Справа № 817/2294/14
Суддя: Мацький Є.М.
Дата ухвалення: 2014-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач:Мацький Є.М.
УХВАЛА

іменем України

"20" жовтня 2014 р.
Справа № 817/2294/14

Житомирський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді
Мацького Є.М.

суддів:
Євпак В.В.

Шидловського В.Б.,

при секретарі
Волянській О.В. ,

за участю сторін:

позивача - ОСОБА_3;

представника відповідача - Красько
Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м.Житомирі апеляційну
скаргу Державної податкової інспекції
у м.Рівному Головного управління
Міндоходів у Рівненській області на
постанову Рівненського окружного
адміністративного суду від "08" вересня
2014 р. у справі за позовом Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 до
Державної податкової інспекції у
м.Рівному Головного управління
Міндоходів у Рівненській області
про визнання протиправними та
скасування податкових повідомлень -
рішень ,

ВСТАНОВИВ:

До Рівненського окружного
адміністративного суду звернулась
фізична особа-підприємець ОСОБА_3 з
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції у м. Рівному
Головного управління Міндоходів у
Рівненській області про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень:

від 16.05.2013 року б/н, згідно з яким
позивачу визначено податкове
зобов'язання за платежем "Податок з
доходів фізичних осіб від
підприємницької діяльності" у сумі
18416,09 грн., з яких: 14732,87 грн. - за основним
платежем; 3683,22 грн. - за штрафними
(фінансовими) санкціями, що визначено
податковим органом на підставі акта
перевірки від 26.04.2013 року №104//17-117;

від 17.05.2013 року №, згідно з яким
позивачу визначено податкове
зобов'язання за платежем "Податок на
додану вартість по вітчизняних
товарах" у сумі 13770,00 грн., з яких: 11016,00
грн. - за основним платежем; 2754,00 грн. - за
штрафними (фінансовими) санкціями, що
визначено податковим органом на
підставі акта перевірки від 26.04.2013 року
№104//17-117.

В основу визначення податкових
зобов'язань згідно із зазначеними
податковими повідомленнями-рішеннями
податковим органом покладено дані акта
перевірки про неправомірне віднесення
позивачем до складу валових витрат, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, витрат на сплату
відсотків за користування кредитом, а
також витрат на подачу автомобілів до
пункту завантаження при здійсненні
вантажних перевезень.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначила, що вважає висновки
податкового органу безпідставними,
оскільки у відповідності до норм
чинного законодавства України
позивачем правомірно віднесено до
складу валових витрат суму відсотків
за користування кредитом наданим
позивачу на поповнення обігових коштів
поточного рахунку з метою проведення
господарської діяльності, а саме,
здійснення безготівкових розрахунків,
що підтверджується відповідними
первинними документами
бухгалтерського обліку. Крім того,
позивач зазначив, що завантаження,
транспортування, навантаження вантажу
без доставки транспортного засобу на
місце завантаження є неможливим, крім
того, відповідні витрати були
узгоджені з контрагентом, який
оплачував відповідні перевезення, та
охоплювались здійснюваними
господарськими операціями, а отже,
позивачем правомірно віднесено до
складу витрат суми сплачені при
придбанні пального, витраченого на
подачу автомобілів до пункту
завантаження при здійсненні
перевезення вантажів автомобільним
транспортом у міжнародному сполученні.
Як стверджує позивач, у ході
проведення перевірки податковим
органом не надано належної оцінки
первинним документам, які належним
чином підтверджують правомірність
формування позивачем валових витрат,
вважає, що висновки податкового органу
побудовані на припущеннях, а тому
спірні податкові повідомлення-рішення
винесені протиправно.

Постановою Рівненського окружного
адміністративного суду від 8 вересня 2014
року позовні вимоги задоволено.

Визнано протиправними та скасовано
податкові повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у м.
Рівному Головного управління
Міндоходів у Рівненській області:

від 16.05.2013 року б/н, згідно з яким
позивачу визначено податкове
зобов'язання за платежем "Податок з
доходів фізичних осіб від
підприємницької діяльності" у сумі
18416,09 грн., з яких: 14732,87 грн. - за основним
платежем; 3683,22 грн. - за штрафними
(фінансовими) санкціями;

від 17.05.2013 року №, згідно з яким
позивачу визначено податкове
зобов'язання за платежем "Податок на
додану вартість по вітчизняних
товарах" у сумі 13770,00 грн., з яких: 11016,00
грн. - за основним платежем; 2754,00 грн. - за
штрафними (фінансовими) санкціями.

В апеляційній скарзі ДПІ у м.Рівне,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просила скасувати постанову суду та
прийняти нову про відмову в
задоволенні позовних вимог.

Апелянт зазначив, що за пробіг
транспортного засобу без вантажу
(холостий пробіг) не отримується дохід,
тому до витрат, безпосередньо
пов'язаних з одержанням доходу, не
відносяться витрати на придбання
дизельного палива, витраченого на
холостий пробіг без вантажу, оскільки
воно не використовується в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податків. Також, в ході проведення
перевірки, встановлена розбіжність у
визначенні витрат, яка виникла у
зв'язку з віднесенням позивачем до
складу витрат суми сплачених відсотків
за користування кредитними коштами,
оскільки за нормами податкового
законодавства дані витрати не можуть
бути віднесені до складу витрат, які
враховуються при визначенні об'єкта
оподаткування податком на додану
вартість.

Перевіривши матеріали справи,
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального і
процесуального права, правової оцінки
обставин у справі, обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга не підлягає до задоволення,
виходячи з наступного.

Як встановлено судом, суб'єкт
підприємницької діяльності ОСОБА_3
зареєстрована виконавчим комітетом
Рівненської міської Ради 26.04.2002 року,
номер запису про державну реєстрацію
№0010413, на податковому обліку у
Державні податковій інспекції у м.
Рівному ГУ Міндоходів у Рівненській
області перебуває з 30.04.2002 року.

Основними видами господарської
діяльності позивача є надання послуг з
перевезення пасажирів і вантажів
автомобільним транспортом загального
користування (крім таксі), внутрішні та
міжнародні перевезення вантажів,
надання експедиційних послуг.

При здійсненні діяльності позивач
використовував орендовані вантажні
транспортні засоби, а саме: Mersedes-Benz ATEGO
81 - орендований згідно договору №б/н
від 28.01.2013 року у фізичної
особи-підприємця ОСОБА_5; Mersedes-Benz ATEGO 81 -
орендований згідно договору №б/н від
02.01.2013 року у ФОП ОСОБА_5; Mersedes-Benz ATEGO 1223L -
орендований згідно договору №б/н від
02.01.2013р. у фізичної особи-підприємця
ОСОБА_5 та власні вантажні транспортні
засоби: сідлові тягачі VOLVO FH 12 та Renault
Magnum з напівпричепами MERKER та KOGEL.

У квітні 2013 року посадовими особами
Державної податкової інспекції у м.
Рівному була проведена планова
документальна перевірка дотримання
вимог податкового законодавства
фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 за
період з 01.01.2011 року по 31.12.2012 року, за
результатами якої складено акт
№104//17-117 від 26.04.2013 року (надалі Акт
перевірки).

Відповідно до висновків Акта перевірки
позивачем включено в декларацію
перекручені дані, що привело до
заниження оподатковуваного доходу за
2011 рік на суму 23610,64 грн., за 2012 рік на
суму 32739,68грн., чим порушено п.138.2 п.138.4
ст.138 п.139.1 ст.139 п.177.2 п.177.4 ст.177
Податкового кодексу України №2755-IV від
02.12.10 року із змінами і доповненнями.

Донарахування податкових зобов'язань
по податку на додану вартість та по
податку з доходів фізичних осіб,
відповідно до винесених податкових
повідомлень-рішень, було здійснено
податковим органом на підставі
виключення з валових витрат позивача:

- витрат на сплату відсотків за
користування кредитом надаим РФ КБ
«Приватбанк» м. Київ МФО 333391 (овердрафт)
в 2011 році у сумі 7350,32 грн., в 2012 році у
сумі 6 580,56 грн.;

- витрат, понесених на подачу
автомобілів до пункту завантаження за
2011 рік у сумі 16260,32 грн., за 2012 рік у сумі
26159,12 грн., шляхом неприйняття частини
витрат на придбання дизельного палива,
що було використане для переміщення
транспортних засобів з одного пункту
до іншого.

Суд, задовольняючи позовні вимоги, не
погодився із вказаними висновками
податкового органу з наступних
мотивів.

Відповідно до статті 42 Господарського
кодексу України підприємництво - це
самостійна, ініціативна, систематична,
на власний ризик господарська
діяльність, що здійснюється суб'єктами
господарювання з метою досягнення
економічних і соціальних результатів
та одержання прибутку.

За змістом визначення, наведеного в
Законі України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні», господарська операція - це
дія або подія, яка викликає зміни в
структурі активів та зобов'язань,
власному капіталі підприємства.

Таким чином, як випливає з визначень
даних термінів, господарська операція
є дія або подія, яка викликає зміни в
структурі ресурсів підприємця, у
результаті минулих подій, виконання
яких, як очікується, призведе до
отримання економічних вигод у
майбутньому, та зобов'язань, у власному
капіталі суб'єкта господарювання.

Як встановлено у ході судового
розгляду, для здійснення господарської
діяльності, а саме, проведення
господарських операцій, у тому числі
безготівкових розрахунків з
контрагентами, позивач відкрив у РФ КБ
«Приватбанк» поточний банківський
рахунок у національній валюті шляхом
укладання договору на здійснення
розрахунково-касового обслуговування
від 10.09.2002 року №449096.

Порядок відкриття банками рахунків
клієнтів, використання коштів за ними
і порядок їх закриття визначаються
Інструкцією «Про порядок відкриття,
використання і закриття рахунків у
національній та іноземних валютах»,
затвердженої Постановою Правління
Національного банку України від 12.11.2003
року №492 (надалі Інструкція № 492).

Відповідно до п. 1.3. Інструкції №492
клієнти мають право відкривати
рахунки в будь-яких банках України
відповідно до власного вибору, крім
випадків, якщо банк не має змоги
прийняти на банківське обслуговування
або якщо така відмова допускається
законом або банківськими правилами.
Фізичні особи мають право відкривати
рахунки для здійснення
підприємницької, незалежної
професійної діяльності та для власних
потреб.

Відповідно до пп.7.1.2. п.7.1. ст. 7. Закону
України «Про платіжні системи та
переказ коштів в Україні» поточний
рахунок - рахунок, що відкривається
банком клієнту на договірній основі
для зберігання коштів і здійснення
розрахунково-касових операцій за
допомогою платіжних інструментів
відповідно до умов договору та вимог
законодавства України.

Згідно п.5.1. Інструкції №492 за
поточними рахунками, що
відкриваються банками суб'єктам
господарювання в національній валюті,
здійснюються всі види
розрахунково-касових операцій
відповідно до умов договору та вимог
законодавства України.

Статтею 1066 Цивільного кодексу України
встановлено, що за договором
банківського рахунка банк
зобов'язується приймати і зараховувати
на рахунок, відкритий клієнтові
(володільцеві рахунка), грошові кошти,
що йому надходять, виконувати
розпорядження клієнта про
перерахування і видачу відповідних сум
з рахунка та проведення інших операцій
за рахунком.

Як пояснив суду першої інстанції
позивач, з метою цільового
використання поточного банківського
рахунку та отримання додаткових
грошових ресурсів для здійснення
господарської діяльності між фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_3
(Позичальник) та РФ КБ «Приватбанк»
(Банк) був укладений кредитний договір
№ROVKLOF02656 від 02/11/2012 року, відповідно до
п. 1.1. якого: банк за наявності вільних
грошових ресурсів зобов'язується
здійснювати овердрафтове
обслуговування Позичальника, яке
полягає у проведенні його платежів
понад залишок коштів на поточному
рахунку Позичальника відкритому у
Банку (далі - «поточному рахунку»), за
рахунок кредитних коштів у межах
Ліміту, встановленого відповідно до п.
1.3 цього Договору, шляхом дебетування
поточного рахунку. При цьому
утворюється дебетове сальдо.

У випадку надходження розрахункових
документів Позичальника до Банку
протягом операційного дня і за
відсутності грошових коштів на
поточному рахунку Позичальника Банк
здійснює їх сплату відповідно до умов
цього Договору у межах встановленого
Ліміту по цьому Договору.

Відповідно до ст. 1054. Цивільного
кодексу України за кредитним договором
банк або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Згідно з пп. 14.1.267 п. 14.1 ст. 14 Податкового
кодексу України позика - грошові кошти,
що надаються резидентами, які є
фінансовими установами, або
нерезидентами, крім нерезидентів, які
мають офшорний статус, позичальнику на
визначений строк із зобов'язанням їх
повернення та сплатою процентів за
користування сумою позики.

Слід відмітити, що овердрафт - форма
короткострокового кредиту в межах
встановленого банком ліміту, за умов
якого кредитування банком
розрахункового рахунку клієнта
здійснюється для оплати розрахункових
документів при нестачі або відсутності
на розрахунковому рахунку
клієнта-позичальника коштів. Банк
списує кошти з рахунку клієнта в
повному обсязі, тобто автоматично
надає клієнту кредит на суму, що
перевищує залишок коштів.

Згідно ст. 1056-1 Цивільного кодексу
України процентна ставка за кредитом
може бути фіксованою або змінюваною.
Тип процентної ставки визначається
кредитним договором.

Відносини, що виникають у сфері
справляння податків і зборів, зокрема,
перелік податків та зборів, що
справляються в Україні, та порядок їх
адміністрування, а також
відповідальність за порушення
податкового законодавства регулюється
нормами Податкового кодексу України
від 02.12.2010 року №2755-VI.

В силу підпункту 14.1.27 пункту 14.1 статті 14
Податкового кодексу України витрати -
сума будь-яких витрат платника податку
у грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних
для провадження господарської
діяльності платника податку, в
результаті яких відбувається
зменшення економічних вигод у вигляді
вибуття активів або збільшення
зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Нормами податкового законодавства
чітко визначено як склад валових
витрат, так і порядок їх формування. Так
у відповідності до пункту 138.1 статті 138
Податкового кодексу України
встановлено, що витрати, які
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із: витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 -
138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10,
пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат,
визначених згідно з пунктом 138.5,
підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10,
пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом
140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;
крім витрат, визначених у пунктах 138.3
цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

За приписами пункту 138.2 статті 138
Податкового кодексу України витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування, визнаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують здійснення платником
податку витрат, обов'язковість ведення
і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II цього Кодексу.
У разі якщо платник податку здійснює
виробництво товарів, виконання робіт,
надання послуг з довготривалим (більше
одного року) технологічним циклом
виробництва за умови, що договорами,
укладеними на виробництво таких
товарів, виконання робіт, надання
послуг, не передбачено поетапної їх
здачі, до витрат звітного податкового
періоду включаються витрати, пов'язані
з виробництвом таких товарів,
виконанням робіт, наданням послуг у
цьому періоді. Платник податку для
визначення об'єкта оподаткування має
право на врахування витрат,
підтверджених документами, що складені
нерезидентами відповідно до правил
інших країн.

При цьому пунктом 138.10 статті 138
Податкового кодексу України визначено,
що до складу інших витрат включаються:
пп.138.10.2 п.138 ст.138 Податкового кодексу
України - адміністративні витрати,
спрямовані на обслуговування та
управління підприємством та визначені
пп.138.10.5 п.138 ст.138 Податкового кодексу
України - фінансові витрати, до яких
належать витрати на нарахування
процентів (за користування кредитами
та позиками, за випущеними облігаціями
та фінансовою орендою) та інші витрати
підприємства в межах норм,
встановлених цим Кодексом, пов'язані із
запозиченнями (крім фінансових витрат,
які включені до собівартості
кваліфікаційних активів відповідно до
положень (стандартів) бухгалтерського
обліку). Вказана норма не містить
обмежень щодо операцій зі сплати
винагороди за гарантійними угодами,
пов'язаними із запозиченнями.

В свою чергу абз.7 пункту 3 Наказу
Міністерства фінансів України «Про
затвердження Положення (стандарту)
бухгалтерського обліку 31 «Фінансові
витрати» від 28.04.2006 року №415
передбачено, що фінансові витрати -
витрати на проценти та інші витрати
підприємства, пов'язані із
запозиченнями.

Апелянтом не заперечується факт
наявності у позивача усієї первинної
документації в підтвердження
формування витрат, а також не
заперечується, що такі витрати
безпосередньо пов'язані із
господарською діяльністю, натомість
заперечується право позивача
відносити до складу витрат суму
відсотків за користування кредитом,
наданим позивачу на поповнення
обігових коштів поточного рахунку.

Вказані доводи апелянта не
ґрунтуються на нормах податкового чи
іншого законодавства України з огляду
на таке.

Особливості визначення складу витрат
платника податку в разі сплати
процентів за борговими зобов'язаннями
визначені п. 141.1 статті 141 Податкового
кодексу України. До складу витрат
включаються будь-які витрати, пов'язані
з нарахуванням процентів за борговими
зобов'язаннями (в тому числі за
будь-якими кредитами, позиками,
депозитами, крім фінансових витрат,
включених до собівартості
кваліфікаційних активів відповідно по
положень (стандартів) бухгалтерського
обліку) протягом звітного періоду, якщо
такі нарахування здійснюються у
зв'язку з провадженням господарської
діяльності платника податку.

При цьому статтею 139 Податкового
кодексу України встановлено, що не
включаються до складу витрат витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку, а також
витрати не пов'язані із здійсненням
господарської діяльності.

Нормами Податкового кодексу України
передбачені обмеження у врахуванні у
складі витрат нарахованих процентів за
борговими зобов'язаннями, зокрема за
отриманими кредитами, позиками, у разі
отримання їх:

• або від нерезидентів, які мають
офшорний статус;

• або платником податку, 50 та більше
відсотків статутного фонду (акцій,
інших корпоративних прав) якого
перебуває у власності або управлінні
нерезидента (нерезидентів), при
нарахуванні процентів за кредитами,
позиками та іншими борговими
зобов'язаннями на користь таких
нерезидентів та пов'язаних з ними осіб
(п. 141.2 ст. 141 Податкового кодексу
України);

• або при наявності кваліфікаційних
активів відповідно до положень
(стандартів) бухгалтерського обліку;

• або якщо нарахування процентів не
пов'язане із господарською діяльністю
платника податку.

Враховуючи вищевикладене, у зв'язку із
відсутністю перелічених законодавчих
обмежень позивач має право на
віднесення до складу витрат суми
відсотків за користування кредитом,
наданим позивачу на поповнення
обігових коштів поточного рахунку і
здійснення поточних платежів позивача
при здійсненні господарської
діяльності.

Слід зазначити, що для здійснення
господарської діяльності між
позивачем та фізичними особами
працівниками, що працевлаштовані як
водії вантажних транспортних засобів,
було укладено строкові трудові
договори належним чином зареєстровані
у центрі зайнятості. Актом перевірки
констатовано відсутність
заборгованості по виплаті заробітної
плати, податкових зобов'язань та
відрахувань до фондів
загальнообов'язкового державного
соціального страхування.

Для забезпечення основної діяльності
позивача найманим працівникам, які
керували транспортними засобами
видавались кошти під звіт на
відрядження через картковий рахунок,
шляхом списання коштів з поточного
рахунку позивача, по якому було
відкрито кредитну лінію.

Факт перебування працівників у
відрядженнях та факт понесеннями ними
витрат, що пов'язані з господарською
діяльністю позивача апелянтом не
заперечувався, зауваження щодо
фактичної відсутності таких витрат в
акті перевірки не відображені.

Крім того, як пояснив позивач суду
першої інстанції, договорами з
замовниками послуг перевезення
передбачена післяоплата наданих
позивачем послуг, термін оплати
коливається від трьох до сорока п'яти
банківських днів із дня надання
послуги. У зв'язку з цим залучення
кредитних коштів є необхідним для
ведення господарської діяльності та
виконання зобов'язань позивача перед
контрагентами в частині придбання
паливно-мастильних матеріалів, виплати
авансів на відрядження водіям, виплати
заробітної плати та нарахувань на неї
тощо.

Аналіз вказаних норм та обставин
діяльності позивача свідчить про те, що
витрати на сплату відсотків за
користування кредитом (овердрафтом) по
поточному банківському рахунку
позивача пов'язані із здійсненням
господарської діяльності, а саме:
розрахунків з контрагентами та
працівниками, закупівлю палива тощо з
метою отримання доходів від здійснення
вантажно-транспортних перевезень.

Отже, суд першої інстанції дійшов
правильного висновку, що доводи
контролюючого органу про порушення
позивачем п.138.2 п.138.4 ст.138, п.139.1 ст.139,
п.177.2 п.177.4 ст.177 Податкового кодексу
України при віднесенні до складу
валових витрат сум, пов'язаних з
нарахуванням та сплатою процентів РФ
КБ «Приватбанк» по отриманому кредиту
(овердрафту) в 2011 році у сумі 7350,32 грн. та
в 2012 році у сумі 6580,56 грн. є
неправомірним.

Надаючи правову оцінку спірним
правовідносинам щодо віднесення
витрат на подачу автомобілів до пункту
завантаження, суд першої інстанції
виходив з наступного.

Як вбачається з господарської
діяльності позивача та
підтверджується наявними первинними
бухгалтерськими документами, а саме:
рахунками, актами виконаних робіт
(наданих послуг), товарно-транспортними
накладними, CMR, платіжними документами,
шляховими листами, відомостями
нарахування та виплати заробітної
плати, авансовими звітами, тощо, до
складу валових витрат позивачем
віднесено суму, сплачену при придбанні
пального, яке списане, як витрачене в
цілому на рух по маршруту, в тому числі
й на холостий пробіг транспортних
засобів.

Актом перевірки констатовано факт
здійснення позивачем у перевіряємий
період вантажних перевезень в межах
України та закордоном.

Факт здійснення вантажних перевезень
позивачем підтверджується копіями
подорожніх листів вантажного
автомобіля у міжнародному сполученні.

Відповідно до п. 3 «Методичних
рекомендацій з формування
собівартості перевезень (робіт, послуг)
на транспорті», затверджених наказом
Міністерства транспорту України від
05.02.2001 року №65, собівартість перевезень
(робіт, послуг) - це виражені в грошовій
формі поточні витрати транспортних
підприємств, безпосередньо пов'язані з
підготовкою та здійсненням процесу
перевезень вантажів і пасажирів, а
також виконанням робіт і послуг, що
забезпечують перевезення.

Згідно п. 30 «Методичних рекомендацій з
формування собівартості перевезень
(робіт, послуг) на транспорті» до
виробничої собівартості перевезень
включаються: прямі матеріальні
витрати; прямі витрати на оплату праці;
інші прямі витрати; загальновиробничі
витрати.

Пунктом 32 «Методичних рекомендацій з
формування собівартості перевезень
(робіт, послуг) на транспорті»
визначено, що до статті калькуляції
«Прямі матеріальні витрати»
включається вартість усіх видів
пально-мастильних та інших матеріалів
(включаючи транспортно-заготівельні
витрати), що використані як
безпосередньо на виконання перевезень
(робіт, послуг), так і на технологічні
операції в процесі підготовки рухомого
складу до експлуатації, а також витрати
пально-мастильних матеріалів на
допоміжно-службовий,
учбово-тренувальний та невиробничий
нальоти годин.

Тобто, паливно-мастильні матеріали,
використані на пробіг автомобіля без
вантажу, в розрізі конкретного
перевезення є прямими витратами на
вказане перевезення.

Таким чином, позивачем правомірно до
складу валових витрат віднесено суми
сплачені при придбанні пального,
витраченого при виконанні перевезення
вантажів автомобільним транспортом.

При цьому пальне на конкретний маршрут
списувалося згідно подорожніх листів в
повному обсязі як використане на
виконання замовлення на перевезення, а
замовники послуг проводили оплату
вантажних перевезень від пункту
навантаження до пункту розвантаження.

Слід зазначити, що вартість послуг є
договірною. Вартість перевезення
вантажу узгоджується з урахуванням
руху (подачі) транспортного засобу до
місця завантаження та/або з місця
розвантаження до гаража чи наступного
місця призначення, що є складовою
частиною послуги. Це відображається в
акті виконаних робіт.

Разом із тим, податковим органом не
заперечується факт необхідності
здійснення холостого пробігу для
належного виконання замовлення по
перевезенню вантажу та не доведено
того, що з урахуванням існуючих норм
позивачем списано пального більше, ніж
це було необхідно для надання послуг зі
здійснення вантажних перевезень.

Слід зазначити, що процес надання
автомобіля під завантаження,
транспортування вантажу,
розвантаження, та доставка автомобіля
від пункту розвантаження до місця його
зберігання є діями, які супроводжують
одну господарську операцію і без
наявності хоча б однієї з них,
господарська операція відбутись не
може.

Таким чином, оподаткуванню підлягають
всі дії: з пункту вибуття транспортного
засобу до пункту завантаження і до
моменту його повернення в пункт
зберігання або відбуття від пункту
розвантаження в інший пункт
завантаження для здійснення іншої
господарської операції.

Отже, пальне, використане під час руху
по маршруту транспортного засобу без
вантажу під навантаження або після
розвантаження слід вважати таким, що
використане у господарській
діяльності.

Господарські операції позивача по
перевезенню вантажів у міжнародному
сполученні підтверджені належним
чином оформленими первинними
документами, а відомості, які б
свідчили про завищення позивачем
валових витрат, у акті перевірки
відсутні.

Крім того, витрати понесені позивачем
на подачу автомобілів до пункту
завантаження пов'язані із
підприємницькою діяльністю з метою
отримання доходу. Доказів використання
позивачем пального, що не пов'язаного
із господарською діяльністю, не
вказано в акті перевірки.

Відповідно до п. 138.2 ст. 138 Податкового
кодексу України визначено, що витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування, визнаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують здійснення платником
податку витрат, обов'язковість ведення
і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів.

Згідно з абзацом 11 статті 1 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»
первинний документ - документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

У відповідності до п.138.4. статті 138
Податкового кодексу України витрати,
що формують собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг, крім нерозподільних постійних
загальновиробничих витрат, які
включаються до складу собівартості
реалізованої продукції в періоді їх
виникнення, визнаються витратами того
звітного періоду, в якому визнано
доходи від реалізації таких товарів,
виконаних робіт, наданих послуг.

Так, згідно пп.14.1.27. п. 14.1. статті 14
Податкового кодексу України витрати -
сума будь-яких витрат платника податку
у грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних
для провадження господарської
діяльності платника податку, в
результаті яких відбувається
зменшення економічних вигод у вигляді
вибуття активів або збільшення
зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Таким чином, визначальною ознакою
витрат, що враховуються при визначенні
об'єкта оподаткування, є їх зв'язок з
господарською діяльністю платника
податку.

В силу пп. 139.1.9. п.139.1. статті 139
Податкового кодексу України не
враховуються при визначенні
оподатковуваного прибутку витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Тим самим, за своїм змістом наведені
норми передбачають як підставу для не
включення до валових витрат лише
випадок повної відсутності будь-яких
розрахункових, платіжних та інших
документів, а тому і неможливість
віднесення до складу валових витрат
підприємця нереальних сум,
непідтверджених будь-якими
документами взагалі.

В свою чергу, як встановлено судом під
час розгляду справи по суті,
посадовими особами відповідача при
проведенні розрахунку витрат
пального включеного позивачем до
складу витрат було використано
виключно відстань, на яку
здійснювалось перевезення вантажів.

При цьому податковим органом не було
взято до уваги витрати пального на
подачу автотранспорту до пункту
навантаження (розвантаження) та
повернення його в зворотному
напрямку, що також на переконання суду
має прямий вплив на формування
собівартості наданих послуг та
пов'язано з господарською діяльністю
позивача.

Враховуючи наведені обставини, суд
приходить до переконання щодо
безпідставності висновків податкового
органу з приводу завищення позивачем
валових витрат на подачу транспортних
засобів до пункту навантаження
(розвантаження) та повернення їх в
зворотньому напрямку.

Згідно із частиною 1 статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Відповідно із частиною першою статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 71
статті 71 Кодексу адміністративного
судочинства України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Виходячи із встановлених обставини
справи, перевірених та підтверджених
доказами, дослідженими судом, суд
першої інстанції дійшов правильного
висновку, що контролюючий орган не
довів правомірності прийняття спірних
податкових повідомлень-рішень, а
позивач належними та допустимими
доказами довів обґрунтованість
позовних вимог.

Відповідно до статті 159 КАС України
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Отже, за приписами вищевказаної статті,
правильне застосування норм
матеріального та процесуального права
необхідне для гарантування
справедливого результату судочинства
та справедливого процесу його
здійснення, що забезпечує такий
результат. Для ухвалення
обґрунтованого рішення суду необхідно
правильно оцінити докази, оцінка яких
здійснюється на основі внутрішнього
переконання, що має бути засноване на
повному, безпосередньому, всебічному
та об'єктивному дослідженні доказів.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду
першої інстанції про задоволення
позову ґрунтується на всебічному,
повному і об'єктивному розгляді в
судовому засіданні усіх обставин
справи в їх сукупності. Судом вірно
встан0овлено характер спірних
взаємовідносин та обґрунтовано
застосовано норми матеріального права
до їх вирішення. Порушень норм
процесуального закону, які б могли
призвести до прийняття невірного
рішення , не встановлено. Твердження
апеляційної скарги зазначений
висновок суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206,212,254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у м.Рівному
Головного управління Міндоходів у
Рівненській області залишити без
задоволення, а постанову Рівненського
окружного адміністративного суду
від "08" вересня 2014 р. без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
її в повному обсязі шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)
Є.М. Мацький

судді: (підпис)
В.В. Євпак

(підпис)
В.Б.
Шидловський

З оригіналом згідно: суддя
________________________________ Є.М. Мацький

Повний текст cудового рішення
виготовлено "20" жовтня 2014 р.

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу: Фізична особа-підприємець
ОСОБА_3 АДРЕСА_1,33000

3- відповідачу: Державна податкова
інспекція у м.Рівному Головного
управління Міндоходів у Рівненській
області вул. Відінська,8,м.Рівне,33023

- ,