Справа № 2а-1508/12/2770
Суддя: Костенко М.І.
Дата ухвалення: 2014-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"08" жовтня 2014 р. м. Київ
К/800/1973/14

Вищий адміністративний суд України у
складі: суддя Костенко М.І. - головуючий,
судді Бухтіярова І.О., Приходько І.В.,

розглянув у письмовому провадженні
касаційну скаргу державної податкової
інспекції у Ленінському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Севастополі (далі - ДПІ)

на постанову Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 05.12.2013

у справі № 2а-1508/12/2770

за позовом комунального підприємства
"Севміськводоканал" Севастопольської
міської ради (далі - Підприємство)

до ДПІ

про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення.

За результатами розгляду касаційної
скарги Вищий адміністративний суд
України

ВСТАНОВИВ:

У липні 2012 року Підприємство
звернулося до Окружного
адміністративного суду міста
Севастополя з позовом, в якому просило
визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення від
25.06.2012 № .

Ухвалою названого суду від 21.08.2012
наведені позовні вимоги було об'єднано
в єдине провадження з вимогами у справі
№ 2а-1626/12/2770 про скасування податкового
повідомлення-рішення від 25.06.2012 №
.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста
Севастополя від 06.12.2012 позов задоволено
повністю; оскаржувані акти
індивідуальної дії визнано
протиправними та скасовано у повному
обсязі.

Постановою Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 05.12.2013 зазначене рішення суду
першої інстанції скасовано; позов
задоволено частково; визнано
протиправним та скасовано податкове
повідомлення-рішення від 25.06.2012 №
, а також податкове
повідомлення-рішення від 25.06.2012 №
в частині збільшення грошового
зобов'язання з ПДВ на 1 219 036 грн. за
основним платежем та на 304 759 грн. за
штрафними санкціями; в решті позову (а
саме - в частині нарахування
Підприємству грошового зобов'язання з
ПДВ у сумі 386672 грн. за основним платежем
та 96668 грн. за штрафними санкціями)
відмовлено.

Посилаючись на невідповідність
висновків судів, покладених в основу
прийняття зазначених рішень, вимогам
чинного законодавства та дійсним
обставинам справи, ДПІ звернулася до
Вищого адміністративного суду України
з касаційною скаргою, в якій просить
скасувати прийняті у справі судові
акти та повністю відмовити у позові.

Перевіривши відповідність висновків
судів наявним у матеріалах справи
доказам, правильність застосування
судами норм матеріального права та
дотримання ними процесуальних норм,
обговоривши доводи касаційної скарги,
Вищий адміністративний суд України
вважає за необхідне частково
задовольнити касаційні вимоги ДПІ
виходячи з такого.

Попередніми судовими інстанціями у
розгляді справи встановлено, що
податковою інспекцією було проведено
виїзну планову документальну
перевірку Підприємства з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.07.2010 по 31.12.2011, оформлену
актом від 23.05.2012 № 00036/22-1/03358274/3201/0.

За наслідками цієї перевірки ДПІ було
прийнято податкові
повідомлення-рішення від 25.06.2012:

№ , згідно з яким позивачеві
донараховано грошове зобов'язання з
ПДВ у сумі 2 007 135 грн. (у тому числі 1 605 708
грн. за основним платежем та 401 427 грн. за
штрафними санкціями);

№ , згідно з яким Підприємству
визначено суму завищення від'ємного
значення об'єкта оподаткування
податком на прибуток у розмірі 368 318 грн.

Однією з підстав для прийняття
зазначених актів індивідуальної дії
став висновок податкового органу про
те, що у перевіреному періоді позивач
неправомірно включив до складу витрат,
які враховуються при визначенні
оподатковуваного доходу, вартість води
в обсязі понадлімітних втрат при її
постачанні споживачам, яка не була
використана в господарській
діяльності Підприємства, та незаконно
відніс суми ПДВ, сплачені у складі
вартості такої води, до податкового
кредиту.

Надаючи правову оцінку цьому епізоду,
попередні судові інстанції послалися,
зокрема, на те, що Підприємством
придбавалася вода виключно з метою
здійснення його основної статутної
діяльності з централізованого
постачання води та здійснення
водовідведення, а відтак наявність
об'єктивних понадлімітних втрат води у
рамках провадження цієї діяльності не
може розцінюватися як використання
води у невиробничих цілях.

Відповідно до пункту 5.1, підпункту 5.2.1
пункту 5.2 статті 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
(який визначав порядок формування
валових витрат до 01.04.2011) валові витрати
виробництва та обігу (далі - валові
витрати) - це сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності. До складу валових витрат
включаються суми будь-яких витрат,
сплачених (нарахованих) протягом
звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у тому числі
витрати з придбання електричної
енергії (включаючи реактивну), з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті Закону.

Згідно з підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті
7 Закону України «Про податок на додану
вартість» (який регулював порядок
формування податкового кредиту до
01.01.2011) податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи із
договірної (контрактної) вартості
товарів (послуг), але не вище рівня
звичайних цін, у разі якщо договірна
ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8-1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

За правилами пункту 138.1 статті 138
Податкового кодексу України до витрат,
що враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, належать, зокрема,
витрати операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 -
138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10,
пунктом 138.11 цієї статті, та за змістом
підпункту 138.1.1 пункту 138.1 включають
собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг.

За змістом пункту 138.8 статті 138
Податкового кодексу України
собівартість виготовлених та
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг складається з витрат,
прямо пов'язаних з виробництвом таких
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, та включає як прямі матеріальні
витрати, так і вартість придбаних
послуг, прямо пов'язаних з виробництвом
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг.

Пунктом 138.4 статті 138 Податкового
кодексу України передбачено, що
витрати, що формують собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг, крім нерозподільних
постійних загальновиробничих витрат,
які включаються до складу собівартості
реалізованої продукції в періоді їх
виникнення, визнаються витратами того
звітного періоду, в якому визнано
доходи від реалізації таких товарів,
виконаних робіт, наданих послуг.

Згідно з пунктом 198.1 статті 198
Податкового кодексу України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та послуг.

Відповідно до пункту 198.3 цієї ж статті
Кодексу податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку.

Таким чином, однією з визначальних умов
виникнення у платника права податковий
кредит та на зменшення
оподатковуваного доходу на суму
понесених витрат є придбання товарів
(робіт, послуг) з господарською метою.

У пункті 1.32 статті 1 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
господарську діяльність визначено як
будь-яку діяльність особи, спрямовану
на отримання доходу в грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, у разі коли безпосередня участь
цієї особи в організації такої
діяльності є регулярною, постійною та
істотною. Як безпосередню участь слід
розуміти зазначену діяльність особи
через свої постійні представництва,
філіали, відділення, інші відокремлені
підрозділи, а також через довірену
особу, агента або будь-яку іншу особу,
яка діє від імені та на користь першої
особи.

Аналогічний за змістом припис
міститься і у підпункті 14.1.36 пункту 14.1
статті 14 Податкового кодексу України,
згідно з яким господарську діяльність
визначено як діяльність особи, що
пов'язана з виробництвом
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
і проводиться такою особою самостійно
та/або через свої відокремлені
підрозділи, а також через будь-яку іншу
особу, що діє на користь першої особи,
зокрема за договорами комісії,
доручення та агентськими договорами.

У справі, що переглядається,
господарська діяльність Підприємства
полягає в закупівлі води та її
реалізації кінцевим споживачам.

Розпорядженням Севастопольської
міської державної адміністрації від
29.09.2000 № 2001-р затверджено розрахунок
індивідуального технологічного
нормативу використання питної води
позивачем згідно з Галузевими
технологічними нормативами
використання питаної води
підприємствами
водопровідно-каналізаційного
господарства України, затвердженими
наказом Державного комітету України з
питань житлово-комунального
господарства від 17.02.2004 № 33, яким
визначено максимально допустимий
обсяг технологічних втрат води при її
транспортуванні і реалізації
абонентам.

У той же час підстави для обмеження
витрат платника, що підлягають
врахуванню при визначенні об'єкта
оподаткування податку на прибуток та
податку на додану вартість, виключно
вказаними нормативами відсутні.

У розглядуваному випадку суди
встановили, що понадлімітні втрати
води виникли у Підприємства саме при
здійсненні його діяльності з
водопостачання та водовідведення, що
підтверджує об'єктивність цих втрат та
їх виробничий характер.

Доказів виникнення у Підприємства
втрат води внаслідок її використання з
іншою метою, ніж у межах господарської
діяльності, податковою інспекцією не
представлено. Оцінка ж ефективності
використання води не впливає на
податковий облік платника (позивача у
справі).

А відтак слід погодитися з висновком
судів про відсутність підстав для
виключення з податкового обліку
позивача вартості понадлімітних втрат
води.

Іншою підставою для висновку
податкової інспекції про заниження
позивачем грошового зобов'язання з
податку на додану вартість став факт
включення до податкового кредиту
Підприємства суми цього податку у ціні
товарів та послуг, придбаних за рахунок
дотацій з місцевого бюджету.

На обґрунтування своєї правової
позиції ДПІ послалася на положення
підпункту 197.1.28 пункту 197.1 статті 197
Податкового кодексу України, в силу
вимог якого звільняються від
оподаткування операції з постачання
товарів/послуг у частині суми
компенсації на покриття різниці між
фактичними витратами та регульованими
цінами (тарифами) у вигляді виробничої
дотації з бюджету.

За посиланням ДПІ, на підставі
наведеної правової норми позивач
повинен був здійснити пропорційний
розподіл податкового кредиту,
керуючись правилами підпунктів 199.1, 199.2
статті 199 Податкового кодексу України.

Відхиляючи зазначені доводи
відповідача як неспроможні, суди обох
попередніх інстанцій помилково
зазначили, що правила підпункту 197.1.28
пункту 197.1 статті 197 названого Кодексу
не поширюються на випадки покриття
збитків Підприємства від провадження
основної статутної діяльності та на
покриття його заборгованості за
придбану електроенергію. Адже
розглядувана норма не конкретизує
перелік витрат підприємства, які
покриваються за рахунок бюджетної
дотації та які складають собівартість
товарів та послуг, що постачаються
відповідним підприємством. А відтак з
часу набрання чинності Податковим
кодексом України ПДВ у складі вартості
будь-яких товарів та послуг, витрати на
придбання яких компенсовані за рахунок
бюджетних дотацій, не підлягає
включенню до податкового кредиту у
частині відповідної компенсації з
огляду на те, що такі товари та послуги
лише частково призначені для
використання в оподатковуваних
операціях.

Наведене обумовлює законність
нарахування Підприємству грошового
зобов'язання з ПДВ у сумі 1 145 372 грн. за
основним платежем та 286 343 грн. за
штрафними санкціями за податковим
повідомленням-рішенням від 25.06.2012 №
.

В частині правомірності визначення
позивачеві грошового зобов'язання з
ПДВ у сумі 386 672 грн. за основним
платежем та 96668 грн. за штрафними
санкціями з причин порушення позивачем
порядку формування податкових
зобов'язань та податкового кредиту за
касовим методом рішення суду
апеляційної інстанції у справі
учасниками провадження не
оскаржується; Вищим адміністративним
судом України також не виявлено
допущені апеляційним судом порушення
норм матеріального і процесуального
права, на які відсутні посилання у
поданій скарзі, при наданні правової
оцінці цьому епізодові.

З урахуванням викладеного Вищий
адміністративний суд України вважає за
необхідне змінити оскаржувану
постанову суду апеляційної інстанції
та відмовити у відповідній частині
позовних вимог Підприємства.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 225, 232
Кодексу адміністративного судочинства
України, Вищий адміністративний суд
України

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу державної
податкової інспекції у Ленінському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Севастополі
задовольнити частково.

3. Постанову Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 05.12.2013 у справі № 2а-1508/12/2770 змінити в
частині визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення 25.06.2012 № у
сумі 1 145 372 грн. за основним платежем та
286 343 грн.

У цій частині позову відмовити.

4. В решті постанову Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 05.12.2013 у справі № 2а-1508/12/2770 залишити
без змін.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, і
може бути переглянута Верховним Судом
України в порядку статей 236-238 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя: М.І. Костенко
судді:І.О. Бухтіярова І.В. Приходько