Справа № 817/2624/14
Суддя: Махаринець Д. Є.
Дата ухвалення: 2014-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/2624/14

16 жовтня 2014 року 14год. 01хв. м.
РівнеРівненський окружний
адміністративний суд у складі судді
Махаринця Д. Є. розглянувши у порядку
письмового провадження
адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1 до Управління
державної виконавчої служби Головного
управління юстиції у Рівненській
області третя особа Управління
Пенсійного фонду України в
Дубровицькому районі про визнання
протиправною та скасування постанови
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з адміністративним
позовом до Управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Рівненській
області, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору. На
стороні відповідача Управління
Пенсійного фонду України в
Дубровицькому районі Рівненської
області, про визнання протиправною та
скасування постанови про закінчення
виконавчого провадження.

Позивач просить суд визнати
протиправною та скасувати постанову
державного виконавця відділу
примусового виконання рішень
Управління Державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Рівненській області про закінчення
виконавчого провадження (ВП №26734398) від
21.07.2011.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
виконавче провадження №26734398 відкрито
на виконання рішення Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 24.02.2011, яким Управління Пенсійного
фонду України в Дубровицькому районі
Рівненської області зобов'язано
нарахувати та виплатити позивачу
підвищення до пенсії у розмірі 30%
мінімальної пенсії за віком,
передбаченої ст.6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни» за
період з 22 травня до 31 грудня 2008 року з
врахуванням ст.28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» та виплачених сум. На
момент подання адміністративного
позову рішення суду не виконано, права
позивача не захищено. Відтак, постанова
про закінчення виконавчого
провадження є протиправною та підлягає
до скасування. Крім того, позивач
просив суд визнати поважними причини
пропуску строку звернення до
адміністративного суду, оскільки про
оспорювану постанову дізнався лише з
листа Головного управління юстиції у
Рівненській області від 29.08.2014
вих.№Д-335-02, який отримав 6 вересня 2014
року.

У судове засідання позивач не прибув,
подавши заяву про розгляд справи за
його відсутності.

Відповідач позов не визнав з підстав,
викладених у письмових запереченнях,
вказавши на правомірність оспорюваної
постанови про закінчення виконавчого
провадження. Зокрема, згідно з
повідомленням Управління Пенсійного
фонду України в Дубровицькому районі,
перерахунок ОСОБА_1 пенсії за
виконавчим листом №2-а-12432 здійснено
згідно з розпорядженням №113212. У ході
проведення виконавчих дій державним
виконавцем встановлено, що боржник
позбавлений можливості виконати
рішення суду в повному обсязі з
незалежних від нього поважних причин, у
зв'язку з відсутністю в кошторисних
призначеннях на поточний рік коштів,
які за своїм призначенням передбачають
вказані у рішенні виплати. При виконані
рішення суду державним виконавцем
проводилися виконавчі дії згідно зі
ст..ст.75, 89 Закону України «Про
виконавче провадження». Заходи
примусового виконання рішення не
застосовувалися у зв'язку з
невиконанням боржником рішення суду з
поважних причин. Крім того,
фінансування витрат, пов'язаних з
реалізацією Закону України «Про статус
і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» здійснюється за рахунок
коштів державного бюджету. Згідно з п.4
розділу VII "Прикінцеві положення»
Закону України «Про Державний бюджет
України на 2011 рік» встановлено, що у 2011
році норми і положення статтей 39, 50, 51, 52,
54 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» застосовуються у порядку
та розмірах, встановлених Кабінетом
Міністрів України, виходячи з наявного
фінансового ресурсу бюджету
Пенсійного фонду України на 2011 рік.
Вказана норма Закону про Державний
бюджет України визнана такою, що
відповідає Конституції України
рішенням Конституційного Суду України
у справі №1-42/2011 від 26.12.2011. Отже,
обставини, якими позивач обґрунтовує
свої позовні вимоги є безпідставними
та необґрунтованими.

У судове засідання представник
відповідача не прибув, подавши
клопотання про розгляд справи за його
відсутності.

Третьою особою подано заперечення на
адміністративний позов, згідно з якими
позовні вимоги є безпідставними. Так,
зобов'язання за постановою про
відкриття виконавчого провадження від
26.05.2011 щодо виконання виконавчого листа
№2-а-12432 від 11.04.2011 Управлінням
пенсійного фонду України в
Дубровицькому районі виконано
частково (проведено нарахування). В
силу вимог ст.7 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни»,
виплата сум перерахованої пенсії
залежить від надходження коштів з
Державного бюджету України,
спрямованих на ці цілі. На підставі
рішення Конституційного Суду України
від 25.01.2012 №1-11/2012 виникає юридично
обґрунтоване твердження, що при
вирішенні справ за адміністративними
справами чорнобильців повинні бути
застосовані постанови Кабінету
Міністрів України, які на час
виникнення спірних правовідносин
встановлювали розміри пенсійних
виплат зазначеним категоріям громадян.
Відповідно до ч.2 ст.95 Конституції
України, виключно Законом про
державний бюджет України визначаються
будь-які видатки держави на
загальносуспільні потреби, розмір і
цільове спрямування цих видатків.
Згідно зі ст.23 Бюджетного кодексу
України, будь-які бюджетні зобов'язання
та платежі з бюджету здійснюються лише
за наявності відповідного бюджетного
призначення. Відповідно до ст.73 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування», кошти
Пенсійного фонду використовуються на
виплату пенсій, надання соціальних
послуг, передбачених цим Законом.
Забороняється використання коштів
пенсійного фонду на цілі, не
передбачені цим Законом. Отже, рішення
суду в частині здійснення перерахунку
виконано, не виконано рішення лише в
частині виплати перерахованого
підвищення, що буде здійснено при
надходженні коштів з Державного
бюджету. Враховуючи вказане, дії
відповідача є законними, оскільки
існують усі підстави для закінчення
виконавчого провадження у зв'язку з
повним фактичним виконанням рішенням
суду. Крім того, позивачем пропущено
строк звернення до адміністративного
суду, встановлений ч.2 ст.181 КАС України.
Про винесення оспорюваної постанови
позивач міг дізнатися, ознайомившись з
матеріалами виконавчого провадження
ще у липні 2011 року. Цього ним зроблено
не було, а тому підстави для визнання
поважними причин пропуску строку
звернення до адміністративного суду
відсутні.

У судове засідання представник третьої
особи не прибув, Управлінням
Пенсійного фонду України в
Дубровицькому районі Рівненської
області подано клопотання про розгляд
справи без участі представника.

Враховуючи письмові заяви усіх осіб,
які беруть участь у справі, про
проведення судового розгляду без їх
участі, суд розглянув справу у
письмовому провадженні на основі
наявних у суду матеріалів.

Повно і всебічно з'ясувавши всі
обставини справи в їх сукупності на
підставі чинного законодавства,
перевіривши їх дослідженими у судовому
засіданні доказами, суд вважає, що
позов належить задовольнити з огляду
на наступне.

Судом встановлено, що 09.02.2009
Рівненським окружним адміністративним
судом у справі №2-а-12432/08/1770 за позовом
ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду
України в Дубровицькому районі про
визнання дій протиправними та
зобов'язання вчинення певних дій було
прийнято рішення про часткове
задоволення позову: визнано
протиправними дії відповідача та
зобов'язано його провести нарахування
та виплату мені щомісячної соціальної
державної допомоги як дитині війни,
передбаченої ст.6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни», у
вигляді підвищення пенсії на 30%
мінімальної пенсії за віком,
встановленої законом про Державний
бюджет України на 2007-2008 роки за період з
09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року та з
22 травня 2008 року по 31 грудня 2008 року; в
решті позовних вимог відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 24.02.2011 у
справі №42408/09/9104 вищевказану постанову
суду першої інстанції скасовано та
прийнято нову постанову, якою позов
задоволено частково: визнано дії
Управління Пенсійного фонду України в
Дубровицькому районі протиправними,
зобов'язано відповідача нарахувати та
виплатити позивачу підвищення до
пенсії у розмірі 30% мінімальної пенсії
за віком, передбаченої ст.6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни» за період з 22 травня до 31 грудня
2008 року з врахуванням ст.28 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» та
виплачених сум.

На підставі вказаного рішення 11.04.2011
Рівненським окружним адміністративним
судом було видано виконавчий лист, який
позивачем звернуто до виконання шляхом
подання у відділ примусового виконання
рішень Управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Рівненській
області.

26.05.2011 державним виконавцем відділу
примусового виконання рішень
Управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Рівненській області відкрито
виконавче провадження та унесене до
Єдиного державного реєстру виконавчих
проваджень за номером 26734398.

21.07.2011 старшим державним виконавцем
відділу примусового виконання рішень
Управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Рівненській області винесено
постанову про закінчення виконавчого
провадження №26734398.

З вказаної постанови вбачається, що,
закінчуючи виконавче провадження,
державний виконавець керувався п.11 ч.1
ст.49, ст.50 Закону України «Про виконавче
провадження». Згідно з повідомленням
боржника перерахунок проведено,
фактична виплата буде здійснена після
надходження коштів з Держбюджету.

12.08.2014 ОСОБА_1 звернувся із заявою до
відділу примусового виконання рішень
Управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Рівненській області щодо повідомлення
про результат виконання рішень судів,
зокрема, у справі №2-а-12432/08/1770.

Листом від 29.08.2014 вих.№Д-335-02 Головне
управління юстиції у Рівненській
області повідомило ОСОБА_1 про
виконання рішень судів, у тому числі у
справі №2-а-12432.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно зі ст.124 Конституції України,
судові рішення ухвалюються судами
іменем України і є обов'язковими до
виконання на всій території України.

В силу вимог ч.1 ст.2 Закону України «Про
виконавче провадження» від 21.04.1999 N606-XIV,
у редакції, чинній на момент винесення
оспорюваної постанови, (далі - Закон
N606-XIV), примусове виконання рішень
покладається на державну виконавчу
службу.

Відповідно до ч.1 ст.11 Закону №606-XIV,
державний виконавець зобов'язаний
вживати передбачених цим Законом
заходів примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець, зокрема,
здійснює заходи, необхідні для
своєчасного і в повному обсязі
виконання рішення, зазначеного в
документі на примусове виконання
рішення у спосіб та в порядку,
встановленому виконавчим документом і
цим Законом (ч.2 ст.11 Закону №606-XIV).

Згідно з п.11 ч.1 ст.49 Закону N606-XIV,
виконавче провадження підлягає
закінченню у разі повернення
виконавчого документа до суду чи
іншого органу (посадової особи), який
його видав, у випадку, передбаченому
частиною третьою статті 75 цього Закону.

Відповідно до ч.3 ст.75 Закону N606-XIV, у
разі якщо виконати рішення без участі
боржника неможливо, державний
виконавець накладає на боржника штраф
відповідно до статті 89 цього Закону та
вносить подання (повідомлення)
правоохоронним органам для
притягнення боржника до
відповідальності згідно із законом,
після чого виносить постанову про
закінчення виконавчого провадження,
яка затверджується начальником
відділу, якому безпосередньо
підпорядкований державний виконавець,
і повертає виконавчий документ до суду
чи іншого органу (посадової особи), що
його видав.

Тобто, передумовою для закінчення
виконавчого провадження (у разі якщо
виконати рішення без участі боржника
неможливо) згідно з п.11 ч.1 ст.49 Закону
N606-XIV є вжиття державним виконавцем
відповідних заходів - накладення
штрафу на боржника та внесення подання
правоохоронним органам для
притягнення боржника до
відповідальності згідно із законом.

Як встановлено судом, передбачені
Законом N606-XIV заходи примусового
виконання до боржника не
застосовувалися, натомість з листа
Головного управління юстиції у
Рівненській області від 29.08.2014
вих.№Д-335-02 вбачається, що в ході
проведення виконавчих дій державним
виконавцем встановлено, що боржник
позбавлений можливості виконати
рішення суду в повному обсязі з
незалежних від нього та поважних
причин, а саме:

- в кошторисних призначеннях на
поточний рік відсутні кошти, які за
своїм призначенням передбачають
вказані виплати;

- зазначені виплати здійснюються
за рахунок коштів Державного бюджету
України, формування та використання
яких не входить до компетенції
Управління Пенсійного фонду України в
Дубровицькому районі;

- названі обставини існують
упродовж всього бюджетного року, що у
свою чергу унеможливлює виконання
рішення протягом бюджетного року.

Проте, невиконання рішення суду не може
бути виправдане відсутністю бюджетних
коштів.

Так, відповідно до ч.1 ст.8 КАС України,
суд при вирішенні справи керується
принципом верховенства права,
відповідно до якого зокрема людина, її
права та свободи визнаються найвищими
цінностями та визначають зміст і
спрямованість діяльності держави.

Частиною 2 ст.8 КАС України встановлено,
що суд застосовує принцип верховенства
права з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

Законом України «Про ратифікацію
Конвенції про захист прав і
основоположних свобод людини 1950 року,
Першого протоколу та протоколів №2,4,7
та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 №475/97-ВР (із
змінами та доповненнями), Україна
визнала обов'язковою юрисдикцію
Європейського суду з прав людини в усіх
питаннях, що стосуються тлумачення та
застосування Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод (далі -
Конвенція). Європейський суд з прав
людини розкриває принцип верховенства
права через формулювання вимог, які він
виводить з цього принципу.

Європейський суд з прав людини в пункті
74 рішення у справі «Іммобільяре Саффі
проти Італії» зазначив, що орган
державної влади не має права
посилатися на брак коштів на
виправдання неспроможності виконати
судове рішення про виплату боргу.

Водночас статтею 6 Конвенції
передбачено право на справедливий суд.

Європейський суд з прав людини в пункті
40 рішення у справі «Горнсбі проти
Греції» зазначив, що право на суд було б
ілюзорним, якби національна правова
система Договірної держави допускала
невиконання остаточного та
обов'язкового судового рішення на
шкоду одній зі сторін.

Якщо адміністративний (виконавчий)
орган відмовляється виконувати, не
виконує чи затягує виконання судового
рішення, то передбачені статтею 6
гарантії, які забезпечуються стороні
на етапі судового розгляду справи,
фактично втрачають свій сенс (рішення у
справі «Піалопулос та інші проти
Греції», пункт 68).

Враховуючи те, що відповідно до
практики Європейського суду з прав
людини виконання судових рішень
розглядається як невід'ємна частина
судового розгляду в розумінні ст.6
Конвенції про захист прав і
основоположних свобод, у даному
випадку кінцевої мети правосуддя -
захисту інтересів ОСОБА_1 та реального
поновлення порушених його прав, не
відбулося.

Повноваження, надані Законом №606-XIV для
забезпечення належного виконання
рішення суду, державним виконавцем не
використано.

За таких обставин, суд вважає
оспорювану постанову про закінчення
виконавчого провадження передчасною,
такою, що порушує право позивача на
справедливий суд.

Згідно з ч.1 ст.71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Суд вважає, що відповідачем не надано
достатніх аргументів та доказів, які
свідчать про відсутність порушення
прав позивача, в той же час, позивачем
доведено обставини в обґрунтування
своїх вимог, у зв'язку з чим суд
приходить до висновку про наявність
підстав для задоволення позову.

Поряд з цим, суд вважає за необхідне
зазначити наступне.

Третя особа у поданих запереченнях на
позов звернула увагу суду на
пропущення позивачем строків на
звернення до адміністративного суду.

У той же час, позивач просив визнати
причини пропуску строку звернення до
адміністративного суду поважними,
мотивуючи тим, що про існування
оспорюваної постанови дізнався 6
вересня 2014 року.

Вирішуючи питання щодо наслідків
пропущення строків звернення до
адміністративного суду, суд врахував
таке.

Стаття 6 Конвенції гарантує право на
справедливий і публічний розгляд
справи упродовж розумного строку
незалежним і безстороннім судом,
встановленим законом, при визначенні
цивільних прав і обов'язків особи чи
при розгляді будь-якого кримінального
обвинувачення, що пред'являється особі.

У практиці Європейського суду з прав
людини питанню доступу до суду
приділено значну увагу.

Так, у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив,
що «у демократичному суспільстві у
світлі розуміння Конвенції, право на
справедливий суд посідає настільки
значне місце, що обмежувальне
тлумачення статті 6 не відповідало б
меті та призначенню цього положення».

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що
«стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії
справедливого судочинства, одним з
аспектів яких є доступ до суду. Рівень
доступу, наданий національним
законодавством, має бути достатнім для
забезпечення права особи на суд з
огляду на принцип верховенства права в
демократичному суспільстві. Для того,
щоб доступ був ефективним, особа
повинна мати чітку практичну
можливість оскаржити дії, які
становлять втручання у її права».

Як свідчить позиція Суду у багатьох
справах, основною складовою права на
суд є право доступу, в тому розумінні,
що особі має бути забезпечена
можливість звернутись до суду для
вирішення певного питання, і що з боку
держави не повинні чинитись правові чи
практичні перешкоди для здійснення
цього права.

У своїй практиці Європейський суд
неодноразово наголошував, що право на
доступ до суду, закріплене у 6 § 1
Конвенції, не є абсолютним: воно може
бути піддане допустимим обмеженням,
оскільки вимагає за своєю природою
державного регулювання.
Держави-учасниці користуються у цьому
питанні певною свободою розсуду.

Однак Суд повинен прийняти в останній
інстанції рішення щодо дотримання
вимог Конвенції; він повинен
переконатись у тому, що право доступу
до суду не обмежується таким чином чи
такою мірою, що сама суть права буде
зведена нанівець. Крім того, подібне
обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1,
якщо воно не переслідує легітимної
мети та не існує розумної
пропорційності між використаними
засобами та поставленою метою (див. Prince
Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).

В силу вимог ч.2 ст.181 КАС України,
позовну заяву у справах з приводу
рішень, дій або бездіяльності
державної виконавчої служби може бути
подано до суду у десятиденний строк з
дня, коли особа дізналася або повинна
була дізнатися про порушення її прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.100 КАС України,
адміністративний позов, поданий після
закінчення строків, установлених
законом, залишається без розгляду, якщо
суд на підставі позовної заяви та
доданих до неї матеріалів не знайде
підстав для визнання причин пропуску
строку звернення до адміністративного
суду поважними, про що постановляється
ухвала.

Як вбачається з матеріалів справи,
копію постанови про закінчення
виконавчого провадження від 21.07.2011 (ВП
№26734398), позивачу було надіслано
Головним управлінням юстиції у
Рівненській області листом від 29.08.2014
вих.№Д-335-02 (конверт з відміткою органу
поштового зв'язку м.Рівне про
відправлення від 04.09.2014).

Вказаний лист є відповіддю на заяву
ОСОБА_1 від 12.08.2014 щодо повідомлення про
результат виконання декількох рішень
судів.

Даний адміністративний позов подано до
суду 16.09.2014.

Враховуючи нормативні строки
пересилання поштових відправлень (у
межах області та між обласними
центрами України (у тому числі для міст
Києва, Сімферополя, Севастополя) - Д+3,
пріоритетної - Д+2), встановлені наказом
Міністерства інфраструктури України
від 28.11.2013 №958, а також ті обставини, що
жодних доказів отримання позивачем
оспорюваної постанови про закінчення
виконавчого провадження до 06.09.2014 ні
відповідачем, ні третьою особою, суду
не надано, суд вважає, що позивач
пропустив строк звернення до суду з
поважних причин, у зв'язку з
відсутністю відомостей про існування
такої постанови.

При цьому, суд вважає необґрунтованим
посилання третьої особи на
невикористання позивачем
передбаченого Законом N606-XIV права на
ознайомлення з матеріалами
виконавчого провадження, оскільки
останній є дитиною війни, громадянином,
що постраждав внаслідок
Чорнобильської катастрофи та
інвалідом першої групи, який згідно з
довідкою Сарненської МСЕК серії РВН
№133867 потребує постійного стороннього
догляду.

Згідно частини першої статті 6 Закону
України «Про виконавче провадження»,
державний виконавець зобов'язаний
використовувати надані йому права
відповідно до закону і не допускати у
своїй діяльності порушення прав та
законних інтересів фізичних і
юридичних осіб.

Відповідно до частини першої статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дій чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Виходячи з наведеного, суд приходить
до висновку, що оскаржувана постанова
державного виконавця відділу
примусового виконання рішень
Управління Державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Рівненській області про закінчення
виконавчого провадження (ВП №26734398) від
21.07.2011 не відповідає вимогам Закону
України «Про виконавче провадження,
відповідачем не доведено
правомірності прийняття вказаної
постанови. Враховуючи вищенаведене,
позовні вимоги підлягають до
задоволення.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити
повністю.

Визнати протиправною та скасувати
постанову державного виконавця
відділу примусового виконання рішень
Управління Державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Рівненській області про закінчення
виконавчого провадження (ВП №26734398) від
21.07.2011 року.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до
Житомирського апеляційного
адміністративного суду через
Рівненський окружний адміністративний
суд. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до Житомирського апеляційного
адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 КАС України, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 КАС
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя
Махаринець Д. Є.

Запорожець А.Ю.