Справа № 2а-13668/10/2070
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2014-10-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 жовтня 2014 року
м. Київ К/9991/20418/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Карася О.В. (головуючого), Голубєвої
Г.К., Рибченка А.О.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Київському
районі м. Харкова на постанову
Харківського окружного
адміністративного суду від 09.12.2010 та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 16.03.2011 по
справі № 2а-13668/10/2070

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Науково-виробничого
підприємства "ХАРТОН-ЕНЕРГО ЛТД"

до Державної податкової
інспекції у Київському районі м.
Харкова

про скасування податкового
повідомлення рішення, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2010 року Товариством до суду
заявлений позов про скасування
податкового повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції від
21.10.2010 № /0, яким позивачеві
визначено податкове зобов'язання з
податку на додану вартість (далі - ПДВ) у
сумі 1 979,00 грн. (в т.ч. 1 319,00 грн. за
основним платежем та 660,00 грн. за
штрафними (фінансовими) санкціями) за
порушення вимог Закону України "Про
податок на додану вартість". Позовні
вимоги обґрунтовані відсутністю з боку
позивача порушень вимог вказаного
Закону.

Постановою суду першої інстанції,
залишеною без змін ухвалою
апеляційного суду, позовні вимоги
задоволено.

Рішення суду першої інстанції, з думкою
якого погодився апеляційний суд,
вмотивоване тим, що позивачем
підтверджено належними документами
реальність господарських
взаємовідносин з контрагентом, за
наслідками яких позивачем було
сформовано податковий кредит, суму
якого державним податковим органом за
підсумками перевірки було визнано
завищеним, внаслідок чого визначено
податкове зобов'язання з ПДВ з
посиланням на нікчемність правочину
платника податків.

Не погодившись із судовими рішеннями,
відповідач до Вищого
адміністративного суду України подав
касаційну скаргу, де посилаючись на
порушення судами норм матеріального та
процесуального права, просить
зазначені судові рішення скасувати та
прийняти нове рішення про відмову у
задоволенні позову.

При цьому державний податковий орган
обґрунтовує касаційну скаргу тим, що
позивач неправомірно включив до
податкового кредиту з ПДВ суми з
придбання товарів у контрагента -
фізичної особи - підприємця ОСОБА_4,
оскільки, укладені договори поставки
не мають реального характеру, так як у
контрагента позивача відсутні
необхідні умови для здійснення
господарських операцій, а отже, на
думку контролюючого органу, такі
правочини укладено без мети настання
реальних наслідків та є нікчемними.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідь судді, перевіривши
повноту встановлених обставин справи
та правильність їх юридичної оцінки
судами, Вищий адміністративний суд
України не вбачає підстав для
задоволення касаційної скарги.

Судами першої і апеляційної інстанцій
встановлено та підтверджено
матеріалами справи, що Державною
податковою інспекцією проведена
невиїзна документальна перевірка
Товариства щодо підтвердження
відомостей, отриманих від особи, яка
мала правові відносини з платником
податків ФОП ОСОБА_4 за період з 01.10.2007
по 30.11.2007, за підсумками якої складено
акт від 13.10.2010.

У ході зазначеної перевірки
встановлено порушення пп. 7.4.1, пп. 7.4.4 п.
7.4 ст. 7 Закону України від 03.04.1997 №
198/97-ВР "Про податок на додану вартість"
(далі -Закон № 198/97-ВР) шляхом
безпідставного формування податкового
кредиту по господарським операціям,
проведеним з контрагентом, в
результаті чого занижено ПДВ на
загальну суму 1 319,00 грн.

Такі висновки фахівців контролюючого
органу вмотивовано тим, що здійснені
між позивачем та його контрагентом ФОП
ОСОБА_4 правочини не спричинили
настання реальних правових наслідків,
а отже є нікчемними, оскільки
відповідно до інформації ДПІ у
Жовтневому районі м. Харкова за
результатами проведення перевірки ФОП
ОСОБА_4 у останнього відсутні необхідні
умови для ведення фактичної
господарської діяльності (трудові
ресурси, обладнання, складські
приміщення, транспортні засоби).

На підставі вищезазначеного акту
перевірки та вказаних висновків
відповідачем ухвалено оскаржуване
податкове повідомлення-рішення.

Судами встановлено, що у перевіряємому
періоді позивач мав договірні
взаємовідносини з контрагентом ФОП
ОСОБА_4, що ґрунтувалися на усних
договірних правовідносинах, а саме - на
договорах поставки, за яким продавець
(ФОП ОСОБА_4) передає у власність, а
покупець (позивач) - приймає та оплачує
товарно-матеріальні цінності (припой
ПОС-61 д.1 та припой ПОС-6 д.2).

З огляду на підстави винесення
оскаржуваного податкового
повідомлення - рішення предметом
доказування у цій справі становлять
обставини, що надають право позивачеві
на формування податкового кредиту.

Положеннями пп. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону №
168/97-ВР визначено, що датою виникнення
права платника податку на податковий
кредит вважається дата здійснення
першої з подій: або дата списання
коштів з банківського рахунку платника
податку в оплату товарів (робіт,
послуг), дата виписки відповідного
рахунку (товарного чека) - в разі
розрахунків з використанням кредитних
дебетових карток або комерційних
чеків; або дата отримання податкової
накладної, що засвідчує факт придбання
платником податку товарів (робіт,
послуг).

Відповідно до положень пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7
Закону № 168/97-ВР податковий кредит
звітного періоду складається із суми
податків, сплачених (нарахованих)
платником податку у звітному періоді у
зв'язку з придбанням товарів (робіт,
послуг), вартість яких відноситься до
складу валових витрат виробництва
(обігу) та основних фондів чи
нематеріальних активів, що підлягають
амортизації.

Не підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з пп. 7.2.6
цього пункту) (пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 цього
Закону).

Отже, всі витрати господарюючого
суб'єкта мають бути здійснені в межах
господарської діяльності та
підтверджені відповідними первинними
документами.

Таким чином, аналіз норм Закону №
168/97-ВР дає підстави зробити висновок,
що наявність у платника податків
виданої йому продавцем товару
податкової накладної, оформленої з
дотриманням вимог чинного
законодавства, є підставою для
формування податкового кредиту.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що між позивачем та ФОП
ОСОБА_4 було здійснено господарську
операцію по постачанню товару, належне
виконання, якої підтверджується
наявними в матеріалах справи належно
оформленими первинними документами
(податкові накладні, реєстр отриманих
податкових накладних, видаткові
накладні, банківські виписки, акти
приймання).

Судами також встановлено та вбачається
з матеріалів справи, що керуючись
положенням пп. 7.4, пп. 7.5 Закону № 168/97-ВР,
позивачем було сформовано податковий
кредит на підставі виданих
контрагентом належно оформлених
податкових накладних.

Судами попередніх інстанцій також було
встановлено і те, що на момент вчинення
вказаних вище господарських операцій
та видачі відповідних податкових
накладних, контрагент позивача ФОП
ОСОБА_4, був платником ПДВ, що
відповідає вимогам пп. 7.2.4 п. 7.2 ст. 7
Закону № 168/97-ВР.

Отже, позивач цілком правомірно у
відповідності до законодавства
включив до податкового кредиту суму
ПДВ за податковими накладними
отриманими від контрагента по фактично
здійснених господарських операціях.

Посилання відповідача як у позовній
заяві так і у касаційній скарзі на
статті ст. 203, ст. 215, ч. 1 ст. 216, ст. 228
Цивільного кодексу України є
безпідставними виходячи з наступного.

У разі, якщо господарська операція
фактично не відбулася, то первинні
документи, складені платником податку
та його контрагентом на підтвердження
такої операції, не відповідають
дійсності, та свідчать про відсутність
у сторін волевиявлення щодо реального
здійснення господарської операції. В
цьому випадку існують підстави для
застосування ст. 228 Цивільного кодексу
України із наслідками щодо нікчемності
правочину. Нікчемний правочин не
породжує правових наслідків, тому
існують підстави для внесення
відповідних змін у податковому обліку
платника податку та його контрагента,
зокрема щодо попередньо відображених
безтоварних операцій.

Як зазначалось вище, судами попередніх
інстанцій було встановлено реальність
виконання умов договору поставки, що
підтверджено первинними документами.

При цьому, необхідно зазначити, що для
кваліфікації правочину за ст. 228
Цивільного кодексу України має
враховуватись вина сторони, внаслідок
чого необхідно довести наявність
умислу у сторін при укладенні та
вчиненні конкретного правочину щодо
настання певних протиправних
наслідків. Наявність чи відсутність
певних обставин встановлюється на
підставі будь-яких фактичних даних, що
мають значення для справи, та які є
доказами у розумінні ст. 69 Кодексу
адміністративного судочинства України
та відповідають висунутим
процесуальним законом критеріям
належності, допустимості та
достовірності таких доказів. Тому, за
обставин, які склалися у даній справі,
визначенню правочину як такого, що є
нікчемний, повинен передувати або
вирок суду про притягнення учасника
(учасників) такого правочину до
кримінальної відповідальності, який би
набрав законної сили, або рішення суду
про визнання правочину недійсним.

Всупереч вимогам ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
відповідачем таких доказів надано не
було.

Посилання податкового органу на
відсутність матеріально - технічної
бази у контрагента позивача, є також
безпідставним, оскільки наявність або
відсутність матеріально - технічної
бази у контрагента господарюючого
суб'єкта не є передумовою для
визначення господарської компетенції
останнього та не має правового
значення для вирішення питання про
наявність наміру сторін на реальне
настання правових наслідків,
обумовлених укладеними угодами або
порушення позивачем правил
оподаткування. Крім того, позивач, як
платник податку, самостійно несе
відповідальність за достовірність і
своєчасність обчислення та внесення
ним податку до бюджету відповідно до
законодавства України і не може нести
відповідальність порушення
контрагентом правил здійснення
господарської діяльності, а тому
порушення правил ведення
господарської діяльності чи
податкового обліку контрагентом не є
підставою для не включення позивачем
до податкового кредиту сум сплачених в
ціні придбаних товарів, що
підтверджено відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами.

Наведене свідчать про правомірність
висновків суду першої та апеляційної
інстанцій щодо скасування
оскаржуваного податкового
повідомлення - рішення податкової
інспекції як такого, що прийняте
всупереч приписів чинного
законодавства.

За таких обставин переглянуті судові
рішення першої та апеляційної
інстанцій у справі відповідають
приписам чинного законодавства, а
доводи касаційної скарги визнаються
непереконливими.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Київському районі м.
Харкова відхилити.

Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 09.12.2010 та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 16.03.2011 по
справі № 2а-13668/10/2070 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і оскарженню не підлягає,
крім як з підстав, у строк та в порядку,
визначеними ст. ст. 237-2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий
О.В. Карась

Судді
Г.К. Голубєва

А.О. Рибченко