Справа № 820/14570/14
Суддя: Єгупенко В.В.
Дата ухвалення: 2014-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

13 жовтня 2014 р.
№ 820/14570/14

Харківський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді - Єгупенко В.В.

за участю секретаря - Вождаєвої М.О.

за участю представників сторін:

представника позивача - Супрун С.С.

представника відповідача - Коваленко
М.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду в м.
Харкові адміністративну справу за
позовом

Товариства з обмеженою
відповідальністю "Эстейт-Менеджмент"
до Державної податкової інспекції у
Київському районі м. Харкова Головного
управління Міндоходів у Харківській
області про скасування податкових
повідомлень-рішень ,

В С Т А Н О В И В:

Позивач, Товариство з обмеженою
відповідальністю «ЭСТЕЙТ-МЕНЕДЖМЕНТ»,
звернувся до Харківського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом в якому
уточнивши позовні вимоги просить суд
скасувати податкові повідомлення -
рішення Державної податкової
інспекції у Київському районі м.
Харкова ГУ Міндоходів у Харківській
області 16.04.2014 року № та від 07.07.2014
року № .

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що Державною податковою
інспекцією у Київському районі м.
Харкова Головного управління
Міндоходів у Харківській області
проведено документальну позапланову
виїзну перевірку ТОВ
«ЭСТЕЙТ-МЕНЕДЖМЕНТ», з питання
правильності визначення, повноти
нарахування та сплати податку на
додану вартість по взаємовідносинам з
ТОВ «АСТОК - ІНВЕСТ» (код за )
за період з 01.10.2013р. по 31.10.2013р.. Позивач
не погоджується з висновком
відповідача щодо порушення п п.198.3 ст.198
Податкового кодексу України № 2755-VI від
02.12.2010 року із змінами та доповненнями
та ч.1 ст.203, ст.215, п.1 ст.216, ст.228
Цивільного Кодексу України № 435-IV від
16.01.2003р. із змінами та доповненнями,

Позивач вважає необґрунтованими
висновки відповідача щодо порушень
податкового законодавства, зокрема
зазначив, що правочин був укладений та
виконаний сторонами угод в повному
обсязі, у відповідності до вимог
діючого законодавства, у зв'язку з чим
просить суд скасувати податкові
повідомлення-рішення, оскільки вони не
відповідають вимогам чинного
законодавства.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав
повному обсязі, посилаючись на
обставини зазначені у позові.

Представник відповідача у судовому
засіданні проти позову заперечував,
просив суд у задоволенні позову
відмовити у повному обсязі.

Суд, вивчивши доводи позову та
заперечення проти нього, заслухавши
пояснення представників сторін,
дослідивши зібрані по справі докази в
їх сукупності, проаналізувавши зміст
норм матеріального і процесуального
права, які врегульовують спірні
правовідносини, вважає що
адміністративний позов підлягає
задоволенню, виходячи з таких підстав
та мотивів.

Судом встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що Товариство з
обмеженою відповідальністю
«ЭСТЕЙТ-МЕНЕДЖМЕНТ» зареєстровано
виконавчим комітетом Харківської
міської ради 28.12.2001 року за № 1
000443. Знаходиться на податковому обліку
у Західній ОДПІ м. Харкова ГУ
Міндоходів у Харківській області, про
що свідчить виписка з єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців,
зареєстровано платником податку на
додану вартість відповідно до
свідоцтва серія НБ № 313591, виданого
31.08.2004р. № 28758736 Державною податковою
інспекцією у Київському районі м.
Харкова, індивідуальний податковий
номер - 19.

Державною податковою інспекцією у
Київському районі міста Харків ГУ
Міндоходів у Харківський області
проведена позапланова невиїзна
перевірка ТОВ «ЭСТЕЙТ-МЕНЕДЖМЕНТ»
() з питання правильності
визначення, повноти нарахування та
сплати податку на додану вартість по
взаємовідносинам з ТОВ «Асток - Інвест»
(код за ) за період з 01.10.2013р.
по 31.10.2013р., за наслідками якої
складений акт від 02.04.2014 року
№778/22.1-7/31796350 (а.с.16-26, т.1).

У висновках вищевказаного акту
зазначені наступні порушення:

- ч.1 ст.203, ст.215, п.1 ст.216, ст.228
Цивільного Кодексу України № 435-IV від
16.01.2003р. із змінами та доповненнями, в
частині недодержання вимог зазначених
статей в момент вчинення правочинів,
які не спрямовані на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ними
по правочинах, здійснених ТОВ «ЭСТЕЙТ -
МЕНЕДЖМЕНТ» з ТОВ «АСТОК - ІНВЕСТ» (код
за ) у жовтні 2013 року.

- п п.198.3 ст.198 Податкового кодексу
України № 2755-VI від 02.12.2010 року із
змінами та доповненнями, в результаті
чого занижено податок на додану
вартість всього в сумі 84 988 грн., у т.ч. за
жовтень 2013 року в сумі 84 988 грн.;
завищено залишок від'ємного значення
ряд.24 Декларації « Залишок від'ємного
значення, який після бюджетного
відшкодування включається до складу
податкового кредиту наступного
податкового періоду (рядок 22 - рядок 23)
за жовтень 2013 року у сумі 2 307грн. та
завищено від'ємне значення ряд.19
Декларації «Від'ємне значення різниці
між сумою податкового зобов'язання та
сумою податкового кредиту поточного
звітного (податкового) періоду» за
жовтень 2013р. у сумі 42 030,00 грн., і
занижено р.25 на суму 40 615 грн.

На підставі вищевказаного акту
перевірки, Державною податковою
інспекцією у Київському районі міста
Харків ГУ Міндоходів у Харківський
області винесене податкове
повідомлення - рішення від «16» квітня
2014 року № (форма «Р») про
визначення грошового зобов'язання по
податку на додану вартість із
вироблених в Україні товарів (робіт,
послуг) (у розмірі 40 651 грн. за основним
платежем та 10 162,75грн. за штрафними
санкціями); податкове повідомлення -
рішення від «07» липня 2014 року №
(форма «В4») про зменшення розміру
від'ємного значення суми податку на
додану вартість у розмірі 42030,00 грн.,
(а.с.12,13, т.1).

Позивачем у порядку, передбаченому
статтею 56 Податкового Кодексу України,
до ГУ Міндоходів у Харківській області
направлена скарга з вимогою про
скасування вищезазначених податкових
повідомлень - рішень.

Рішенням ГУ Міндоходів у Харківській
області від 14.05.2014 року № 3258/10/20-40-10-04-17
строк розгляду скарги ТОВ
«ЭСТЕЙТ-МЕНЕДЖМЕНТ» було продовжено до
03.07.2014 року включно.

Рішенням ГУ Міндоходів у Харківській
області про результати розгляду скарг
від 02.07.2014 року № 4247/10/20-40-10-04-17 скарга
директора ТОВ «ЭСТЕЙТ-МЕНЕДЖМЕНТ»
залишена без задоволення, податкові
повідомлення-рішення - залишені без
змін та збільшено зменшений розмір
від'ємного значення з податку на додану
вартість, визначеного у податковому
повідомленні - рішенні від 16.04.2014р.
№ на суму 2 307,00 грн.

У зв'язку з викладеним відповідачем
було прийнято податкове
повідомлення-рішення від 07.07.2014 року №
(форма «В4») про зменшення розміру
від'ємного значення суми податку на
додану вартість у розмірі 44 337,00грн.

З досліджених судом акту перевірки
№4247/10/20-40-10-04-17 від 02.07.2014 року, Рішення
Головного управління Міндоходів у
Харківській області про результати
розгляду скарги позивача, встановлено,
що підставою для встановлення
порушення та винесення оскаржуваних
податкових повідомлень-рішень
слугував висновок відповідача в акті
перевірки №778/22.1-7/31796350 від 02.04.2014 року
про відсутність фактів реального
вчинення господарських операцій за
угодами, укладеними між позивачем та
ТОВ «АСТОК - ІНВЕСТ» ().

Перевіряючи юридичну та фактичну
обґрунтованість мотивів, які покладені
суб'єктом владних повноважень в основу
спірних правових актів індивідуальної
дії на відповідність вимогам ч.3 ст.2 КАС
України, суд виходить з наступного.

Як вбачається з дослідженого судом
акту перевірки від 02.07.2014 року №
4247/10/20-40-10-04-17 фактичною підставою для
висновків, слугував акт Західної МДПІ
м. Харкова ГУ Міндоходів у Харківській
області «Про неможливість проведення
зустрічної звірки Товариства з
обмеженою відповідальністю «АСТОК
ІНВЕСТ» () щодо
документального підтвердження
господарських відносин, із платниками
податків, їх реальності та повноти
відображенню в обліку за липень -
жовтень 2013р.».

Судом встановлено, що між ТОВ
«ЭСТЕЙТ-МЕНЕДЖМЕНТ» (замовник) та ТОВ
«Асток - Інвест» ()
(виконавць) був укладений Договір на
виконання ремонтних робіт 0208/13 від
09.08.2013 року, з ремонту покрівлі даху
будівлі БЦ «ЦЕНТРАЛЬНЫЙ»
розташованого за адресою: м. Харків,
вул. Полтавський шлях, 56 (а.с. (а.с. 27).
Вартість та склад робіт за договором
були узгоджені сторонами шляхом
підписання кошторисної документації
до Договору.

Судом встановлено, що відповідно до
договору купівлі-продажу від 02.11.2004
року у власності позивача знаходяться
нежитлова будівля за адресою
Полтавський шлях, буд. 56. (а.с106-110 т. 1).

Необхідність проведення зазначених
ремонтних робіт підтверджується
копіями службової записки, копією акту
огляду даху покрівлі бізнес - центру
від 01.07.2013р. з додатками №1;2 до нього

Вказані роботи були в повному обсязі
виконані, про що свідчить довідки про
вартість виконаних будівельних робіт
/та затрат та акти приймання виконаних
будівельних робіт (типова форма №КБ-2,
№КБ-3).

Спільним Наказом Державного Комітету
Статистики України та Державного
комітету України з будівництва та
Архітектури № 237/5 від 21.06.02 р. "Про
затвердження типових форм первинних
документів з обліку в будівництві",
затверджені типові форми № КБ-2в "Акт
приймання виконаних підрядних робіт"
та № КБ-3 "Довідка про вартість
виконаних підрядних робіт". Дані типові
форми розповсюджуються на будівельні
організації, будівельні структурні
підрозділи підприємств всіх видів
економічної діяльності незалежно від
форм власності, які виконують
будівельні та монтажні роботи, роботи
по капітальному та поточному ремонту
споруд та будівель та інші підрядні
роботи незалежно від форм власності
даного підприємства.

Акти Форми № КБ-2в є актами приймання
виконаних підрядних робіт підрядчиком
та в яких відображаються всі витрати
підрядника: прямі (вартість матеріалів,
виробів та конструкцій, заробітна
плата, вартість експлуатації машин),
загальновиробничі витрати, додаткові
витрати, тощо, а також акти Форми №КБ-3,
які складаються для визначення
вартості виконаних об'ємів будівельних
робіт і відображаються понесені
витрати підрядника по будові, тобто
акти, які підтверджували фактичні
обсяги виконаних робіт, на
підприємстві відсутні, а ті, що є, не
відповідають вимогам наведеного
наказу та не містять інформації про
витрати, понесені тим чи іншим
підрядником при виконанні
будівельно-монтажних робіт, перелік
використаних матеріально-технічних
ресурсів, тощо.

Оскільки спеціальним нормативним
документом для уніфікації звітних
документів була затверджена форма акту
Форми № КБ-2в, то позивач та його
контрагенти дотримались порядку
оформлення звітної документації по
виконанню договорів будівельного
підряду (підряду).

Вартість виконаних будівельних робіт
була оплачена позивачем шляхом
передачі простих векселів ТОВ «АСТОК -
ІНВЕСТ», що підтверджується копією
акту передачі векселів від 31.01.2014р. та
копіями простих векселі.

ТОВ «АСТОК - ІНВЕСТ» () на
адресу позивача були виписані
податкові накладні №43 від 01.10.2013 року,
№ 744 від 03.10.2013 року, № 745 від 07.10.2013 року,
№ 746 від 09.10.2013 року, № 747 від 14.10.2013 року,
№ 748 від 17.10.2013 року, № 749 від 21.10.2013 року,
№750 від 24.10.2013 року, №751 від 29.10.2013 року.

Оцінивши перелічені первинні
документи за правилами ст.86 КАС
України, суд зазначає, що зміст
оглянутих документів містить назву
документа (форми); дату і місце
складання; назву підприємства, від
імені якого складено документ; зміст та
обсяг господарської операції, одиницю
виміру господарської операції;
особистий підпис особи, яка брала
участь у здійсненні господарської
операції; первинні документи виписані
реально існуючими суб'єктами права.

За таких обставин, суд доходить до
висновку, що оглянуті документи не
мають дефектів форми, змісту або
походження, котрі в силу ст.9 Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні", ст. 44
Податкового кодексу України, п. 2.4
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затверджено
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995р. №88, зареєстровано в
Міністерстві юстиції України 05.06.1995р.
за №168/704, спричиняють втрату
первинними документами юридичної сили
і доказовості, призвели до зміни в
структурі активів платника податків, а
відтак сприймаються судом як належні
та допустимі докази реальності
вчинення господарських операцій.

Суд зазначає, що у ході розгляду справи
відповідачем за правилами ч. 2 ст.71 КАС
України не спростовано достовірність
відомостей цих первинних документів.

Таким чином, згаданий договір та
переліченні первинні документи
визнаються судом належними та
допустимими доказами наявності між
позивачем та контрагентом позивача
факту вчинення правочину в розумінні
ст.202 Цивільного кодексу України.

Приєднані до справи документи, а саме:
копії простих векселі та акт передачі
векселів від 31.01.2014р., засвідчують факт
виконання позивачем зобов'язань за
спірним правочином шляхом передачі
простих векселів ТОВ «АСТОК - ІНВЕСТ».

Відносини, пов'язані з обігом векселів
в Україні регулюються Конвенцією, якою
запроваджено Уніфікований закон про
переказні векселі та прості векселі
(від 07.06.1930р.), Конвенцією про
врегулювання деяких колізій законів
про переказні векселі та прості
векселі від 07.06.1930 р., а також Законами
України N2374-ІІІ «Про обіг векселів з
Україні"» від 05.04.2001 р., N 3480-ІV «Про цінні
напери та фондовий ринок» від 23.02.2006 р.,
Законом України N 826-ХІV «Про приєднання
України до Женевської конвенції 1930 р.
від 06.07.1999 р., якою запроваджено
Уніфікований закон про переказні
векселі та прості векселі та Закон
України N 827-ХІV «Про приєднання України
до Женевської конвенції 1930 р. про
врегулювання деяких колізій законів
про переказні векселі та прості
векселі» від 06.07.1999 р, а також
Постановою № 5 Пленуму Верховного суду
України «Про деякі питання практики
розгляду спорів, пов'язаних з обігом
векселів» від 08.06.2007 року.

Згідно із статтею 14 Закону України «Про
цінні напери та фондовий ринок»
вексель - цінний папір, який посвідчує
безумовне грошове зобов'язання
векселедавця або його наказ особі
сплатити після настання строку платежу
визначену суму власнику векселя
векселедержателю.

Відповідно до актів передачі векселів
та тексту векселів від 31.01.2014р., що
виписані на ТОВ «АСТОК - ІНВЕСТ» термін
платежу по векселям - за пред'явленням.

Згідно з частинами 1 та 3 ст. 4 Закону
України «Про обіг векселів в Україні»,
видавати прості векселі можна лише для
оформлення грошового боргу за фактично
поставленні товари, виконані роботи,
надані послуги. У разі видачі (передачі)
векселя, відповідно до договору,
припиняються грошові зобов'язання щодо
платежу за цим договором та виникають
грошові зобов'язання щодо платежу за
векселем.

Строки платежу за векселем визначені
главою 5 Уніфікованого закону.

За приписами ст. 33, 35, 38 Уніфікованого
закону переказний вексель (так само і
простий) строком платежу «на визначену
дату» підлягає сплаті у визначений
строк від пред'явлення визначається
або датою акцепту, або датою протесту,
при цьому держатель переказного
векселя зі строком платежу на
визначений день або у визначений строк
від дати складання чи від пред'явлення
повинен пред'явити вексель для платежу
або в день, в який він підлягає оплаті,
або в один із двох наступних робочих
днів.

У разі непред'явлення до платежу
переказного векселя в установлені
строки його держатель втрачає права за
ним стосовно індосантів, векселедавця,
а також інших зобов'язаних за векселем
осіб, за винятком акцептанта, а при
непред'явленні до платежу простого
векселя - за винятком векселедавця
(статті 53, 78 Уніфікованого закону). Такі
самі наслідки настають, якщо вексель зі
строком платежу на визначений день або
у визначений строк від дати складання
чи пред'явлення не пред'явлено до
платежу в день, коли він мав бути
оплачений, або протягом двох наступних
робочих днів (статті 38, 53, 78
Уніфікованого закону).

Аналогічно вирішуються спори і за
участю векселедавця простого векселя,
що передбачено ст. 78 Уніфікованого
закону, а також п. 19 Постанови № 5
Пленуму Верховного суду України «Про
деякі питання практики розгляду
спорів, пов'язаних з обігом векселів»
від 08.06.2007 року.

Відповідно до статті 11 Уніфікованого
закону будь-який вексель, навіть
виданий без прямого застереження про
наказ, може бути переданий шляхом
індосаменту іншій особі. Згідно ст.14
Уніфікованого закону індосамент
переносить всі права, що випливають з
векселя. Відповідно до статті 16
Уніфікованого закону власник векселя
вважається його законним держателем,
якщо його право на вексель базується на
безперервному ряді індосаментів.
Згідно статті 38 Уніфікованого закону
держатель векселя зі строком платежу
на визначений день повинен пред'явити
вексель для платежу або в день, в який
він підлягає сплаті, або в один із двох
наступних робочих днів.

Згідно статті 78 Уніфікованого закону
векселедавець простого векселя
зобов'язаний так само, як акцептант за
переказним векселем. Відповідно ж до
статті 28 Уніфікованого закону
акцептант зобов'язується здійснити
платіж за векселем при настанні строку
платежу.

Частиною першою статті 34 Уніфікованого
закону про переказні векселі та прості
векселі визначено, що «переказний
вексель строком за пред'явленням
підлягає оплаті при його пред'явленні.
Він повинен бути пред'явлений для
платежу протягом одного року віддати
його складання».

Виходячи з вищенаведеного судом
встановлено, що строк пред'явлення до
оплати копій векселів, що містяться в
матеріалах справи, настане лише
31.01.2015р.. Тобто на час розгляду справи
термін платежу по простим векселям,
виданим позивачем, не настав та строк
позовної давності на момент закінчення
перевірки не закінчився.

Відповідно до ст.194 ЦК України цінним
папером є документ встановленої форми
з відповідними реквізитами, що
посвідчує грошове або інше майнове
право і визначає взаємовідносини між
особою, яка його розмістила (видала), і
власником та передбачає виконання
зобов'язань згідно з умовами його
розміщення, а також можливість
передачі прав, що випливають з цього
документа, іншим особам.

Статтею 5 Закону про обіг векселів і ст.
14 Закону України «Про цінні папери та
фондовий ринок» визначено, що векселі
(переказні та прості) складаються у
документарній формі на бланках з
відповідним ступенем захисту від
підроблення.

Перелік обов'язкових реквізитів для
простого векселя наведено у ст. 75
Уніфікованого закону, зокрема це: назва
«простий вексель», безумовне
зобов'язання сплатити визначену суму
грошей, зазначення строку платежу,
зазначення місця, в якому повинен бути
здійснений платіж, найменування особи,
якій або наказу якої повинен бути
здійснений платіж, зазначення дати і
місця складання простого векселя,
підпис особи, яка видає документ
(векселедавець).

Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 196 ЦК України
і статей 2, 76 Уніфікованого закону
документ, який не містить обов'язкових
реквізитів, перелічених у вказаних
статтях Уніфікованого закону, не має
сили векселя.

Згідно з ч. 3 ст. 5 Закону України «Про
обіг векселів в Україні» вексель
підписується від імені юридичних осіб
власноручно керівником та головним
бухгалтером (якщо така посада
передбачена штатним розписом
юридичної особи) чи уповноваженими
ними особами. Підписи скріплюються
печаткою.

Виходячи з вищенаведеного, судом
встановлено, що копії векселів, що
містяться в матеріалах справи,
відповідають вказаним вище вимогам, а
отже мають силу векселя.

Відповідно до норм п.198.1, 198.2. ст.198
Податкового кодексу України від 2
грудня 2010 року N 2755-VI, право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з придбання (будівництво,
спорудження, створення) необоротних
активів, а датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше:

- дата списання коштів з
банківського рахунка платника податку
на оплату товарів/послуг;

- дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Виходячи з вищенаписаного та керуючись
нормами законодавства України, суд
дійшов висновку, що наявність у
платника податку - Позивача, виданої
йому продавцем товару податкової
накладної, оформленої з дотриманням
вимог чинного законодавства, є
достатньою підставою для визначення
податкового кредиту та відшкодування
податку на додану вартість із
державного бюджету, а Податковим
кодексом України від 2 грудня 2010 року N
2755-VI не передбачено обов'язкової сплати
векселів для виникнення права на
податковий кредит.

З доказів витребуваних судом на
виконання вимог ст.71 КАС України та
приєднаних до справи документів, а
саме:

- договір № 53/08 на складання
кошторисної документації від 01.07.2013р. з
додатками до нього;

- свідоцтво про державну
реєстрацію фізичної особи - підприємця
ОСОБА_4 серія НОМЕР_2;

- витяг з єдиного державного
реєстру на ФОП ОСОБА_4»;

- свідоцтво платника єдиного
податку суб'єкта господарювання ОСОБА_4
серія НОМЕР_1;

- кваліфікаційний сертифікат
відповідального виконавця окремих
видів робіт (послуг), пов'язаних із
створенням об'єкта архітектури
Міністерства регіонального розвитку,
будівництва та житлово - комунального
господарства України на ОСОБА_4 серія
НОМЕР_3;

- акт огляду даху покрівлі бізнес -
центру від 01.07.2013р. з додатками №1;2 до
нього;

- наказ від 09.08.2013р. директора ТОВ
«ЭСТЕЙТ - МЕНЕДЖМЕНТ»,

судом встановлено повноваження ФОП
ОСОБА_4, щодо складання кошторисної
документації до договору на виконання
ремонтних робіт №0208/13 від 09.08.2013 року,
її кваліфікацію, а також те, що дані
ремонтні роботи були заплановані ТОВ
«ЭСТЕЙТ - МЕНЕДЖМЕНТ» заздалегідь та
були не єдиними які проводились в
перевіряє мий період.

Також виходячи з вищенаведеного судом
встановлено, що ТОВ «ЭСТЕЙТ -
МЕНЕДЖМЕНТ» виготовлення відповідної
кошторисної документації, довідок про
вартість виконаних будівельних робіт
/та затрат та акти приймання виконаних
будівельних робіт (типова форма №КБ-2,
№КБ-3) замовляє у третьої особи, яка не
виконує планові ремонтні роботи, а
займається лише підготовкою
кошторисної документації. Тобто ТОВ
«ЭСТЕЙТ - МЕНЕДЖМЕНТ» тим, самим
ліквідує ризик збільшення ціни
вартості запланованих ремонтних робіт
підрядником, який має
заінтересованість в збільшені ціни
відповідного договору. Вищеперелічене
свідчать про неможливість наявності
між позивачем та його контрагентом ТОВ
«АСТОК - ІНВЕСТ» при укладанні і
виконанні договору на №0208/13 від 09.08.2013
року, взаємоузгоджених зловмисних дій,
спрямованих на порушення існуючого в
державі суспільного ладу або моральних
засад.

У ході розгляду справи судом
встановлено, що жодних суттєвих
зауважень чи претензій до складених
первинних документів, правоздатності і
дієздатності юридичних осіб, які є
сторонами спірних правочинів, до
правового статусу сторін договорів як
платників ПДВ, відповідності спірних
правочинів вимогам закону, належності
складання первинних документів за
спірним правочином ДПІ, ані при
проведенні перевірки, ані в ході
судового розгляду з боку відповідача
не має.

Як вже зазначалось, фактичною
підставою для відображення в акті
порушення позивачем норм податкового
законодавства слугував висновок акту
Західної МДПІ м. Харкова ГУ Міндоходів
у Харківській області «Про
неможливість проведення зустрічної
звірки Товариства з обмеженою
відповідальністю «АСТОК ІНВЕСТ» () щодо документального
підтвердження господарських відносин,
із платниками податків, їх реальності
та повноти відображенню в обліку за
липень - жовтень 2013р.».

В силу приписів ПК України акт
перевірки, складений органом державної
податкової служби України відносно
платника податків не є беззаперечним
та безумовним доказом вчинення
порушень контрагентами такого
платника, за умови доведеності
платником реальності вчинення
господарської операції. При
дослідженні факту здійснення
господарської операцій оцінюватися
повинні, перш за все, відносини
безпосередньо між учасниками тієї
операції, на підставі якої сформовані
дані податкового обліку. З урахуванням
викладеного, суд наголошує, що з огляду
на реальний характер операції, за
наслідком виконання якої позивачем був
сформований оспорюваний податковий
кредит, порушення контрагентами правил
здійснення податкової дисципліни та
господарської діяльності (як-от
відсутність за місцем реєстрації,
несплата податків та зборів у
необхідному розмірі тощо) не може бути
підставою для позбавлення платника
(позивача у справі) права на отримання
податкової вигоди за умови відсутності
доказів недобросовісності такого
платника.

Суд також зазначає, що в силу положень
Цивільного кодексу України,
Господарського кодексу України та
Закону України "Про державну
реєстрацію юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців" позивач та його
контрагенти є окремими суб'єктами
права зі статусом юридичної особи, а
відтак за змістом Податкового кодексу
України позивач та контрагенти
позивача є окремими платниками податку
на додану вартість. За таких обставин,
межі юридичної відповідальності
кожного платника ПДВ, яка (слід
розуміти - відповідальність)
відповідно до ст.61 Конституції України
має індивідуальний характер,
поширюються на діяння, що визнаються
законом протиправними та були вчинені
саме цим платником. Притягнення
суб'єкта права до юридичної
відповідальності за діяння, що було
вчинено іншою особою, згідно з законом
є неможливим.

У зв'язку з викладеним, суд зазначає, що
згідно з п. 44.1. ст.41 Податкового кодексу
України для цілей оподаткування
платники податків зобов'язані вести
облік доходів, витрат та інших
показників, пов'язаних з визначенням
об'єктів оподаткування та/або
податкових зобов'язань, на підставі
первинних документів, регістрів
бухгалтерського обліку, фінансової
звітності, інших документів, пов'язаних
з обчисленням і сплатою податків і
зборів, ведення яких передбачено
законодавством

Платникам податків забороняється
формування показників податкової
звітності, митних декларацій на
підставі даних, не підтверджених
документами, що визначені абзацом
першим цього пункту.

У випадках, передбачених статтею 216
Цивільного кодексу України, платники
податків мають право вносити
відповідні зміни до податкової
звітності у порядку, визначеному
статтею 50 цього Кодексу.

Суд зазначає, що належними та
допустимими в розумінні ст.124
Конституції України, ст. 70 КАС України
доказами факту вчинення платником
податків нікчемного правочину або
факту відображення в обліку показників
господарських операцій, які в
дійсності не відбулись, можуть бути або
обвинувальний вирок суду по
кримінальній справі (бо діяння
платника податків по протиправному
заволодінню майном іншої особи або
ухиленню від сплати податків, тобто
вчинення нікчемного правочину, є
об'єктивною стороною злочинів,
передбачених ст.191 КК України та ст.212 КК
України), або рішення суду у справі про
стягнення одержаного за нікчемним
правочином (бо наслідком вчинення
платником податків нікчемного
правочину відповідно до ст.ст. 207, 208, 250
Господарського кодексу України є
застосування конфіскаційного заходу у
вигляді стягнення одержаного за
нікчемним правочином), або рішення суду
про визнання правочину недійсним (бо
відповідно до ч.3 ст. 228 Цивільного
кодексу України вчинення платником
податків правочину, котрий суперечить
інтересам держави і суспільства, є
підставою для звернення до суду з
вимогою про визнання такого правочину
недійсним).

Проте, у ході розгляду справи
відповідачем не подано до суду жодних
доказів порушення кримінальної справи
відносно посадових (службових) осіб
платника податків або за викладеними в
акті фактами діяльності платника
податків, наявності обвинувального
вироку суду, рішення суду про стягнення
одержаного за нікчемним правочином,
наявності рішення суду про визнання
правочину недійсним.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198. Податкового
кодексу України право на віднесення
сум податку до податкового кредиту
виникає у разі здійснення операцій,
зокрема, з придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та послуг.

Пунктом 198.2 ст. 198 Податкового кодексу
України визначено, що датою виникнення
права платника податку на віднесення
сум податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: або дата списання
коштів з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; або
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

При цьому за правилами п.198.3. ст.198
Податкового кодексу України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг
(у разі здійснення контрольованих
операцій - не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу) та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

За змістом п.198.6. ст.198 Податкового
кодексу України не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Відповідно до п.198.4. ст.198 Податкового
кодексу України передбачено, що якщо
платник податку придбає (виготовляє)
товари/послуги та необоротні активи,
які призначаються для їх використання
в операціях, що не є об'єктом
оподаткування або звільняються від
оподаткування, то суми податку,
сплачені (нараховані) у зв'язку з таким
придбанням (виготовленням), не
відносяться до податкового кредиту
зазначеного платника.

Отже, як вбачається з матеріалів
справи, позивач та його контрагент
належним чином оформили договірні
правовідносини та, на виконання вимог
податкового законодавства, оформили
первинні документи податкової та
бухгалтерської звітності.

Слід звернути увагу на те, що
зауваження щодо форми та змісту
наданих податкових накладних з боку
органу державної податкової служби в
акті перевірки відсутні.

Таким чином, позивачем виконані всі
умови для формування податкового
кредиту по господарській операції та
мало право складання податкових
накладних. Суд звертає увагу на те, що
податкові накладні відповідають
вимогам закріпленими в ст.201
Податкового кодексу України.

Суд, проаналізувавши фактичні
обставини та матеріали справи,
оцінивши докази, надані сторонами, не
знаходить у діях платника податків -
ТОВ «ЭСТЕЙТ - МЕНЕДЖМЕНТ» порушень тих
норм закону, на які посилається
відповідач, і приходить до висновку, що
твердження податкового органу про
наявність таких порушень ґрунтуються
на припущеннях та належним чином не
доведені, доводи відповідача
суперечать вимогам податкового
законодавства та спростовуються
наявними у матеріалах справи доказами.

Згідно з ст. 19 Конституції України
правовий порядок в Україні ґрунтується
на засадах, відповідно до яких ніхто не
може бути примушений робити те, що не
передбачено законодавством. Органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Частиною 3 статті 2 КАС України
передбачено, що у справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Згідно з ч. 1 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, та враховуючи всі
наведені обставини, суд вважає, що
відповідачем не доведена
правомірність винесення оскаржуваних
податкових повідомлень-рішень, а тому
позовні вимоги підлягають задоволенню
у повному обсязі.

З огляду на відсутність порушення
позивачем норм податкового
законодавства при формуванні
податкового кредиту, суд вважає
позовні вимоги обґрунтованими, а
податкові повідомлення-рішення такими,
що підлягають скасуванню.

Оскільки відповідачем, який за
ознаками ст.3 КАС України є суб'єктом
владних повноважень, при розгляді і
вирішенні судом справи в порядку ч.2
ст.71 КАС України не доведено
правомірності винесення спірного
податкового повідомлення-рішення, суд
доходить висновку, що спірні правові
акти індивідуальної дії порушує права
і інтереси позивача та не відповідають
вимогам ч.3 ст.2 КАС України, тому
підлягають скасуванню, а позовні
вимоги позивача підлягають
задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.94 КАС України якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони, яка не є суб'єктом владних
повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

На підставі викладеного, керуючись ст.
8, 19 Конституції України, ст.ст. 2, 7-14, 69-71,
86, 94, 158-163, 186, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Эстейт-Менеджмент" до Державної
податкової інспекції у Київському
районі м. Харкова Головного управління
Міндоходів у Харківській області про
скасування податкових
повідомлень-рішень - задовольнити.

Скасувати податкові повідомлення -
рішення форми "Р" від 16.04.2014 року №
та форми "В4" від 07.07.2014 року №
прийняті Державною податковою
інспекцією у Київському районі м.
Харкова Головного управління
Міндоходів у Харківській області.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Эстейт-Менеджмент"
() сплачений судовий
збір у розмірі 186,00 грн., (сто вісімдесят
шість грн., 00 коп.).

Постанова може бути оскаржена в
Харківський апеляційний
адміністративний суд через
Харківський окружний адміністративний
суд шляхом подачі апеляційної скарги в
десятиденний строк з дня її
проголошення, копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги. У разі подання апеляційної
скарги постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після закінчення
апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови виготовлено 17
жовтня 2014 року.

Суддя
Єгупенко В.В.