Справа № 9101/133843/2012
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2014-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

"04" лютого 2014 р. справа №
2а/0470/5514/12

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді Панченко
О.М. (доповідач),

суддів: Чередниченко
В.Є., Коршуна А.О.,

при секретарі судового засідання
Чепурко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
апеляційною скаргою
Дніпропетровського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів

на постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
03.07.2012 р.

у справі № 2а/0470/5514/12

за позовом Дніпропетровського
обласного відділення Фонду
соціального захисту населення
інвалідів (далі - позивач)

до Державного підприємства «Виробниче
об'єднання Південний
машинобудівельний завод імені О.М.
Макарова» (далі - відповідач)

про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду із позовом, в
якому просив стягнути з відповідача на
користь позивача
адміністративно-господарські санкції
у розмірі 3 277 854,91 грн.; стягнути з
відповідача на користь позивача пеню
за порушення термінів сплати
адміністративно-господарських санкцій
у розмірі 655,57 грн.

Постановою суду першої інстанції у
задоволенні позовних вимог відмовлено
в повному обсязі. Рішення суду
вмотивовано тим, що позивачем створені
фактично робочі місця для
працевлаштування інвалідів,
застосовані відповідні заходи для їх
працевлаштування, а тому відсутня вина
у вчиненні правопорушення, що виключає
можливість притягнення до
адміністративно-господарської
відповідальності.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, позивач подав
апеляційну скаргу, в якій посилається
на порушення судом першої інстанції
норм матеріального права.

В обґрунтування своєї
апеляційної скарги апелянт
посилається на неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального права. Зазначає, що
виконанням обов'язку, покладеного на
відповідача Законом України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» (далі - Закон №
875-ХІІ) є саме фактичне
працевлаштування інвалідів.
Відповідно до звіту за 2011 рік
відповідачем не виконаний норматив з
працевлаштування інвалідів у
кількості 121 особи. Отже відповідач
повинен був самостійно сплатити
адміністративно-господарські санкції
в сумі 3 277 854,91 грн. та пеню - 655,57 грн.

Апелянт просить скасувати
постанову суду та прийняти нову, якою
задовольнити позовні вимоги у повному
обсязі.

Відповідач до суду апеляційної
інстанції направив відзив на
апеляційну скаргу, в якому просив
залишити її без задоволення, а
постанову суду першої інстанції без
змін.

У судовому засіданні представник
відповідача заперечував проти
задоволення апеляційної скарги та
просив залишити постанову суду першої
інстанції без змін.

Представник позивача у судове
засідання не з'явився, про дату, час і
місце судового розгляду був
повідомлений належним чином, що не
перешкоджає розгляду справи по суті.

Дослідивши обставини справи,
перевіривши дотримання судом першої
інстанції норм матеріального і
процесуального права в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню виходячи з
наступного.

Як вбачається з матеріалів
справи, відповідач є юридичною особою
та належить до підприємств, яким,
відповідно до ст. 19 Закону № 875-ХІІ,
встановлюється норматив робочих місць
для працевлаштування інвалідів.

Середньооблікова чисельність
штатних працівників у відповідача у 2011
році становила 10 734 особи, що
підтверджується даними звіту за формою
№10-ПІ за 2011 рік (а.с. 4).

Виходячи із вищенаведеного,
відповідач як роботодавець, що
використовує найману працю 10 734 осіб,
зобов'язаний забезпечити встановлення
нормативу 429 робочих місць, призначених
для працевлаштування інвалідів.

Проте, відповідачем даний
норматив не виконано, працевлаштовано
лише 308 особи.

Відповідно до ст. 19 Закону №875-ХІІ
для підприємств, установ, організацій,
у тому числі підприємств, організацій
громадських організацій інвалідів,
фізичних осіб, які використовують
найману працю, установлюється норматив
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця.

Відповідно до ст. 20 Закону №875-ХІІ
підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, де середньооблікова
чисельність працюючих інвалідів менша,
ніж установлено нормативом,
передбаченим статтею 19 цього Закону,
щороку сплачують відповідним
відділенням Фонду соціального захисту
інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом. Для підприємств, установ,
організацій, у тому числі підприємств,
організацій громадських організацій
інвалідів, фізичних осіб, на яких
працює від 8 до 15 осіб, розмір
адміністративно-господарських санкцій
за робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом, визначається в розмірі
половини середньої річної заробітної
плати на відповідному підприємстві, в
установі, організації, у тому числі
підприємстві, організації громадських
організацій інвалідів, у фізичної
особи, яка використовує найману працю.

Таким чином, матеріали справи
підтверджують факт невиконання
відповідачем вимог законодавства щодо
працевлаштування інвалідів, тобто
вчинення правопорушення у сфері
господарської діяльності та
обґрунтованість розрахунку
адміністративно-господарських
санкцій, здійсненого позивачем.
Загальні принципи застосування
відповідальності за такі
правопорушення визначені у
Господарському кодексі України.

Відповідно до ч.1 ст. 218 ГК України,
підставою для господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських правовідносин є вчинене
ним правопорушення у сфері
господарювання. Частина 2 зазначеної
статті містить положення, відповідно
до якого учасник господарських
відносин відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що ним вжито усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення.

Як вбачається з матеріалів справи
відповідачем створені робочі місця для
інвалідів, а саме було затверджено
Перелік робочих міст для
працевлаштування інвалідів, виділених
та створених на Державному
підприємстві «Виробниче об'єднання
Південний машинобудівельний завод
імені О.М. Макарова» (а.с. 87-93) та
упродовж 2011 року до Ленінського
районного центру зайнятості м.
Дніпропетровська звіти форми № 3-ПН про
наявність вакансій (а.с. 52-63).

Також відповідач 21.02.2011 року,
28.03.2011 року, 18.047.2011 року, 21.11.2011 року
приймав участь у ярмарках вакансій для
осіб з обмеженими можливостями, які
проводились у приміщенні Ленінського
районного центру зайнятості (а.с. 22-28).

У 2011 році неодноразово у засоби масової
інформації направлялась інформація
про вакансії робочих місць для
інвалідів із зазначенням посади (а.с.
64-86).

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
відповідачем, прийняті всі належні
заходи щодо працевлаштування
інвалідів, правила здійснення
господарської діяльності не порушені.

Відповідно до ч. 3 ст.18 Закону
№875-ХІІ підприємства, установи,
організації, фізичні особи, які
використовують найману працю,
зобов'язані виділяти та створювати
робочі місця, створювати для них умови
праці з урахуванням індивідуальних
програм реабілітації і забезпечувати
інші соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Колегія суддів зазначає, що за
правилами викладеними у ч.1 ст.18 Закону
№875-ХІІ забезпечення прав інвалідів на
працевлаштування та оплачувану роботу,
в тому числі з умовою про виконання
роботи вдома, здійснюється шляхом їх
безпосереднього звертання до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості.

Таким чином, згідно діючого
законодавства, обов'язок з пошуку
робочих місць для інвалідів покладено
як на державну службу зайнятості, так і
на самих інвалідів, а обов'язок
роботодавця є вже безпосереднє
працевлаштування інваліда на
спеціально створене робоче, місце,
тобто укладення з ним трудового
договору. Обов'язок державних органів
щодо організації працевлаштування
інвалідів виникає після виконання
підприємствами обов'язку щодо
створення робочих місць і надання,
передбаченої законодавством про
соціальну захищеність інвалідів,
інформації про наявність вільних
робочих місць та вакантних посад, на
яких може використовуватися праця
інвалідів.

Принцип застосування
відповідальності лише за наявності
вини закріплено в теорії права, та
конкретизовано для господарських
правовідносин у ч.2 ст. 218 ГК України,
якою повинен керуватися суд при
вирішені даної справи. Застосування
відповідальності без наявності вини,
можливо лише у випадках, прямо
передбачених законодавством, що
регулює конкретні суспільні
правовідносини. Якщо законом не
передбачено застосування
відповідальності без наявності вини,
то суд при вирішенні справи виходить із
загального принципу застосування
відповідальності - лише за наявності
вини.

Щодо стягнення пені колегія
суддів вважає за необхідне зазначити
наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 20 Закону
№875-ХІІ порушення термінів сплати
адміністративно-господарських санкцій
тягне за собою нарахування пені.

Таким чином, підставою для
нарахування пені є наявність
порушення, за яке передбачено
стягнення адміністративного -
господарських санкцій, та порушення
термінів їх сплати. Оскільки суд
прийшов до обґрунтованого висновку про
відсутність порушення, пеня окремому
застосуванню та нарахуванню не
підлягає, а вимога щодо стягнення пені
є такою, що не відповідає нормам ч. 4 ст.
20 Закону №875-ХІІ, у зв'язку з чим не
підлягає задоволенню.

Отже, доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції.

З огляду на викладене, суд доходить
висновку, що суд першої інстанції
об'єктивно, повно, всебічно дослідив
обставини, які мають суттєве значення
для вирішення справи, та ухвалив судове
рішення без порушення норм
матеріального та процесуального права,
тому апеляційну скаргу слід залишити
без задоволення, а постанову суду - без
змін.

Керуючись ст. 198, ст. 200, ст. 206 КАС
України, суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Дніпропетровського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів без
задоволення.

Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
03.07.2012 р. у справі № 2а/0470/5514/12 залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
адміністративного суду України в
порядку і строки, визначені ст. 212 КАС
України.

Головуючий суддя:
О.М. Панченко

Суддя:
В.Є. Чередниченко

Суддя:
А.О. Коршун