Справа № 810/4733/14
Суддя: Волков А.С.
Дата ухвалення: 2014-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

09 жовтня 2014 року 810/4733/14

Київський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючий - суддя Волков А.С.,

фіксування судового засідання
технічними засобами та ведення журналу
забезпечував секретар судового
засідання Луценко К.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом Державної фінансової
інспекції України до Державного
підприємства "Міжнародний аеропорт
"Бориспіль" про зобов'язання вчинити
певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного
адміністративного суду звернулась
Державна фінансова інспекція України з
позовом до Державного підприємства
"Міжнародний аеропорт "Бориспіль" про
зобов'язання відповідача вчинити певні
дії - виконати наступні вимоги,
викладені у листі від 05.08.2014 № 05-14/1159
"Вимоги про усунення порушень", а саме:

1) з метою отримання в повному обсязі
доходів, у порядку передбаченому
чинним законодавством, звернутися до
суду для стягнення із перелічених
контрагентів у примусовому порядку
недоотриманих доходів:

- з ТОВ «Майстрим Медіа», яким порушено
вимоги ст. 193 Господарського
процесуального кодексу України від
16.01.2003 року № 436 та договору від 03.08.2010
року № 02.1.2-14/25-76, в наслідок неповного
внесення інформації про отримані
доходи та несплати Аеропорту частини
доходу від реклами (50%) на суму 14400
гривень;

- з Дочірнього підприємства з іноземною
інвестицією «Фірма Фортуна», яким
порушено вимоги ст. 193 Господарського
процесуального кодексу України та
умови договорів від 08.02.2011 № 37-14/1-102 та
від 19.09.2011 № 37-14/1-150 через надання
недостовірних даних про розмір
отриманого чистого прибутку, в
наслідок чого Держане підприємство
«Міжнародний аеропорт «Бориспіль»
недоотримало доходу на суму 39320
гривень;

- з ТОВ «Лагуна-А», яким порушено вимоги
ст.193 Господарського процесуального
кодексу України та в порушення умов
договорів надано Державному
підприємству "Міжнародний аеропорт
"Бориспіль" недостовірні дані про
отриманий чистий прибуток, що призвело
до недоотримання доходу останнім (5% від
чистого прибутку) на загальну суму 70180
гривень (пункт 2 листа-вимоги від 05.08.2014
№ 05-14/115);

2) у наслідок включення до актів
виконаних робіт, роботи будівельних
машин і механізмів, наявність яких не
підтверджено субпідрядником ПП
«Будтепломонтаж» (підрядник ТОВ «БК
Будтранссервіс»), а також не
підтверджено нарахування заробітної
плати машиністам, завищено вартість
виконаних робіт та завдання
матеріальної шкоди (збитків) на
загальну суму 8660,07 грн., чим порушено
вимоги п.3.3.10 ДБН.Д.1.-1-2000 «Правила
визначення вартості в будівництві»,
затверджених наказом Держбуду від
27.08.2014 № 174:

з метою усунення порушення, стягнути
збитки у сумі 8660,07 грн. у порядку
встановленому чинним законодавством з
підрядника ТОВ «БК Будтранссервіс» та
субпідрядника ПП «Будтепломонтаж», а у
разі неможливості стягнення збитків в
судовому порядку, - стягнути з осіб,
винних у вказаному порушенні, збитки у
порядку, встановленому чинним
законодавством (пункт 4 листа-вимоги
від 05.08.2014 № 05-14/115).

3) щодо в порушення вимог пункту 9
Положення про види, розміри і порядок
надання компенсації громадянам у
зв'язку з роботою, яка передбачає
доступ до державної таємниці,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 15.06.1994 № 414, без
спеціального дозволу на провадження
діяльності пов'язаної з державною
таємницею встановлено і виплачено
надбавку за доступ до державної
таємниці на суму 65281,14 грн. та проведено
нарахувань до державних цільових
фондів на суму 24258,47 грн., в наслідок
чого Державному підприємству
"Міжнародний аеропорт "Бориспіль"
завдано матеріальної шкоди (збитків) на
загальну суму 89539,61 грн.:

- у зв'язку з чим, стягнути з осіб, винних
у вказаному порушенні збитки в сумі
89539,61 грн. у порядку встановленому
чинним законодавством (пункт 6
листа-вимоги від 05.08.2014 № 05-14/115);

4) у зв'язку з невиконанням вимог
постанови Кабінету Міністрів України
від 14.09.2011 № 961 «Про внесення змін до
постанови Кабінету Міністрів України
від 10.08.1995 № 629 і від 04.10.1995 № 786», якою
збільшено орендні ставки, встановлені
Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №
786 «Про методику розрахунку орендної
плати за державне майно та пропорції її
розподілу», недоотримано орендної
плати на вказані суми, а саме:

- ПАТ "Перший Український Міжнародний
Банк» 144004,11 грн.;

- ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» 20537,79
грн.;

- ПАТ «Укртелеком» у сумі 10279,10 грн.;

- ПрАТ «Інтер-Телеком» у сумі 22193,51 грн.;

- ТОВ «Голден Телеком» у сумі 18176,78 грн.;

- ТОВ «Медіум-ТВ» у сумі 16656,15 грн.;

- ПАТ «Кредобанк» 4101,89 грн.;

- ПрАТ «ДАТАГРУП» 19927,50 грн.;

- ТОВ «Універсальна платіжна система»
63703,82 грн.;

- ТОВ «Еквант Телеком Україна» 9048,33 грн.;

- ТОВ «ІНТЕР-АВІА» 161452,26 грн.;

- ПАТ «Банк Національний кредит» 36129,54
грн.;

- ТОВ «Авіаційна хендлінгова компанія
«Авіахендлінг» 4501,48 грн.;

- ТОВ «Футбольний клуб «Динамо» Київ»
15695,26 грн.;

- Державне підприємство «Зал офіційних
делегацій» 137259,84 грн.;

- ПАТ «МТС Україна» 216880,84 грн.;

- ТОВ «Астеліт» 34185,82 грн., у разі
неможливості стягнення збитків в
судовому порядку, стягнути з осіб,
винних у вказаному порушенні, збитки у
порядку, встановленому чинним
законодавством (пункт 7 листа-вимоги
від 05.08.2014 № 05-14/115);

4) щодо встановленого ревізією
порушення стосовно об'єкту
«Реконструкція зовнішнього
електропостачання (підстанція 110/10 кВ,
кабельні мережі 110 кВ)» підрядником
ПНВП «Синапс», яким порушено вимоги п.
3.3.10 ДБН.Д.1.-1.-2000 «Правила визначення
вартості в будівництві», затверджених
наказом Держбуду від 27.08.2000 № 174, та
завищено вартість робіт на суму 1066853,33
грн.:

у зв'язку з чим, відкоригувати обсяги
кредиторської заборгованості по
розрахунках за виконані роботи у
порядку, встановленому чинним
законодавством (пункт 8 листа-вимоги
від 05.08.2014 № 05-14/115).

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що Державна фінансова
інспекція України є центральним
органом виконавчої влади, що
забезпечує реалізацію державної
політики у сфері державного
фінансового контролю, та діє в
інтересах держави. Позивач
стверджував, що під час проведення
ревізії відповідача було виявлено
низку порушень чинного законодавства.
Пунктами 7, 10 статті 10 Закону України
«Про основні засади здійснення
державного фінансового контролю в
Україні» Держфінінспекції надано
право в разі виявлення порушень при
проведенні ревізії пред'являти
керівникам та іншим службовим особам
підконтрольних установ, що
ревізуються, вимоги щодо усунення
виявлених порушень законодавства з
питань збереження і використання
державної власності та фінансів, які є
обов'язковими до виконання, а також
звертатися до суду в інтересах держави,
якщо підконтрольною установою не
забезпечено виконання вимог щодо
усунення виявлених ревізією порушень
законодавства з питань збереження і
використання активів.

Оскільки відповідач виконав не всі
вимоги посадових осіб
Держфінінспекції, позивач звернувся до
суду з даним позовом.

У судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав,
просив суд позов задовольнити.

Відповідач позову не визнав, в
обґрунтування заперечень проти позову
зазначив, що чистину вимог Державної
фінансової інспекції України виконав.
Щодо тих вимог, відносно виконання яких
позивач звернувся до суду, відповідач
пояснив, що неспроможний їх виконати,
адже зміст приписів є незрозумілим з
точки зору способу виконання.
Відповідач також повідомив суду, що
намагаючись виконати вимоги органу
державного фінансового контролю, він
звернувся до господарського суду з
позовом до одного з контрагентів, однак
суд відмовив у задоволенні цього
позову. Таким чином, відповідачу
завдано збитків у вигляді безпідставно
понесених судових витрат. Відповідач
просив суд у задоволенні позову
відмовити.

Заслухавши представників сторін,
дослідивши представлені сторонами
документи та інші зібрані по справі
матеріали, суд дійшов висновку, що
позов задоволенню не підлягає з таких
підстав.

Державне підприємство "Міжнародний
аеропорт "Бориспіль" є юридичною
особою, що зареєстроване 23.03.1993 (номер
держаної реєстрації в ЄДР № 1
000265).

Майно відповідача є державною
власністю, але належить відповідачу на
праві господарського відання.

У липні 2013 року посадовими особами
Державної фінансової інспекції
України проведено планову ревізію
фінансово-господарської діяльності
Державного підприємства "Міжнародний
аеропорт "Бориспіль" за період з 01.04.2011
по 31.03.2013 (акт ревізії від 20.06.2013 № 05-21/166).

У ході ревізії посадовими особами
відповідача було виявлено низку
порушень та недоліків, які вони виклали
в акті ревізії від 20.06.2013 № 05-21/166.

З метою усунення виявлених ревізією
порушень Державна фінансова інспекція
України надіслала на адресу
відповідача лист від 05.08.2014 № 05-14/1159, в
якому вимагала розглянути матеріали
ревізії та вжити заходи щодо усунення
виявлених порушень та недопущення їх у
подальшому.

Відповідач, не погоджуючись з вимогами
Державної фінансової інспекції
України, звернувся до
адміністративного суду з позовом про
їх оскарження.

Однак, постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
04.04.2014 в адміністративній справі №
826/403/14, залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 03.06.2014, в
задоволенні позову Державного
підприємства "Міжнародний аеропорт
"Бориспіль" до Державної фінансової
інспекції України про визнання
протиправною та скасування вимоги від
05.08.2014 № 05-14/1159 відмовлено.

Оскільки залишились невиконаними
пункти 2, 4, 6, 7, 8 листа (вимоги) від 05.08.2014
№ 05-14/1159, Державна фінансова інспекція
України звернулась до суду з позовом
про спонукання відповідача виконати
вимоги позивача.

З'ясовуючи зміст вимог, що викладені у
листі від 05.08.2014 № 05-14/1159 "Вимоги про
усунення порушень" (пункти 2, 4, 6, 7, 8), суд
зазначає, що вони відповідають
позовним вимогам, а за своєю суттю
полягають у спонуканні відповідача
звернутися до суду з позовами до інших
осіб з приводу стягнення з них збитків
(шкоди, заборгованості тощо), а також
про зобов'язання відповідача змінити
розмір зобов'язань інших суб'єктів
господарювання, відображених у
бухгалтерському обліку (корегування
показників кредиторської
заборгованості).

Надаючи правову оцінку відносинам, що
виникли між сторонами, суд зазначає
наступне.

В даній справі судом встановлено, що
Державна фінансова інспекція України,
посилаючись на положення пункту 10
частини першої статті 10 Закону України
від 26.01.1993 №2939-XII "Про основні засади
здійснення державного фінансового
контролю в Україні", звернулась до суду
в інтересах держави з позовом до
Державного підприємства "Міжнародний
аеропорт "Бориспіль" з позовними
вимогами про зобов'язання вчинити
певні дії.

Згідно з частиною третьою статті 6
Кодексу адміністративного судочинства
України суб'єкти владних повноважень
мають право звернутися до
адміністративного суду у випадках,
передбачених Конституцією та законами
України.

Пунктом 10 частини першої статті 10
Закону України від 26.01.1993 №2939-XII "Про
основні засади здійснення державного
фінансового контролю в Україні" органу
державного фінансового контролю
надано право звертатися до суду в
інтересах держави, якщо підконтрольною
установою не забезпечено виконання
вимог щодо усунення виявлених під час
здійснення державного фінансового
контролю порушень законодавства з
питань збереження і використання
активів.

Із змісту вказаної статті убачається,
що право звертатися до суду надано
органу державного фінансового
контролю виключно в інтересах держави.
Однак положеннями статті не визначено,
до якої особи і з яким позовом
(позовними вимогами) орган державного
фінансового контролю має звернутися до
суду. Тому пункт 10 частини першої
статті 10 Закону України "Про основні
засади здійснення державного
фінансового контролю в Україні"
підлягає тлумаченню у сукупності з
іншими нормами цього Закону, які
визначають повноваження органу
державного фінансового контролю, та
інших законодавчих актів.

З приводу права органу державного
фінансового контролю звертатися до
суду в інтересах держави суд зазначає,
що орган державного фінансового
контролю у такому випадку має
дотримуватись положень статті 60
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Так, оскільки інтереси держави є
оціночним поняттям, орган державного
фінансового контролю, пред'являючи
позов до суду, у кожному конкретному
випадку має самостійно визначити з
посиланням на законодавство, на
підставі якого подається позов, у чому
саме відбулося чи може відбутися
порушення матеріальних або інших
інтересів держави, обґрунтувати в
позовній заяві необхідність їх захисту
та зазначити орган, уповноважений
державою здійснювати відповідні
функції у спірних відносинах (таку
правову позицію висловив
Конституційний Суд України в рішенні
від 08.04.1999 № 3-рп/99 (справа про
представництво прокуратурою України
інтересів держави в арбітражному суді).

В даній справі орган державного
фінансового контролю стверджував, що
проведеною ревізією діяльності
відповідача виявлено порушення
законодавства, що призвели до завдання
шкоди економічним інтересам держави.
Але ні у позовній заяві, ні під час
судового розгляду орган державного
фінансового контролю жодним чином не
розкрив в чому саме відбулося чи може
відбутися порушення економічних,
матеріальних чи інших інтересів
держави, не зміг вказати орган,
уповноважений державою здійснювати
відповідні функції у спірних
відносинах.

З позовної заяви та доданих до неї
матеріалів, пояснень представників
сторін убачається, що в дійсності орган
державного фінансового контролю
намагається через суд примусити
відповідача звернутися до суду з
позовами до інших осіб щодо стягнення з
них заборгованості, шкоди (збитків) на
користь самого ж позивача. Тобто, по
суті позов пред'явлено державною
фінансовою інспекцією до позивача не в
інтересах держави, а в інтересах самого
ж позивача.

Це означає, що позивач і відповідач
збігаються в одній особі.

Суд зазначає, що розгляд
адміністративних справ здійснюється в
адміністративних судах у порядку
позовного провадження, яке полягає у
вирішенні судом публічно правового
спору між двома суб'єктами права, які
мають супротивні юридичні інтереси.
При цьому позов уявляє собою правову
вимогу одного суб'єкта до іншого
зобов'язаного суб'єкта, а суд за
результатами вирішення спору
застосовує до правопорушника
передбачені законом заходи впливу:
поновлює право особи шляхом
забезпечення примусового виконання
державним виконавцем зобов'язань
боржника від його імені і за його
рахунок перед кредитором або притягає
правопорушника до відповідальності.

Оскільки державна фінансова інспекція
вимагає від відповідача вжити заходів
щодо відшкодування коштів з інших
суб'єктів на його ж користь, це свідчить
про відсутність правовідносин, адже не
можна мати права та обов'язки по
відношенню до самого себе (в силу
статті 606 Цивільного кодексу України
зобов'язання припиняється поєднанням
боржника і кредитора в одній особі).

Надаючи оцінку діям позивача, що
виявились у зверненні до
адміністративного суду з позовом щодо
спонукання відповідача звернутися з
позовами до інших осіб відносно
стягнення з них збитків, на предмет
того, чи вчинені вони на підставі, у
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України, з використанням повноваження
з метою, з якою це повноваження надано,
суд зазначає наступне.

Виявивши за результатами ревізії факти
порушення законодавства, що призвели
до завдання шкоди державі, орган
державного фінансового контролю
зобов'язаний на підставі положень
статті 10 Закону України "Про основні
засади здійснення державного
фінансового контролю в Україні"
самостійно звернутися до суду в
інтересах держави з відповідним
позовом до правопорушників. Так, орган
державного фінансового контролю має
право вилучати в судовому порядку до
бюджету виявлені ревізіями приховані і
занижені валютні та інші платежі (п. 7
ст. 10), порушувати перед відповідними
державними органами питання про
визнання недійсними договорів,
укладених із порушенням законодавства,
у судовому порядку стягувати у дохід
держави кошти, отримані
підконтрольними установами за
незаконними договорами, без
установлених законом підстав та з
порушенням законодавства (п. 8 ст. 10),
накладати у випадках, передбачених
законодавчими актами, на керівників та
інших службових осіб підконтрольних
установ адміністративні стягнення (п. 9
ст. 10).

Дійсно, згідно з положеннями пункту 7
частини першої статті 10, статті 15
Закону України від 26.01.1993 №2939-XII "Про
основні засади здійснення державного
фінансового контролю в Україні" органу
державного фінансового контролю
надається право пред'являти керівникам
та іншим особам підприємств, установ та
організацій, що контролюються,
обов'язкові до виконання вимоги щодо
усунення виявлених порушень
законодавства.

Однак такі вимоги, з точки зору дії в
часі, можуть стосуватись виявленого
правопорушення, яке є триваючим і
вимога має на меті його припинення, або
спрямовані на майбутнє і стосуватись
недопущення правопорушень у
майбутньому (превентивна функція).
Вимоги не можуть стосуватися подій
минулого, зокрема, завданих у минулому
збитків, шкоди тощо, адже те що вже
відбулось не можна усунути, а можна
лише діяти для подолання негативних
наслідків, зокрема, шляхом пред'явлення
позову до осіб, діями яких завдано
збитків, шкоду тощо.

Правова позиція з цього приводу
сформульована Верховним Судом України
у постанові від 14.04.2014 в
адміністративній справі № 21-63а14, яка в
силу положень 2442 Кодексу
адміністративного судочинства України
є обов'язковою до виконання для всіх
суб'єктів владних повноважень, а суди
зобов'язані привести свою судову
практику у відповідність з цим
рішенням Верховного Суду України. Так,
Верховний Суд України зазначив, що при
виявленні збитків, завданих державі чи
об'єкту контролю, орган державного
фінансового контролю має право
визначати їх розмір та звернутися до
суду в інтересах держави, якщо
підконтрольною установою не
забезпечено виконання вимог до
усунення виявлених під час здійснення
державного фінансового контролю
порушень законодавства з питань
збереження і використання активів.
Вимога органу державного фінансового
контролю спрямована на приведення
роботи підконтрольної організації у
відповідність із вимогами
законодавства у майбутньому і є
обов'язковою до виконання. Що ж
стосується відшкодування виявлених
збитків, завданих державі чи об'єкту
контролю, то про їх наявність може бути
зазначено у вимозі, але вони не можуть
бути примусово відшкодовані шляхом
вимоги. Такі збитки відшкодовуються у
добровільному порядку або шляхом
звернення органу державного
фінансового контролю до суду з
відповідним позовом.

Таким чином, звернення органу
державного фінансового контролю до
суду з позовом про спонукання
відповідача пред'явити позов до інших
осіб, а також про зобов'язання
відповідача змінити розмір зобов'язань
інших суб'єктів господарювання,
відображених у бухгалтерському обліку
(корегування показників кредиторської
заборгованості), не відповідає
визначеній законом компетенції
органів державної фінансової контролю.

Суд також констатує, що ці дії є прямим
втручанням у господарську діяльність
підконтрольної установи.

Цивільні та господарські
правовідносини побудовані на засадах
юридичної рівності, вільного
волевиявлення, майнової самостійності
їх учасників, свободи підприємницької
діяльності суб'єктів господарювання та
заборони втручання органів державної
влади та органів місцевого
самоврядування, їх посадових осіб у
господарські відносини. Відповідно до
статті 12 Цивільного кодексу України
особа здійснює свої цивільні права
вільно, на власний розсуд.

Згідно з частиною п'ятою статті 19
Господарського кодексу України
незаконне втручання та перешкоджання
господарській діяльності суб'єктів
господарювання з боку органів
державної влади, їх посадових осіб при
здійсненні ними державного контролю та
нагляду забороняються.

Жодних повноважень з приводу прийняття
управлінських рішень сфері
господарювання чи зобов'язання
суб'єктів господарювання до прийняття
таких рішень органи державного
фінансового контролю законом не
наділені, адже такі органи за своїм
статусом і покладеними на них
функціями належить до контролюючих
органів, а не органів державної влади,
що здійснюють управлінські функції.

Матеріально-правовому принципу
автономії волі кореспондує
процесуальний принцип
диспозитивності, відповідно до якого
ніхто не може бути примушений до
пред'явлення позову проти своєї волі
(nemo invitus agree cogitur).

Обмеження автономії волі особи або
втручання органів державної влади у
вільне здійснення особою належних їй
цивільних прав є неприпустимим і
протиправним.

За наведених обставин суд дійшов
висновку, що позов задоволенню не
підлягає.

Згідно з частиною першою статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Відповідач не надав суду доказів
понесення судових витрат тому судові
витрати присудженню з державного
бюджету на користь відповідача не
підлягають.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159 -
163, 167, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

п о с т а н о в и в::

У задоволенні адміністративного
позову, - відмовіити.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано в
установлені строки. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після повернення апеляційної скарги,
відмови у відкритті апеляційного
провадження або набрання законної сили
рішенням за наслідками апеляційного
провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду
подається до Київського апеляційного
адміністративного суду через
Київський окружний адміністративний
суд протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Суддя
Волков А.С.

Дата виготовлення і підписання повного
тексту постанови - 13 жовтня 2014 р.