Справа № 227/2409/14-а
Суддя: Спаскін О.А.
Дата ухвалення: 2014-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2014 р.Справа № 227/2409/14-аКолегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Спаскіна О.А.

Суддів: Сіренко О.І. , Любчич Л.В.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Управління соціального
захисту населення Добропільської
міської ради на постанову
Добропільського міськрайонного суду
Донецької області від 26.05.2014р. по
справі № 227/2409/14-а

за позовом ОСОБА_1

до Управління соціального захисту
населення Добропільської міської ради

про визнання неправомірними дій та
зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Постановою Добропільського
міськрайонного суду Донецької області
від 26 травня 2014 року адміністративний
позов ОСОБА_1 до Управління соціального
захисту населення Добропільської
міської ради про визнання дій
неправомірними та зобов'язання
провести перерахунок та виплату
допомоги по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку -
задоволено.

Визнано протиправними дії Управління
соціального захисту населення
Добропільської міської ради щодо
призначення та виплати ОСОБА_1 допомоги
по догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку за період з 06.01.2014 року
по 26.05.2014 року в розмірі 130 грн. щомісяця.

Зобов'язано Управління соціального
захисту населення Добропільської
міської ради здійснити нарахування та
виплату, з урахуванням фактично
виплачених сум, на користь ОСОБА_1
щомісячної допомоги по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку за період з 06.01.2014 року по 26.05.2014
року, тобто по день винесення даної
постанови, відповідно до Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування у
зв'язку з тимчасовою втратою
працездатності та витрати, зумовленими
народженням та похованням" № 2240 - ІІІ,
виходячи з прожиткового мінімуму,
встановленого законом у 2013 - 2014 роках.

В апеляційній скарзі відповідач
просить скасувати вказану постанову
суду першої інстанції та ухвалити
нову, якою повністю відмовити в
задоволенні позовних вимог. Скаржник
зазначає, що приймаючи зазначену
постанову суд першої інстанції дійшов
до помилкових висновків, які призвели
до неправильного вирішення справи,
неповно з'ясував всі обставини справи,
що мають значення при вирішенні спору,
не вірно застосував до спірних
правовідносин положення статей 14, 15
Закону України "Про державну допомогу
сім'ям з дітьми", постанови Кабінету
міністрів України "Про затвердження
Порядку призначення і виплати
державної допомоги сім'ям з дітьми" від
27 грудня 2001 року №1751 та ст.159 Кодексу
адміністративного судочинства України
щодо повноти та об'єктивності розгляду
справи.

Суд апеляційної інстанції на підставі
п.3 ч.1 ст. 197 КАС України розглядає
справу в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами.

Колегія суддів, перевіривши рішення
суду першої інстанції в межах
апеляційної скарги відповідно до ст. 195
КАС України, дослідивши матеріали
справи, вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що позивач, ОСОБА_1 -
є матір'ю ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, що
підтверджується копією копією
свідоцтва про народження серії НОМЕР_1
(а.с. 6).

Згідно довідки Управління соціального
захисту населення Добропільської
міської ради про отримання
(неотримання) допомог від 18.04.2014 року №
874 позивач перебуває на обліку у
відповідача як отримувач державної
соціальної допомоги по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку непрацюючим жінкам, не
застрахована особа (а.с. 7).

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що, дії
та прийняті за їх наслідками рішення
відповідача є неправомірними, оскільки
позивач має право на отримання
щомісячної державної грошової
допомоги по догляду за дитиною (ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1) відповідно до статті 15
Закону України "Про державну допомогу
сім'ям з дітьми", а допомога
виплачувалась в меншому розмірі.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції з
огляду на таке.

Статтею 46 Конституції України
громадянам гарантовано право на
соціальний захист, що включає, зокрема,
право на забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності за рахунок страхових
внесків громадян, підприємств, установ
і організацій, а також бюджетних та
інших джерел соціального забезпечення;
створенням мережі державних,
комунальних, приватних закладів для
догляду за непрацездатними. Пенсії,
інші види соціальних виплат та
допомоги, що є основним джерелом
існування, мають забезпечувати рівень
життя, не нижчий від прожиткового
мінімуму, встановленого законом.

Статтею 19 Конституції України
встановлено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

До 1 січня 2008 року - дати набрання
чинності Законом України від 28.12.2007
№107-VІ "Про Державний бюджет України на
2008 рік та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України" (далі -
Закон № 107-VІ) - правовідносини щодо
виплати допомоги по догляду за дитиною
до досягнення нею трирічного віку
регулювалися Законом України від 21.11.1992
№ 2811-ХІІ "Про державну допомогу сім'ям з
дітьми" (далі - Закон № 2811-ХІІ), дія
якого поширювалася на осіб, не
застрахованих в системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування (стаття 13) та
Законом України від 18.01.2001 № 2240-ІІІ
(далі - Закон № 2240-III), який поширював
свою дію на застрахованих у зазначеній
системі осіб.

Розмір допомоги також визначався цими
законами. Зокрема, статтею 15 Закону
№2811-ХІІ встановлено, що допомога по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку надається у розмірі
встановленого законом прожиткового
мінімуму для дітей віком до 6 років, а
відповідно до статті 43 Закону № 2240-ІІІ
допомога по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку
надається застрахованій особі у
розмірі, що встановлюється правлінням
Фонду, але не менше розміру
прожиткового мінімуму, встановленого
законом. Пунктами 23, 25 розділу ІІ Закону
№ 107-VI були внесені відповідні зміни до
Закону № 2811-ХІІ та Закону № 2240-III.
Зокрема, змінами до статті 13 Закону №
2811-ХІІ його дію поширено на
застрахованих осіб, а із Закону № 2240-III
було виключено статті 40-44.

Рішенням Конституційного Суду України
від 22.05.2008 № 10-рп/2008 (далі - рішення №
10-рп/2008) визнано неконституційними
низку положень Закону № 107-VI, в тому
числі й пункту 25 розділу II Закону № 107-VI
щодо виключення статей 40-44 Закону №
2240-III.

Пунктом 2 розділу ІІІ Закону № 107-VI було
передбачено, що розділ II цього Закону
діє до 31 грудня 2008 року.

Таким чином, з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
№ 10-рп/2008 відновили свою дію
вищезазначені положення Закону № 2240-III,
а з 1 січня 2009 року - статті 13, 15 Закону №
2811-ХІІ.

Оскільки ані Законом України "Про
Державний бюджет України на 2011 рік", ані
іншими Законами, не встановлювалось на
2011,2012,2013 роки інший, ніж у Законах
№2811-ХII та №2240-III розмір допомоги, а
закони про бюджет діяли, відповідно,
лише у 2009 та 2010 роках, спірні
правовідносини з 01.01.2011р. регулюються
Законами №2811-ХII та №2240-III, а положення
Постанови КМУ №1751 від 27.12.2001р. в тій
частині, в якій вона суперечить
названим законам, застосовуватися не
може. Отже, з 01.01.2011р. у відповідача
виник обов'язок здійснювати виплату
державної допомоги в розмірах,
передбачених Законами №2811-ХII та 2240-III.

Крім того, така правова позиція
викладена в постанові Вищого
адміністративного суду України від
21.08.2012 року по справі № К/9991/33496/12 та в
постанові Верховного Суду України від
25.12.2012 року.

Оскільки у справі, що розглядається,
встановлено, що спір виник щодо виплати
допомоги на дитину особі, яка не
застрахована у системі соціального
загальнообов'язкового державного
соціального страхування, то за таких
обставин на відносини щодо виплати
допомоги позивачу, у зазначеному
періоді, поширюються норми
спеціального закону, яким є Закон
№2811-ХII "Про державну допомогу сім'ям з
дітьми", відповідно до статті 15 якого
допомога по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку
надається у розмірі встановленого
законом прожиткового мінімуму для
дітей віком до 6 років.

Вихідним критерієм обчислення цієї
допомоги позивачу є прожитковий
мінімум для дітей віком до 6 років, який
встановлений Законами України про
державний бюджет України на 2013 та 2014
роки.

З огляду на наведене, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що позивач має право на
перерахунок та виплату їй недоплаченої
допомоги по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку,
виходячи з розміру не меншого
прожиткового мінімуму для дітей до 6
років, в межах заявлених вимог.

Отже, доводи апеляційної скарги
відповідача про порушення судом першої
інстанції під час розгляду справи
вимог статей 14, 15 Закону України "Про
державну допомогу сім'ям з дітьми",
постанови Кабінету міністрів України
"Про затвердження Порядку призначення
і виплати державної допомоги сім'ям з
дітьми" від 27 грудня 2001 року № 1751 та
норм ст. 159 Кодексу адміністративного
судочинства України щодо повноти та
об'єктивності розгляду справи
висновків суду не спростовують,
оскільки при розгляді справи суд
першої інстанції, відповідно до вимог
ст. 159 КАС України повно і всебічно, в
межах заявлених вимог, з'ясував дійсні
обставини справи, дав належну оцінку
наявним у справі доказам, правильно
вирішив питання щодо правовідносин,
зумовлених встановленими фактами, та
вирішив справу на підставі норм
матеріального права, які регулюють ці
правовідносини.

З огляду на вищевикладене, постанова
суду першої інстанції ухвалена з
дотриманням норм процесуального права,
у відповідності до вимог норм
матеріального права, тому колегія
суддів вважає, що підстав для її
скасування немає.

Відповідно до ч.1 ст. 200 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову чи ухвалу суду
- без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 199,
ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Управління
соціального захисту населення
Добропільської міської ради залишити
без задоволення.

Постанову Добропільського
міськрайонного суду Донецької області
від 26.05.2014р. по справі № 227/2409/14-а
залишити без змін.

Ухвала є остаточною та оскарженню не
підлягає.

Головуючий суддя Спаскін О.А.Судді
Сіренко О.І. Любчич Л.В.