Справа № 814/2302/14
Суддя: Малих О.В.
Дата ухвалення: 2014-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Миколаїв

21 серпня 2014 року
Справа № 814/2302/14

Миколаївський окружний
адміністративний суд у складі судді
Малих О.В., розглянувши в порядку
письмового провадження справу за

адміністративним позовом: Управління
Пенсійного фонду України в
Новоодеському районі Миколаївської
області (вул. Червоних партизан, 63 «а»,
м. Нова Одеса, Новоодеський район,
Миколаївська область, 56600)

до відповідача: Відділення виконавчої
дирекції фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в Новоодеському
районі Миколаївської області (вул.
Леніна, 177, м. Нова Одеса, Новоодеський
район, Миколаївська область, 56600)

про: стягнення коштів в сумі 466,15 грн.,

в с т а н о в и в:

Управління Пенсійного фонду України в
Новоодеському районі Миколаївської
області (далі - позивач, УПФУ) звернувся
до суду з позовом до Відділення
виконавчої дирекції фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в Новоодеському
районі Миколаївської області (далі -
відповідач, Фонд) витрат на виплату і
доставку пенсій по інвалідності
громадянину ОСОБА_1

В обґрунтування своїх вимог позивач
посилається на те, що відповідачем не
прийнято до відшкодування витрати по
особовій справі ОСОБА_1, якому
виплачена пенсія по інвалідності
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання в сумі 466,15 грн. за період з
лютого по червень 2014 року, каліцтво
якого заподіяно на підприємстві
розташованому на території країн СНД. в
сумі 466,15 грн. за період з лютого по
червень 2014 року.

Відповідач проти позову заперечує з
підстав наведених у письмових
запереченнях (арк. спр. 50 - 53).

Представники сторін надали клопотання
про розгляд справи в порядку
письмового провадження (арк. спр. 67, 68).

Відповідно до ч. 4 ст. 122 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі - КАС України) особа, яка бере
участь у справі, має право заявити
клопотання про розгляд справи за її
відсутності. Якщо таке клопотання
заявили всі особи, які беруть участь у
справі, судовий розгляд справи
здійснюється в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами.

Дослідивши всі матеріали справи,
оцінивши наявні докази в їх сукупності,
суд встановив наступне.

Пунктом 5 статті 24 Законом України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» передбачено, що
рішення про фінансуванням заходів,
пов'язаних з матеріальним
забезпеченням та наданням соціальних
послуг застрахованим у кожному
конкретному випадку страховиками
приймається спільно щодо того, хто з
них прийматиме участь у фінансуванні
цих заходів. Отже, такі рішення можуть
бути прийняті виключно на рівні
центральних органів позивача та
відповідача. На рівні управлінь ПФУ та
відділень ВД ФССНВ здійснюється лише
звірка витрат, які підлягають
відшкодуванню відповідно до Порядку №
5-4/4 та складаються таблиці
розбіжностей. На рівні головних
управлінь ПФУ та управлінь ВД ФССНВ
узгоджується довідка про
відшкодування витрат, а кошти
перераховуються централізовано.

Акумулювання коштів
загальнообов'язкового державного
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві здійснюється
на рівні Виконавчої Дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві, а відділення
Фонду ССНВ є лише робочими органами
Виконавчої Дирекції Фонду, які
відповідно до Положення про відділення
є підзвітними та підконтрольними
управлінню ВД ФССНВ в Миколаївській
області.

Відшкодування витрат здійснюється
централізовано, на рівні центральних
органів Фонду соціального страхування
від нещасних випадків на виробництві
та професійних захворювань.

Повноваження відповідача відповідно
до Порядку № 5-4/4 закінчуються
складанням акту щомісячної звірки
витрат, а також таблиць розбіжностей,
які надсилаються до управлінь
виконавчої дирекції Фонду ССНВ та
головних управлінь ПФУ - обласних
структур позивача та відповідача. А
рішення про фінансування витрат на
підставі п. 5 ст. 24 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань, які спричинили втрату
працездатності» - може бути прийнято
лише спільно центральними органами
позивача та відповідача.

Однак, спільних рішень про
відшкодування заявлених у позові
спірних витрат на виплату пенсії
ОСОБА_1 Фондами не приймалось.

Крім Порядку № 5-4/4, спільно на рівні
центральних органів позивача та
відповідача було прийнято спільний
лист, підписаний заступником Голови
правління Пенсійного фонду України
23.10.2007 року та заступником директора
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України 19.10.2007 року, згідно
з яким у разі розбіжностей витрат, які
заявляються до відшкодування,
необхідно складати таблиці
розбіжностей по кожному місяцю окремо,
в яких зазначити причини, по яких
управління виконавчої дирекції Фонду
не приймало до відшкодування витрати,
визначені головним управлінням
Пенсійного фонду.

Порядок № 5-4/4 не врегульовує спірних
відносин, які виникли в даному випадку,
про що неодноразово зазначалося Вищим
адміністративним судом України. Таким
чином, відділення ВД ФССНВ не мають
повноважень включати до актів звірки
та відшкодовувати спірні витрати, а
управління ПФУ не мають правових
підстав вимагати відшкодувати такі
витрати, що підтверджується правовою
позицією Вищого адміністративного
суду України по справі № К- 24364/10 від
19.08.2010 року.

Порядок № 5-4/4 не встановлює права та
обов'язки по взаєморозрахункам, а
встановлює процедуру погодження тих
виплачених позивачем сум, котрі будуть
використані Фондами позивача та
відповідача, при взаєморозрахунках.
Порядок № 5-4/4 розрахований на
відсутність спору, оскільки спірні
витрати відповідно до спільного листа
між виконавчою дирекцією Фонду ССНВ та
Правлінням пенсійного фонду України
включаються до Таблиці розбіжностей та
надсилаються до центральних органів
позивача та відповідача.

Статтею 26 Закону України «Основи
законодавства України про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» передбачено:
«Страховики у своїй діяльності
співпрацюють у проведенні заходів,
пов'язаних із наданням матеріального
забезпечення та соціальних послуг, і
вправі спільно у кожному конкретному
випадку приймати рішення щодо того, хто
з них братиме участь у фінансуванні цих
заходів». Отже, у кожному конкретному
випадку страховик має право прийняти
рішення щодо того хто із страховиків
фінансуватиме витрати на соціальні
послуги. Питання щодо фінансування
спірних витрат у кожному конкретному
випадку повинно вирішуватись на рівні
центральних органів позивача та
відповідача.

Однак Фондом соціального страхування
від нещасних випадків на виробництві
та професійних захворювань України та
Пенсійним фондом України щодо
відшкодування Пенсійному фонду витрат
на виплату пенсій громадянам, які
отримали каліцтво на території інших
незалежних держав, а також щодо
відшкодування витрат на виплату пенсії
по трудовому каліцтву, призначеної на
підставі акту про нещасний випадок, що
не відповідає вимогам законодавства,
спільних рішень не приймалось.

Положеннями Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» 1999 року № 1105 (далі -
Закон № 1105) встановлено, що страхові
виплати мають бути пов'язані із
страховими випадками, що спричинені
ушкодженням здоров'я внаслідок
нещасного випадку на виробництві або
професійного захворювання
застрахованої особи. Статтею 6 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності»
встановлено, що застрахованою є
фізична особа, на користь якої
здійснюється страхування, тобто
сплачуються страхові внески до Фонду
відповідача.

Аналогічне положення передбачено ст. 6
Закону України «Основи законодавства
України про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування», де
передбачено, що: «Застрахованою є
фізична особа, на користь якої
здійснюється загальнообов'язкове
державне соціальне страхування.
Страхові фонди беруть на себе
зобов'язання щодо надання
застрахованим особам матеріального
забезпечення і соціальних послуг при
настанні страхових випадків».

Статтею 7 Закону України «Основи
законодавства України про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» передбачено, що
громадяни України, які працюють за
межами території України та не
застраховані в системі соціального
страхування країни, в якій вони
перебувають, мають право на
забезпечення за загальнообов'язковим
державним соціальним страхуванням в
Україні за умови сплати страхових
внесків, якщо інше не передбачено
міжнародними договорами України, згода
на обов'язковість яких надана
Верховною радою України.

За громадян, які отримали травму на
підприємствах, розташованих на
території іншої незалежної держави, не
сплачувались внески до Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України, а тому вони не є
застрахованими особами Фонду
соціального страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання України.

Ні Закон Українм «Про пенсійне
забезпечення», ні Угода про гарантії
прав громадян держав-учасниць
Співдружності Незалежних Держав у
сфері пенсійного забезпечення не
регулює відносини між Фондами позивача
та відповідача щодо відшкодування
витрат позивачу, а лише відносини
пенсіонера та Пенсійного фонду. А тому,
на підставі цих нормативних актів,
зокрема, ст. 27 Закону України «Про
пенсійне забезпечення», пенсіонерам
була призначена пенсія по інвалідності
внаслідок нещасного випадку на
виробництві, які отримали трудове
каліцтво на території іншої незалежної
держави та переїхали на постійне місце
проживання до України. Угода про
гарантії прав громадян держав-учасниць
Співдружності Незалежних Держав у
сфері пенсійного забезпечення від 13
березня 1992 року також передбачає
обов'язок Пенсійного фонду призначити
та виплатити пенсіонеру, який отримав
трудове каліцтво на території іншої
країни СНД пенсію по трудовому
каліцтву.

Стаття 27 Закону України «Про пенсійне
забезпечення» передбачає обов'язок
Пенсійного фонду призначити пенсію по
інвалідності громадянам України -
переселенцям з інших держав. Проте
серед переліку статей Закону України
«Про пенсійне забезпечення», які
вказані у п. 3 Порядку № 5/4-4 як такі, що
підлягають до відшкодування відсутня
ст. 27, тобто домовленості між Фондами
позивача та відповідача про
відшкодування таких витрат не було, що
підтверджується Ухвалою Вищого
Адміністративного Суду України від
15.06.2011р. по справі №К-9991/9016/11.

Національним законодавством питання
відшкодування Пенсійному фонду
України витрат, пов'язаних з виплатою
пенсій громадянам, які отримали
трудове каліцтво чи професійне
захворювання на території країн СНД, не
передбачено.

Проте, в жодному нормативно-правовому
акті не вказано, що Фонд соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України відшкодовує
Пенсійному фонду витрати на виплату
пенсії громадянам - переселенцям з
інших держав. Угода про гарантії прав
громадян держав-учасниць
Співдружності Незалежних Держав у
сфері пенсійного забезпечення також не
передбачає відшкодування витрат,
пов'язаних з виплатою пенсії
громадянам, які отримали каліцтво на
території іншої незалежної держави.
Пенсійному фонду України Фондом
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві, а тому позивач
не може посилатись під час розгляду
справи на нормативний акт, який не
регулює відшкодування витрат
Пенсійному фонду України.

Відповідно до Закону України «Про дію
міжнародних договорів на території
України» Верховна Рада України
постановила, що укладені і належним
чином ратифіковані Україною
міжнародні договори становлять
невід'ємну частину національного
законодавства України і
застосовуються у порядку,
передбаченому для норм національного
законодавства.

Згіднго статті 7 Закону України «Про
міжнародні договори України»
міжнародні договори підлягають
ратифікації Верховною Радою України.
Зі змісту ст. 4 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» та ст. 4 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності», та ст. 9 КАС України
випливає, що норми міжнародного
договору України, які передбачають
інші правила, ніж ті, що передбачені
законодавством про страхування від
нещасного випадку підлягають
застосуванню лише тоді, коли згода на
обов'язковість даного договору надана
Верховною Радою України.

УПФУ у позовній заяві посилається на
Угоду про гарантії прав громадян
держав-учасниць Співдружності
Незалежних Держав у сфері пенсійного
забезпечення. Проте позивачем не
надано доказів та підтвердження, що
Верховною Радою України надана згода
на обов'язковість даної угоди на
території України.

Відповідно до статті 2 Угоди про
взаємне визнання прав на відшкодування
шкоди, заподіяної працівнику
каліцтвом, професійним захворюванням
або іншим ушкодженням здоров'я, які
пов'язані з виконанням ним трудових
обов'язків, підписаної 9 вересня 1994 року
державами колишнього Союзу РСР, в тому
числі і Україною відшкодування шкоди,
заподіяної працівнику каліцтвом,
професійним захворюванням або іншим
ушкодженням здоров'я (в тому числі під
час втрати працездатності внаслідок
нещасного випадку на виробництві,
пов'язаного з виконанням працівником
трудових обов'язків, після переїзду
потерпілого на територію іншої
сторони), смерті проводиться
роботодавцем Сторони, законодавство
якої поширювалося на працівника під
час отримання каліцтва, іншого
ушкодження здоров'я, смерті. Тобто,
роботодавець відповідальний за
спричинення шкоди, проводить
відшкодування відповідно до свого
законодавства.

Таким чином, відповідно до цієї Угоди
про взаємне визнання прав на
відшкодування шкоди, заподіяної
працівнику каліцтвом, професійним
захворюванням або іншим ушкодженням
здоров'я, які пов'язані з виконанням ним
трудових обов'язків та статті 92 Закону
України «Про пенсійне забезпечення»
Фонд соціального страхування від
нещасних випадків повинен
відшкодовувати Пенсійному фонду
України витрати, понесені останнім у
зв'язку з виплатою відповідних пенсій
тільки тим громадянам, які ушкодили
здоров'я на підприємствах,
розташованих на території України, а
також тим, які стали інвалідами
внаслідок трудового каліцтва за
законодавством України, але проживають
за межами України.

Оскільки громадяни, які отримали
травму на території іншої незалежної
держави не є застрахованими особами
Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України, а
тому на підставі ст. 6 Закону України
«Основи законодавства України про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» відповідач не
повинен відшкодовувати УПФУ витрати на
виплату пенсії громадянам, які
отримали травму на території іншої
незалежної держави та членам їх сімей.

Фонд сплачує страхові виплати та надає
соціальні послуги працівникам (членам
їх сімей), які потерпіли на виробництві
до 01.04.2001 року, з того часу, коли
відповідні підприємства передали
Фонду документи, що підтверджують
право цих працівників (членів їх сімей)
на такі страхові виплати та соціальні
виплати. Потерпілі, документи яких не
передані до Фонду соціального
страхування від нещасних випадків,
продовжують отримувати належні
виплати та соціальні послуги від свого
роботодавця. Пенсійного Фонду України
та Фонду соціального страхування
України.

Особові справи ОСОБА_1, який отримав
каліцтво на території іншої держави в
1983 році не передавалось підприємством,
де сталось трудове каліцтво, до
відділення ВД ФССНВ в м. Новоодеському
районі Миколаївської області. А тому у
відповідача відсутні правові підстави
приймати до відшкодування витрати УПФУ
в Новоодеському районі Миколаївської
області, що підтверджується також
правовою позицією Вищого
адміністративного суду України від
20.11.2007 року.

Документи, за якими може бути
сформована справа потерпілого та
призначені страхові виплати, до
відділення не надані. Справу щодо
страхових виплат в Фонді не сформовано.
В зв'язку з відсутністю в ФССНВ
особових справ потерпілих ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 відділення ВДФСС в м.
Южноукраїнську не має правових підстав
для відшкодування пенсійному фонду
суми виплаченої пенсії.

А тому у відповідача - відділення ВД
ФССНВ та ПЗ в м. Южноукраїнську
відсутні правові підстави приймати до
відшкодування витрати УПФУ в м.
Южноукраїнську Миколаївської області.

Отже, з огляду на викладене, Фонд
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань не повинен відшкодовувати
витрати Пенсійному фонду України за
виплачену ним пенсію громадянам, які
отримали травму на території інших
незалежних держав та членам їх сімей.

Відповідно до ст. 11 КАС України розгляд
і вирішення справ в адміністративних
судах здійснюється на засадах
змагальності сторін та свободи в
наданні ними суду своїх доказів і у
доведенні перед судом їх
переконливості.

За таких обставин позовні вимоги
задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини 4 статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України, судові витрати з відповідача
не стягуються.

Керуючись ст.ст. 11, 94, 158, 161, 162, 163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили
після закінчення 10-денного строку з дня
проголошення/отримання постанови, якщо
протягом цього часу не буде подано
апеляційної скарги.

У разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили постанови
за наслідками апеляційного
провадження.

Порядок та строки апеляційного
оскарження визначені ст. 186 КАС України.

Апеляційна скарга подається до
Одеського апеляційного
адміністративного суду через
Миколаївський окружний
адміністративний суд. Копія
апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
Одеського апеляційного
адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову
суду першої інстанції подається
протягом десяти днів з дня її
проголошення. У разі застосування
судом частини третьої статті 160 цього
Кодексу, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень
у випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Апеляційна скарга, подана після
закінчення встановлених строків
залишається без розгляду, якщо суд
апеляційної інстанції за заявою особи,
яка її подала, не знайде підстав для
поновлення строку.

Суддя
О.В. Малих