Справа № 461/15149/13-а
Суддя: Государський А. В.
Дата ухвалення: 2014-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження №2-а/461/139/14
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.05.2014 року
Галицький районний суд м.Львова

в складі: головуючого судді
Государського А.В.

при
секретарі Скаб В.О.,

з участю
представників: позивача Дайнеки І.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові справу за
адміністративним позовом Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Львівська залізниця» до
Івано-Франківської міської ради,
Виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради, третя
особа - Товариство з обмеженою
відповідальністю «Спільне
українсько-німецьке підприємство
«Станім» про визнання рішення не
дійсним,

в с т а н о в и в :

позивач звернувся в суд з позовом до
Івано-Франківської міської ради,
Виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради, третя
особа - Товариство з обмеженою
відповідальністю «Спільне
українсько-німецьке підприємство
«Станім» про визнання рішення не
дійсним, покликаючись на те, що
виконавчим комітетом
Івано-Франківської міської ради
прийнято рішення №375 від 28.11.1995 року,
вилучено земельну ділянку площею 2000
кв.м., на якій розташований
будівельно-монтажний поїзд №766 на
вул.Промисловій в м.Івано-Франківську,
у львівської залізниці. Дана земельна
ділянка є землею залізничного
транспорту, а прийняте рішення не
відповідає вимогам чинного
законодавства. Будівельно-монтажний
трест, який діяв як юридична особа у
складі Львівської залізниці до 28.12.1999
року та був землекористувачем
оспорюваної земельної ділянки, згоду
на її вилучення не давав і у судовому
порядку дане питання не розглядалося.
Крім того, відповідач вийшов за межі
своїх повноважень при прийнятті
оскаржуваного рішення, оскільки таке
повинно прийматися Івано-Франківською
міською радою. Просять позов
задовольнити та визнати недійсним
пункт 1 рішення Виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради №375
від 28.11.1995 року.

Представник позивач в судовому
засіданні позовні вимоги підтримала,
надавши пояснення, аналогічні
викладеним у позовній заяві. Просить
позов задовольнити в повному обсязі.

Представники відповідача та третьої
особи у судове засідання не з'явилися
про причини неявки суд не повідомили
хоча належним чином були повідомлені
про час та місце розгляду справи.

Відповідно до ст.128 КАС України суд
вважає за можливе проводити розгляд
справи у відсутності представників
відповідача та третьої особи на
підставі наявних у справі доказів, які
вважає достатніми.

Заслухавши пояснення представників
позивача, дослідивши матеріали справи,
суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що рішенням
виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради №375
від 28.11.1995 року вирішено вилучити
земельну ділянку площею 2000 кв.м. на якій
розташований будівельно-монтажний
проїзд №766 на вул.Промисловій у
Львівській залізниці
Івано-Франківського відділення, згідно
акту інвентаризації земель Львівської
залізниці Міністерства транспорту
України в межах міста
Івано-Франківська (а.с.16).

Вказана земельна ділянка перебувала в
користуванні Львівської залізниці в
особі її структурних підрозділів на
підставі рішень виконавчого комітету
Станіславської міської ради депутатів
трудящих №647 від 28.09.1947 року; №109/2 від
22.03.1948 року; №279/4 від 07.08.1953 року; №7/1 від
17.01.1995 року.

Підставою для вилучення земельної
ділянки площею 2000 кв.м. на якій
розташований будівельно-монтажний
проїзд №766 на вул.Промисловій у
м.Івано-Франківську стало надання
структурному підрозділу ДТГО
«Львівська залізниця» - БМП №766
земельної ділянки в зоні Хриплинського
промвузла для влаштування виробничої
бази за згодою позивача, що
стверджується постановою Львівського
апеляційного господарського суду у
справі №18/35 від 05.11.2009 року (а.с.50-60). Дана
постанова набрала законної сили.

Відповідно до вимог ч.1 ст.27 КАС України
обставини, встановлені судовим
рішенням в адміністративній, цивільній
або господарській справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

15 грудня 1991 року набрав чинності
Земельний кодекс України від 18.12.1990
року.

Згідно з ст.22 зазначеного Земельного
кодексу України (чинного на час
виникнення спірних правовідносин)
право власності на землю або право
користування наданою земельною
ділянкою виникає після встановлення
землевпорядними організаціями меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) і одержання документів, що
посвідчує це право. Приступати до
використання земельної ділянки, в тому
числі на умовах оренди, до встановлення
меж цієї ділянки в натурі (на
місцевості) і одержання документа, що
посвідчує право власності або право
користування землею, забороняється.

Відповідно до ст.23 Земельного кодексу
України від 18 грудня 1990 року право
власності або право постійного
користування землею посвідчується
державними актами, які видаються і
реєструються сільськими, селищними,
міськими, районними Радами народних
депутатів.

Таким чином, після 15 березня 1991 року
відповідно до ст.22 Земельного кодексу
України від 18 грудня 1990 року право
користування земельною ділянкою
виникає після встановлення
землевпорядними організаціями меж
земельної ділянки в натурі і одержання
документа, що посвідчує це право. Таким
документом, як вказано у ст.23 цього
кодексу, є державний акт, який
видається і реєструється сільськими,
селищними, міськими, районними Радами
народних депутатів.

Пунктом 6 Постанови Верховної Ради
Української РСР «Про земельну реформу»
від 18.12.1990 року №563-XII, було встановлено,
що громадяни, підприємства, установи й
організації, які мають у користуванні
земельні ділянки, надані їм до введення
у дію Земельного кодексу Української
РСР, повинні до 15 березня 1994 року
оформити право на володіння або
користування землею. Після закінчення
вказаного строку раніше надане їм
право користування земельною ділянкою
втрачається.

Разом з тим, до вказаного положення
неодноразово вносилися зміни, зокрема,
постановою Верховної Ради України
№4028-XII від 24 лютого 1994 року продовжено
дію пункту 6 Постанови Верховної Ради
України від 18 грудня 1990 року «Про
земельну реформу» до 1 січня 1998 року.

Крім того, рішенням Конституційного
Суду України №5-рп/2005 від 22 вересня 2005
визнано таким, що не відповідають
Конституції України (є
неконституційними), положення п.6
Постанови Верховної Ради України «Про
земельну реформу» від 18 грудня 1990 року
№563- XII, з наступними змінами в частині
щодо втрати громадянами,
підприємствами, установами і
організаціями після закінчення строку
оформлення права власності або права
користування землею раніше наданого їм
права користування земельною ділянкою.

Відповідно до ст.23 Закону України «Про
транспорт» до земель залізничного
транспорту належать землі, надані в
користування підприємствам і
організаціям залізничного транспорту
відповідно до чинного законодавства
України. До складу цих земель входять
землі, які є смугою відведення
залізниць, а саме землі, надані під
залізничне полотно та його
облаштування, станції з усіма
будівлями і спорудами
енергетичного, локомотивного,

вагонного, колійного, вантажного і
пасажирського господарства,
сигналізації та зв'язку,
водопостачання, каналізації, захисні
та укріплюючі насадження, службові,
культурно-побутові приміщення та інші
споруди, необхідні для забезпечення
роботи залізничного транспорту.
Аналогічна норма викладена у ч.2 ст.6
Закону України «Про залізничний
транспорт».

Згідно з ст.69 Земельного кодексу
України, в редакції від 18.12.1990 року
(чинної на час виникнення спірних
правовідносин), землі надані в
користування підприємствам і
організаціям не вилучаються.

Оспорюване рішення не відповідає
вимогам ст.31 Земельного кодексу
України, в редакції від 18.12.1990 року,
відповідно до якої вилучення (викуп)
земельних ділянок з метою передачі їх у
власність або надання у користування
громадянам, підприємствам, установам і
організаціям проводиться за згодою
власників землі і землекористувачів. У
разі відмови власника землі або
землекористувача дати згоду на
вилучення (викуп) земельної ділянки або
у разі відмови місцевої Ради народних
депутатів у її вилученні ці питання
можуть бути вирішені у судовому
порядку. При задоволенні позову,
рішення суду є підставою для
відведення ділянки в натурі (на
місцевості) і видачі документа, що
посвідчує право власності або право
користування землею.

Як встановлено судом на підставі
матеріалів справи,
будівельно-монтажний трест, який діяв
як юридична особа у складі Львівської
залізниці до 28.12.1999 року і був
землекористувачем оспорюваної
земельної ділянки, згоду на її
вилучення не давав і в судовому порядку
дане питання не розглядалося.
Відповідач в супереч вимогам ст.10
Земельного кодексу України редакції
від 18.12.1990 року, якою передбачено, що до
відання міських рад народних депутатів
у галузі регулювання земельних
відносин на їх території належить
вилучення (викуп) земель відповідно до
ст.31 цього кодексу, прийняв
оскаржуване рішення №375 від 28.11.1995 року,
вийшовши за межі своїх повноважень,
адже вказане питання відноситься до
компетенції Івано-Франківської
міської ради.

У відповідності до ч.ч.1,2 ст.71 КАС
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків
звільнення від доказування.

З огляду на викладене, оскільки
представником позивача доведено
обставини недотримання відповідачем
вимог чинного законодавства при
прийнятті оскаржуваного рішення №375
від 28.11.1995, суд приходить до висновку, що
позов слід задовольнити, визнавши таке
незаконним в частині пункту 1.

Керуючись ст.ст. 7-12, 71, 86, 160, 161, 162, 167 КАС
України, Законом України «Про місцеве
самоврядування в Україні» від 21.05.1997
року в редакції, чинній на момент
прийняття ухвали від 20.09.2012 року, суд

п о с т а н о в и в :

позов Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Львівська залізниця» до
Івано-Франківської міської ради,
Виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради, третя
особа - Товариство з обмеженою
відповідальністю «Спільне
українсько-німецьке підприємство
«Станім» про визнання рішення не
дійсним, задовольнити.

Визнати незаконним пункт 1 рішення
Виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради №375
від 28.11.1995 року.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь Львівської міської ради на
користь Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Львівська залізниця» 3 (три) грн. 40 коп.
державного мита.

Апеляційна скарга на постанову суду
подається протягом десяти днів з дня її
проголошення.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Головуючий
А.В. Государський