Справа № 754/10174/14-а
Суддя: Галась І. А.
Дата ухвалення: 2014-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Номер провадження 2-а/754/484/14
ПОСТАНОВА

Іменем України

16.10.2014 року Деснянський районний
суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Галась І.А.

при секретарі - Фацул М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом ОСОБА_1 до Управління праці та
соціального захисту населення
Деснянської районної у м. Києві
державної адміністрації про визнання
дій протиправними, зобов'язання
вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

17.06.2014 року до суду надійшов
вищевказаний позов, в якому позивач,
посилається на неправильність
нарахування і виплати щорічної
допомоги на оздоровлення за період з 1996
року по 2013рік та на невиплату
одноразової допомоги.

В судове засідання позивач не з'явився,
про час та місце розгляду справи
повідомлявся належним чином, в наданій
через канцелярію суду заяві просив
розглядати справу за наявними у ній
матеріалами за відсутності позивача
та його представника.

Представник Управління праці та
соціального захисту населення
Деснянської районної в м. Києві
державної адміністрації в судове
засідання не з'явився, про час та місце
розгляду справи повідомлявся належним
чином, в наданих суду запереченнях
просили в позові ОСОБА_1 відмовити в
повному обсязі, розгляд справи
проводити без участі їх представника.

Дослідивши матеріали справи в їх
сукупності, оцінивши зібрані по справі
докази виходячи зі свого внутрішнього
переконання, суд дійшов висновку, що
позов не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач є
евакуйованим у 1986 році із зони
відчуження, категорія 2.

Листом відповідача - управління праці
та соціального захисту населення
Деснянської районної в м. Києві
державної адміністрації від 04.06.2014
року, представнику позивача відмовлено
в задоволенні заяви про призначення та
перерахунку щорічної допомоги на
оздоровлення.

Не погоджуючись із письмовою відмовою
відповідача, позивач звернувся до суду
з вищевказаним позовом.

Згідно зі ст. 48 Закону України «Про
статус та соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991
року № 796-12, одноразова компенсація
учасникам ліквідації наслідків аварії
на Чорнобильській АЕС, які стали
інвалідами внаслідок Чорнобильської
катастрофи, та сім'ям, які втратили
годувальника із числа осіб, віднесених
до учасників ліквідації наслідків
аварії на Чорнобильській АЕС та смерть
яких пов'язана з Чорнобильською
катастрофою, щорічна допомога на
оздоровлення виплачується в порядку та
розмірах, встановлених Кабінетом
Міністрів України.

Відповідно до п. 1 постанови Кабінету
Міністрів України «Про щорічну
допомогу на оздоровлення громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» від 12.07.2005 року № 562,
Установити громадянам, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи,
такий розмір щорічної допомоги на
оздоровлення: інвалідам I і II групи - 120
гривень; учасникам ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській АЕС
2 категорії - 100 гривень; інвалідам III
групи та дітям-інвалідам - 90 гривень;
учасникам ліквідації наслідків аварії
на Чорнобильській АЕС 3 категорії,
кожній дитині, яка втратила внаслідок
Чорнобильської катастрофи одного з
батьків, та евакуйованим із зони
відчуження у1986 році, включаючи дітей, -
75 гривень.

На обліку в управлінні праці та
соціального захисту населення
Деснянської районної в м. Києві
державної адміністрації, позивач
перебуває з 01.07.2000 року.

Позивачу була призначена допомога на
оздоровлення, яка нараховувалась і
виплачувалась відповідно до діючого
законодавства, а саме: за 2000-2005 року в
сумі 21,50 грн., за 2006-2011 роки в сумі 90 грн.
та за 2012-2013 роки у сумі 120 грн. щорічно, в
розмірі, визначеному постановою КМ
України від 26.07.1996р. №836 та постановою
КМ України від 12.07.2005р. №562.

Що ж стосується одноразової
компенсації, то суд при вирішенні
даного питання виходить з наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 Закону
України «Про статус та соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
від 28.02.1991 року № 796-12, громадянам, які
евакуйовані, відселені (відселяються)
або самостійно переселилися
(переселяються) відповідно до статті 4
цього Закону на нове місце проживання,
надаються такі компенсаційні пільги:
виплата одноразової допомоги в порядку
та розмірі, встановлених Кабінетом
Міністрів України на кожного члена
сім'ї.

Згідно зі ст. 4 Закону України «Про
статус та соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991
року № 796-12, підставами для відселення
громадян з територій, які зазнали
радіоактивного забруднення, є
положення Концепції проживання
населення на територіях України з
підвищеними рівнями радіоактивного
забруднення внаслідок Чорнобильської
катастрофи. Етапи відселення
визначаються Концепцією. Населення,
яке проживає у зоні безумовного
(обов'язкового) відселення, підлягає
обов'язковому відселенню. Кожен
громадянин, який проживає у зоні
гарантованого добровільного
відселення, має право на підставі
наданої йому об'єктивної інформації
про радіаційну обстановку, дози
опромінення і можливі їх наслідки для
здоров'я самостійно приймати рішення
про дальше проживання на цій території
чи відселення. Громадянам, які прийняли
рішення про виїзд із зони
гарантованого добровільного
відселення, створюються умови для
відселення. Право на самостійне
переселення (до створення умов для
відселення) мають громадяни, які
проживають у зонах
безумовного(обов'язкового) та
гарантованого добровільного
відселення, а також сім'ї, які
проживають у зоні посиленого
радіоекологічного контролю, у складі
яких є вагітні жінки або діти до 18
років, за умови, що вони за медичними
показниками, які визначаються
центральним органом виконавчої влади,
що забезпечує формування державної
політики у сфері охорони здоров'я,
проживати в цій зоні не можуть, або у
разі перевищення індивідуальної
ефективної еквівалентної дози
опромінення людини понад 70 мЗв (7 бер) за
життя. Громадяни, які відселяються або
самостійно переселяються,
користуються компенсаціями,
передбаченими цим Законом. Відселення
та самостійне переселення
дозволяється лише у місцевості, які не
віднесені до категорій зон
радіоактивно забруднених територій
(стаття 2), за винятком переселення до
близьких родичів. Порядок відселення
та самостійного переселення (706-92-п)
визначається Кабінетом Міністрів
України.

Позивач є евакуйованим у 1986 році із
зони відчуження і не відноситься до
кола осіб, які мають право на
одноразову допомогу.

За таких обставин, правові підстави для
задоволення позову відсутні.

Що стосується вимог ОСОБА_1 в частині
зобов'язання відповідача в
подальшому нараховувати та
виплачувати йому щорічну допомогу на
оздоровлення у розмірі трьох
мінімальних заробітних плат в порядку
та на умовах, визначених положеннями
ст. 48 Закону України від 28.02.1991 року №
796-ХІІ, то суд вважає їх
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню, оскільки,
відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України,
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів, тобто звернення до
суду зумовлене наявністю вже порушених
прав, свобод чи інтересів, на захист
яких звертається особа, у зв'язку з чим
визнання будь-якого права на майбутнє є
безпідставним та необґрунтованим.

Відповідно до положень ст. 94 КАС
України, понесені в даному випадку
судові витрати по справі, покладаються
на рахунок Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 11, 86, 71, 162, 167, 256 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_1 до Управління праці та
соціального захисту населення
Деснянської районної у м. Києві
державної адміністрації про визнання
дій протиправними, зобов'язання
вчинити дії відмовити.

Відшкодування судових витрат, покласти
на рахунок Державного бюджету України.

Апеляційна скарга на постанову суду
може бути подана протягом десяти днів з
моменту отримання копії постанови.

Суддя: