераховано
кошти у сумі 110306,00 грн. на користь
державного бюджету як виконавчий збір
ВП №31471385 (платіжне доручення №3172 від
05.03.2013 року). Залишок коштів в сумі 95124,05
грн. відповідно до платіжного
доручення від 05.03.2013 року №3163
перераховано на рахунок ТОВ «Верес».

Позивач зазначає, що державним
виконавцем здійснено перерахунок суми
виконавчого збору в період оскарження
постанови про стягнення виконавчого
збору №ВП 31471385 від 30.06.2012 року та до
набрання рішенням у справі законної
сили.

Згідно ч.3 ст.117 Кодексу
адміністративного судочинства України
подання адміністративного позову, а
також відкриття провадження в
адміністративній справі не зупиняють
дію оскаржуваного рішення суб'єкта
владних повноважень.

Крім того, оскарження постанови
державного виконавця не спричиняють
обставин, що зумовлюють обов'язкове
зупинення виконавчого провадження або
надають право на зупинення виконавчих
дій.

Доказів на підтвердження того, що
виконання постанови державного
виконавця про стягнення виконавчого
збору в розмірі 110306,00 грн. було зупинено
до набрання рішенням законної сили при
розгляді справи №2а-10131/12/2670 позивачем
суду не надано.

За таких обставин, судом не вбачається
порушення відповідачем вимог
законодавства, оскільки чинне
законодавство не містить імперативних
норм щодо заборони на період
оскарження постанови державного
виконавця вчиняти виконавчі дії щодо
примусового стягнення сум, зокрема,
виконавчого збору.

Крім того, главою XII Інструкції №512/5,
якою регламентується облік депозитних
сум, визначено порядок та умови обліку
депозитних сум і зарахування стягнутих
з боржників коштів та їх виплати
стягувачам у національній валюті та
обліку аналогічних операцій в
іноземній валюті в банках, які
знаходяться на рахунках органів ДВС в
органах Державної казначейської
служби України.

Пунктом 3.13.3 Інструкції №512/5
передбачається, що використання витрат
на проведення виконавчих дій,
стягнутих з боржника, здійснюється
відповідно до письмового
розпорядження державного виконавця,
яким витрати на проведення виконавчих
дій перераховуються з депозитного
рахунку на спеціальний реєстраційний
рахунок для обліку коштів, отриманих як
плата за послуги, що надаються
бюджетними установами, відкритими на
ім'я Державної виконавчої служби
України, Головного управління юстиції
Міністерства юстиції України в
Автономній Республіці Крим, головних
управлінь юстиції в областях, містах
Києві та Севастополі в органах
Державної казначейської служби
України. Використання витрат на
проведення виконавчих дій
здійснюється відповідно до кошторисів,
затверджених в установленому порядку.

Враховуючи вищезазначені норми
законодавства, письмове розпорядження,
видане державним виконавцем, є
внутрішнім документом органу ДВС, який
стосується порядку обліку та руху
депозитних сум між рахунками таких
органів, відкритих в органах Державної
казначейської служби України.

Відповідно до ч.2 ст. 11 КАС України суд
розглядає адміністративні справи не
інакше як за позовною заявою, поданою
відповідно до цього Кодексу, і не може
виходити за межі позовних вимог. Суд
може вийти за межі позовних вимог
тільки в разі, якщо це необхідно для
повного захисту прав, свобод та
інтересів сторін чи третіх осіб, про
захист яких вони просять.

Згідно ч. 2 ст. 162 КАС України суд може
прийняти іншу постанову, яка б
гарантувала дотримання і захист прав,
свобод, інтересів людини і громадянина,
інших суб'єктів у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку суб'єктів владних
повноважень.

Як вбачається з суті заявлених
позовних вимог, позивачем оскаржуються
дії та розпорядження №677/12 державного
виконавця.

При цьому, позивач просить визнати
таким, що не підлягає виконанню
розпорядження, яке, як підтверджується
матеріалами справи, уже виконане.

Позивач зазначає, що державний
виконавець, отримавши копію постанови
Київського апеляційного
адміністративного суду від 22.10.2013 року
в адміністративній справі №2а-10131/12/2670,
що набрала законної сили, згідно з
вимогами ч. 6 ст. 28 Закону України «Про
виконавче провадження», зобов'язаний
був винести постанову про повернення
виконавчого збору у зв'язку із
скасуванням рішення, що підлягало
виконанню на основі виконавчого
документа.

При цьому, позивач не оскаржує
бездіяльність відповідача щодо
неповернення суми виконавчого збору.

Оскільки наслідком розв'язання
публічно-правового спору по суті має
бути захист порушеного суб'єктивного
права позивача, то у разі незгоди з
діями чи рішенням суб'єкта владних
повноважень, вимога про визнання
протиправними дій відповідача, в тому
числі дій щодо прийняття
розпорядження, в даному випадку не буде
мати своїм правовим наслідком захист
прав позивача.

За таких обставин, суд приходить до
висновку, що в цій частині позовних
вимог позивачем обрано неналежний
спосіб захисту порушеного права.

Стосовно позовних вимог про
зобов'язання ВДВС Подільського
районного управління юстиції м. Києва у
встановленому законом порядку
повернути ТОВ «Верес» грошові кошти в
сумі 110306,00 грн. суд зазначає наступне.

Згідно Рекомендацій Комітету
Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно
здійснення адміністративними органами
влади дискреційних повноважень,
прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 р.
на 316-й нараді, під дискреційними
повноваженнями слід розуміти
повноваження, які адміністративний
орган, приймаючи рішення, може
здійснювати з певною свободою розсуду,
тобто, коли такий орган може обирати з
кількох юридично допустимих рішень те,
яке він вважає найкращим за даних
обставин.

Суд також звертає увагу на положення
Постанови Вищого адміністративного
суду України від 21.10.2010 р. № П-278/10, якою
встановлено, що з огляду на положення
Кодексу адміністративного судочинства
України щодо компетенції
адміністративного суду, останній не
може підміняти інший орган державної
влади та перебирати на себе
повноваження щодо вирішення питань,
які законодавством віднесені до
компетенції цього органу державної
влади.

Отже, адміністративний суд, у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень, виконуючи завдання
адміністративного судочинства щодо
перевірки відповідності їх прийняття
(вчинення), передбаченим ч.3 ст.2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, критеріям, не втручається та
не може втручатися у дискрецію (вільний
розсуд) суб'єкта владних повноважень
поза межами перевірки за названими
критеріями.

Аналіз норм Кодексу адміністративного
судочинства України свідчить про те, що
завдання адміністративного
судочинства полягає не у забезпеченні
ефективності державного управління, а
в гарантуванні дотримання прав та
вимог законодавства, інакше було б
порушено принцип розподілу влади.
Принцип розподілу влади заперечує
надання адміністративному суду
адміністративно-дискреційних
повноважень, оскільки ключовим його
завданням є здійснення правосуддя.

Отже, під дискреційним повноваженням
суд розуміє таке повноваження, яке
надає певний ступінь свободи
адміністративному органу при
прийнятті рішення, тобто, коли у межах,
що визначені законом, адміністративний
орган має можливість самостійно (на
власний розсуд) вибрати один з кількох
варіантів рішення. Суд є
правозастосовуючим органом, тобто, не
створюючи нових правових норм, не
підміняючи собою органи виконавчої та
законодавчої влади, на підставі закону
у встановленому процесуальним законом
порядку вирішує справи.

Зважаючи, що виключно до повноважень
державного виконавця належить
повернення боржникові виконавчого
збору, у разі закінчення виконавчого
провадження у зв'язку із скасуванням
рішення, що підлягало виконанню на
основі виконавчого документа, суд,
будучи правозастосовним органом, не
може підміняти собою органи виконавчої
служби та втручатись в їх дискреційні
повноваження, а відтак позовні вимоги в
цій частині не підлягають задоволенню.

Згідно ч.3 ст.2 КАС України у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
всім формам дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Відповідно до ч.1 ст.11 КАС України
розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого вирішує справи відповідно до
Конституції України та законів
України, а також міжнародних договорів,
згода на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України. Суд
застосовує інші нормативно-правові
акти, прийняті відповідним органом на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Зважаючи на наведене в сукупності,
враховуючи обрання позивачем
неналежного способу захисту своїх
порушених прав, суд приходить до
висновку про відсутність підстав для
задоволення позовних вимог в повному
обсязі.

Керуючись ст.ст. 11, 94, 158-163 КАС України
суд ,-

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позовних вимог
товариства з обмеженою
відповідальністю «Верес» відмовити
повністю.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку шляхом подачі в
Окружний адміністративний суд міста
Києва апеляційної скарги на постанову
протягом десяти днів з дня її
проголошення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає до Київського апеляційного
адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у
строк, встановлений ст. 186 КАС України,
постанова набирає законної сили після
закінчення цього строку.

Суддя
Є.В. Аблов