Справа № 2а-8700/12/2670
Суддя: Пилипенко О.Є.
Дата ухвалення: 2014-10-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 2а-8700/12/2670
Головуючий у 1-й інстанції: Бояринцева
Суддя-доповідач:
У Х В А Л А

Іменем України

14 жовтня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді -
Пилипенко О.Є.

суддів - Глущенко
Я.Б. та Шелест С.Б.,

при секретарі - Грабовській
Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Києві апеляційну скаргу
ОСОБА_2 на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 14
березня 2014 року у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_2 до
Дніпровської районної в м. Києві
державної адміністрації, третя особа,
яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору, на стороні відповідача:
ОСОБА_3, про скасування розпорядження, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2012 року позивач - ОСОБА_2
звернулася до Окружного
адміністративного суду м. Києва з
адміністративним позовом до
Дніпровської районної в м. Києві
державної адміністрації, третя особа,
яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору, на стороні відповідача:
ОСОБА_3, про скасування розпорядження
від 29.03.2012 року №120 про надання дозволу
на відчуження нерухомого майна, право
власності на яке або право
користування яким мають діти,
укладення договору оренди, договору
довічного утримання, перереєстрацію
дитини.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
30 серпня 2012 року позов задоволено та
скасовано розпорядження Дніпровської
районної в м. Києві державної
адміністрації від 29 березня 2012 року №
120 про надання дозволу на відчуження
нерухомого майна, право власності на
яке або право користування яким мають
діти, укладення договору оренди,
договору довічного утримання,
перереєстрацію дитини.

Постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 5 грудня 2012
року апеляційну скаргу Дніпровської
районної у м. Києві державної
адміністрації задоволено, постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 30 серпня 2012 року
скасовано та постановлено нове
рішення, яким в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 відмовлено повністю.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 08 жовтня 2013 року касаційну
скаргу ОСОБА_2 задоволено частково,
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 30 серпня 2012 року та
постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 05 грудня 2012
року скасовано з направленням справи
на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 14
березня 2014 року у задоволенні позову
відмовлено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим судовим
рішенням позивач подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 14 березня 2014 року та
прийти нову, якою позовні вимоги
задовольнити в повному обсязі. Свої
вимоги апелянт обґрунтовує тим, що
судом першої інстанції при
постановленні оскаржуваного рішення
було порушено норми матеріального та
процесуального права, неповно
з'ясовано обставин, що мають значення
для справи та висновки суду не
відповідають обставинам справи.

У судове засідання сторони та їх
представники не з'явилися, причини
неявки суду невідомі, про розгляд
справи були повідомлені належним
чином.

Враховуючи, що в матеріалах справи
достатньо письмових доказів для
правильного вирішення апеляційної
скарги, а особиста участь сторін в
судовому засіданні - не обов'язкова,
колегія суддів у відповідності до ч. 4
ст. 196 КАС України визнала можливим
проводити апеляційний розгляд справи
за відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування
судового засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає необхідним апеляційну скаргу
ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 14 березня 2014 року - без
змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин у адміністративній
справі, підтверджених такими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

У відповідності до ст. 200 КАС України
суд апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Приймаючи рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог суд першої
інстанції виходив з того, що малолітня
ОСОБА_4 мала право користуватися житлом
за адресою: АДРЕСА_2 в зв'язку з
проживанням за вказаною адресою разом
з батьками. При цьому, під час
реєстрації малолітньої ОСОБА_4 за
адресою: АДРЕСА_2 угоди щодо порядку
користування квартирою під час
реєстрації дитини за вказаною адресою
не укладалися. Відтак суд дійшов
висновку, що, оскільки малолітня ОСОБА_4
не була співвласницею квартири
АДРЕСА_2, відповідно згода матері
дитини, передбачена пунктом 66 Порядку
провадження органами опіки та
піклування діяльності, пов'язаних із
захистом прав дитини, в даному випадку
не є обов'язковою. Крім того,
Дніпровською районною в м. Києві
державною адміністрацією під час
прийняття розпорядження від 29 березня
2012 року № 120 враховані права та
інтереси малолітньої ОСОБА_4, оскільки
після продажу квартири дитина стала
власником житла: 1/2 частини квартири
АДРЕСА_1.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції
виходячи з наступного.

Зокрема, квартира за адресою: АДРЕСА_2
належала на праві спільної сумісної
власності ОСОБА_5 та членам його сім'ї
ОСОБА_6 та ОСОБА_3 в рівних долях, що
підтверджується свідоцтвом про право
власності на житло від 5 липня 1996 року
(а.с.179).

12 січня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7
укладено шлюб, який був розірваний в 2009
році.

Згідно довідки Дніпровського
районного відділу Головного
управління Державної міграційної
служби України в м. Києві від 23
листопада 2013 року №05, ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрована 17 квітня 2007
року за адресою: АДРЕСА_2 разом з матір'ю
ОСОБА_2 (а.с.178).

Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 разом з
малолітньою донькою ОСОБА_4 проживали
за адресою АДРЕСА_2, що сторонами не
заперечується та підтверджується
постановою про відмову в порушенні
кримінальної справи від 13 квітня 2012
року (Дніпровське РУ ГУ МВС України в м.
Києві) (а.с.61).

20 березня 2012 року ОСОБА_5, ОСОБА_6 та
ОСОБА_3 звернулися до голови органу
опіки та піклування Дніпровської
районної в м. Києві державної
адміністрації із заявами, в яких
просили надати дозвіл на продаж
квартири АДРЕСА_2, в якій зареєстрована
малолітня ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, за умови
одночасного придбання 1/2 частини
квартири АДРЕСА_1. В заявах зазначено,
що мати дитини не надає згоду на продаж
квартири та вимагає матеріальну
винагороду у розмірі 50 % від вартості
квартири та відмовляється від купівлі
квартири для дитини. Також в заяві
вказано про те, що житлові та майнові
права дитини порушені не будуть.
Судових спорів відносно житла не існує
(а.с.30, 32, 33).

На підставі заяв співвласників
квартири АДРЕСА_2 та рішення комісії з
питань захисту прав дитини
Дніпровської районної в м. Києві
державної адміністрації від 21 березня
2012 року (протокол № 5) Дніпровською
районною в м. Києві державною
адміністрацією прийнято оскаржуване
розпорядження від 29 березня 2012 року №
120, яким надано дозвіл ОСОБА_3 на продаж
квартири АДРЕСА_2, де зареєстрована
його малолітня дочка ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, за умовами одночасного
придбання на її ім'я 1/2 частини квартири
АДРЕСА_1, та надано право представляти
інтереси дитини під час вчинення
правочину її батьку ОСОБА_3 (а.с.6).

Вказане розпорядження прийняте на
підставі Законів України "Про охорону
дитинства", «Про місцеві державні
адміністрації", "Про основи соціального
захисту бездомних громадян і
безпритульних дітей", статті 177
Сімейного кодексу України, постанови
Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 №
866 "Про питання діяльності органів
опіки та піклування, пов'язаної із
захистом прав дитини", та у зв'язку з
розглядом заяви та документів громадян
із проханням надати дозвіл на
відчуження нерухомого майна, право
власності на яке або право
користування яким мають діти та
враховуючи рішення комісії з питань
захисту прав дитини Дніпровської
районної в м. Києві державної
адміністрації від 21 березня 2012 року,
протокол № 5.

Крім того, 29 березня 2012 року між ОСОБА_8,
як продавцем, та малолітньою ОСОБА_4,
від імені та в інтересах якої на
підставі витягу з розпорядження
Дніпровської районної у м. Києві
державною адміністрації від 29 березня
2012 року за № 120 діє її законний
представник - батько ОСОБА_3 укладено
договір купівлі-продажу частки
квартири, за умовами якого продавець
продав, а покупець купив 1/2 частку
квартири АДРЕСА_1 (а.с.82-85).

Вважаючи вказане розпорядження від 29
березня 2012 року №120 протиправним,
позивач звернулася до
адміністративного суду за даним
позовом.

Обговорюючи правомірність вимог
апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до наступного.

Відповідно до статті 1 Закону України
від 09.04.1999 № 586-ХІV "Про місцеві державні
адміністрації" (в редакції, яка діяла на
час виникнення спірних правовідносин)
виконавчу владу в областях і районах,
містах Києві та Севастополі здійснюють
місцеві державні адміністрації.

Місцева державна адміністрація є
місцевим органом виконавчої влади і
входить до системи органів виконавчої
влади.

Місцева державна адміністрація в межах
своїх повноважень здійснює виконавчу
владу на території відповідної
адміністративно-територіальної
одиниці, а також реалізує повноваження,
делеговані їй відповідною радою.

Відповідно до статті 5 Закону України
від 26.04.2001 № 2402-ІІІ "Про охорону
дитинства" (в редакції, яка діяла на час
виникнення спірних правовідносин, далі
- Закон № 2402-ІІІ) місцеві органи
виконавчої влади та органи місцевого
самоврядування відповідно до їх
компетенції, визначеної законом,
забезпечують:

- проведення державної політики у сфері
охорони дитинства, розроблення і
здійснення галузевих та регіональних
програм поліпшення становища дітей,
вирішення інших питань у цій сфері;

- вирішення питань щодо встановлення
опіки і піклування, створення інших
передбачених законодавством умов для
виховання дітей, які внаслідок смерті
батьків, позбавлення батьків
батьківських прав, хвороби батьків чи з
інших причин залишилися без
батьківського піклування, а також для
захисту особистих і майнових прав та
інтересів дітей;

- вжиття інших заходів щодо охорони
дитинства, віднесених до їх
компетенції законодавством України.

Згідно пункту 3 Порядку провадження
органами опіки та піклування
діяльності, пов'язаної із захистом прав
дитини, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 24
вересня 2008 року № 866 (в редакції, яка
діяла на час виникнення спірних
правовідносин), органами опіки та
піклування є районні, районні у мм.
Києві та Севастополі
держадміністрації, виконавчі органи
міських, районних у містах, сільських,
селищних рад (далі - органи опіки та
піклування), які відповідно до
законодавства провадять діяльність з
надання статусу дитини-сироти та
дитини, позбавленої батьківського
піклування, влаштування дітей-сиріт та
дітей, позбавлених батьківського
піклування, встановлення опіки та
піклування над дітьми-сиротами та
дітьми, позбавленими батьківського
піклування, із захисту особистих,
майнових та житлових прав дітей.

Пунктом 67 Порядку провадження органами
опіки та піклування діяльності,
пов'язаної із захистом прав дитини
встановлено, що дозвіл на вчинення
правочинів щодо нерухомого майна,
право власності на яке або право
користування яким має дитина надається
районною, районною у мм. Києві та
Севастополі держадміністрацією,
виконавчим органом міської, районної в
місті ради за поданням служби у справах
дітей після проведення зазначеною
службою перевірки документів за місцем
знаходження майна протягом одного
місяця з дня надходження заяви на
вчинення правочинів щодо нерухомого
майна дитини лише у разі гарантування
збереження її права на житло і
оформляється рішенням, витяг з якого
видається заявникам службою у справах
дітей. Для здійснення правочинів щодо
нерухомого майна дитини батьки,
опікуни або піклувальники подають
службі у справах дітей документи,
зазначені у пункті 66 цього Порядку.
Служба у справах дітей розглядає
протягом 10 робочих днів подані
документи та з'ясовує наявність
(відсутність) обставин, що можуть бути
підставою для відмови у наданні
дозволу на вчинення правочинів щодо
нерухомого майна дитини.

У разі виїзду сім'ї, в якій виховується
дитина, за межі населеного пункту,
придбання житла здійснюється з
урахуванням інтересів дитини.

Районна, районна у мм. Києві та
Севастополі держадміністрація,
виконавчий орган міської, районної в
місті ради може відмовити у наданні
дозволу на вчинення правочинів щодо
нерухомого майна дитини лише у
випадках, передбачених частиною п'ятою
статті 177 Сімейного кодексу України.

Відповідно до статті 177 Сімейного
кодексу України батьки управляють
майном, належним малолітній дитині, без
спеціального на те повноваження.
Батьки зобов'язані дбати про
збереження та використання майна
дитини в її інтересах.

Батьки малолітньої дитини не мають
права без дозволу органу опіки та
піклування вчиняти такі правочини щодо
її майнових прав:

- укладати договори, які підлягають
нотаріальному посвідченню та (або)
державній реєстрації, в тому числі
договори щодо поділу або обміну
житлового будинку, квартири;

- видавати письмові зобов'язання від
імені дитини;

- відмовлятися від майнових прав
дитини.

Дозвіл на вчинення правочинів щодо
нерухомого майна дитини надається
органом опіки та піклування після
перевірки, що проводиться протягом
одного місяця, і лише в разі
гарантування збереження права дитини
на житло.

Органи опіки та піклування можуть
відмовити у наданні дозволу на
вчинення правочинів щодо нерухомого
майна дитини з одночасним зверненням
до нотаріуса щодо накладення заборони
відчуження такого майна лише у
випадках, якщо ними встановлено, що:

1) мати та/або батько дитини, які (яка,
який) звернулися за дозволом,
позбавлені судом батьківських прав
відповідно до статті 164 цього Кодексу;

2) судом, органом опіки та піклування
або прокурором постановлено (прийнято)
рішення про відібрання дитини від
батьків (або того з них, який звернувся
за дозволом) без позбавлення їх
батьківських прав відповідно до статті
170 цього Кодексу;

3) до суду подано позов про позбавлення
батьків дитини (або того з них, який
звернувся за дозволом) батьківських
прав особами, зазначеними у статті 165
цього Кодексу;

4) особа, яка звернулася за дозволом,
повідомила про себе неправдиві
відомості, що мають суттєве значення
для вирішення питання про надання
дозволу чи відмову в його наданні;

5) між батьками дитини немає згоди
стосовно вчинення правочину щодо
нерухомого майна дитини;

6) між батьками дитини або між одним з
них та третіми особами існує судовий
спір стосовно нерухомого майна, за
дозволом на вчинення правочину щодо
якого звернулися батьки дитини (або
один з них);

7) вчинення правочину призведе до
звуження обсягу існуючих майнових прав
дитини та/або порушення охоронюваних
законом інтересів дитини.

Як правильно встановлено судом першої
інстанції, та підтверджується
матеріалами справи, квартира за
адресою: АДРЕСА_2 є спільною сумісною
власністю ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_3.
Водночас після продажу вказаної
квартири малолітня ОСОБА_4 стала
власником житла: 1/2 частини квартири
АДРЕСА_1, а відтак суд першої інстанції
дійшов вірного висновку, що
Дніпровською районною в м. Києві
державною адміністрацією під час
прийняття розпорядження від 29 березня
2012 року №120 враховані права та інтереси
малолітньої ОСОБА_4.

Колегія суддів також погоджується із
судом першої інстанції щодо критичної
оцінки посилань позивача на пункт 66
постанови Кабінету Міністрів України
від 24 вересня 2008 року № 866 щодо
обов'язкової наявності згоди матері
дитини ОСОБА_2 на продаж квартири за
адресою: АДРЕСА_2, виходячи з
наступного.

Відповідно до пункту 66 Порядку
провадження органами опіки та
піклування діяльності, пов'язаної із
захистом прав дитини, служба у справах
дітей за місцем знаходження майна
надає консультації громадянам з питань
підготовки необхідних документів щодо
відчуження майна дитини. Для
відчуження майна дитини батьки,
опікуни або піклувальники подають
зазначеній службі такі документи:

- заяву кожного з батьків (опікунів,
піклувальників);

- копію паспорта, довідку про
присвоєння ідентифікаційного номера;

- документ, що підтверджує право
власності (користування) дитини на
відчужуване майно;

- витяг з реєстру прав власності на
нерухоме майно, виданий відповідно до
законодавства;

- копію свідоцтва про народження
дитини;

- довідку з місця проживання, про склад
сім'ї та реєстрацію або витяг з домової
книги;

- копію рішення про встановлення опіки
над дитиною (для опікунів,
піклувальників);

- копію рішення про встановлення опіки
над майном дитини (для опікунів,
піклувальників);

- копію свідоцтва про укладення або
розірвання шлюбу між батьками дитини (у
разі наявності).

Тобто, пункт 66 Порядку провадження
органами опіки та піклування
діяльності, пов'язаної із захистом прав
дитини встановлює необхідність
подання визначених вказаним пунктом
документів у разі відчуження майна
дитини.

Проте, як правильно зауважено судом
першої інстанції малолітня ОСОБА_4 не
була співвласницею квартири АДРЕСА_2, а
відтак згода матері дитини в даному
випадку не є обов'язковою.

Крім того, з матеріалів справи
убачається, що правомірність продажу
квартири АДРЕСА_2, була предметом
розгляду Дніпровської районної в м.
Києві державної адміністрації на
підставі звернень ОСОБА_2, за
результатами яких останній листами від
26 квітня 2012 року за № 6-15/41-М-1009 та від 3
липня 2012 року за № 6-15/41-М-1009/2,
повідомлено про відсутність порушень
прав малолітньої дитини з боку органу
опіки та піклування Дніпровської
районної в м. Києві державної
адміністрації при наданні витягу з
розпорядження №120 від 29 березня 2012 року
щодо дозволу на продаж квартири, де
малолітня ОСОБА_4 тільки зареєстрована
за умови придбання на її ім'я 1/2 частини
іншої квартири, оскільки дитина стала
власником житла (а.с.31, 34).

Також оцінку діям ОСОБА_3 було надано
ДІМ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м.
Києві у зв'язку з розглядом заяви
ОСОБА_2, в результаті чого винесено
постанову від 13 квітня 2012 року про
відмову в порушенні кримінальної
справи (а.с.61).

Відповідно до частини 1 статті 13
Загальної декларації прав людини кожна
людина має право вільно пересуватися і
обирати собі місце проживання у межах
кожної держави. Діти повинні бути
об'єктом особливого нагляду і допомоги.

Основним правовим принципом захисту
дітей є рівність прав усіх дітей. У
статті 1 Декларації прав дитини 1959 року
ООН проголосила, що перелічені в
Декларації права повинні визнаватися
за усіма дітьми, без будь-яких винятків
та обмежень.

При цьому, особливістю прав дитини є
необхідність спеціального захисту цих
прав, щоб були забезпечені можливості
та сприятливі умови щодо вільного і
повноцінного розвитку дітей.

Відповідно до статті 18 Закону № 2402-ІІІ,
держава забезпечує право дитини на
проживання в таких
санітарно-гігієнічних та побутових
умовах, що не завдають шкоди її
фізичному та розумовому розвитку.

Діти - члени сім'ї наймача або власника
жилого приміщення мають право
користуватися займаним приміщенням
нарівні з власником або наймачем.

Органи опіки та піклування зобов'язані
здійснювати контроль за додержанням
батьками або особами, які їх замінюють,
майнових та житлових прав дітей при
відчуженні жилих приміщень та купівлі
нового житла.

Вищий адміністративний суд України
направляючи своєю ухвалою від 08 жовтня
2014 року справу на новий розгляду до
суду першої інстанції вказав на
необхідність встановити на яких
підставах та умовах малолітня ОСОБА_4
була зареєстрована за вищезгаданою
адресою і отримала право користуватися
жилим приміщенням нарівні з власником
(власниками) квартири, чи укладались
при її реєстрації та вселенні якісь
угоди щодо порядку користування
квартирою.

Відтак, судом встановлено, що малолітня
ОСОБА_4 була зареєстрована за адресою:
АДРЕСА_2, у зв'язку з тим, що вона є
дочкою одного із співвласників
квартири та проживала там разом зі
своїми батьками на праві користування.
Водночас права власності або
співвласності на зазначену квартиру не
набувала та при вселені угод щодо
порядку користування нею вказаною
квартирою укладено не було.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів погоджується із висновками суду
першої інстанції про те, що Дніпровська
районна в м. Києві державна
адміністрація прийняла розпорядження
№ 120 від 29 березня 2012 року в межах своїх
повноважень та з урахуванням права
дитини на житло.

За таких обставин, колегія суддів
дійшла висновку, що судом першої
інстанції було вірно встановлено
фактичні обставини справи, надано
належну оцінку дослідженим доказам. В
зв'язку з цим колегія суддів вважає
необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
залишити без задоволення, а постанову
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 14 березня 2014 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254
КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без
задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 14 березня 2014 року - без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів в касаційному
порядку шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя
О.Є.Пилипенко

Судді
Я.Б. Глущенко

С.Б. Шелест

.

Головуючий суддя
Пилипенко О.Є.

Судді:
Глущенко Я.Б.

Шелест С.Б.