Справа № К/9991/61525/11-С
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-10-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"14" жовтня 2014 р. м. Київ
К/9991/61525/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,
Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу за
позовом ОСОБА_4 до Управління
Пенсійного фонду України в Олевському
районі Житомирської області,
Управління праці та соціального
захисту населення Олевської районної
державної адміністрації про визнання
дій протиправними та зобов'язання
вчинити певні дії, за касаційною
скаргою Управління Пенсійного фонду
України в Олевському районі
Житомирської області на постанову
Олевського районного суду
Житомирської області від 18 березня 2011
року і ухвалу Житомирського
апеляційного адміністративного суду
від 3 серпня 2011 року,

у с т а н о в и л а:

У січні 2011 року ОСОБА_4 звернулася з
позовом до Управління праці та
соціального захисту населення
Олевської районної державної
адміністрації Житомирської області
(далі - УПСЗН), Управління Пенсійного
фонду України в Олевському районі
Житомирської області (далі - УПФ) про
визнання дій протиправними та
зобов'язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог
зазначала, що виплати, передбачені
статтями 37, 39 Закону України від 28
лютого 1991 року № 796-ХІІ «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» (далі - Закон № 796-ХІІ),
здійснювались не в повному розмірі.

Посилаючись на ці обставини
позивач просила зобов'язати
відповідача здійснити перерахунок і
виплату їх у відповідності до
зазначених вимог Закону № 796-ХІІ, за
період з 1 червня по 1 грудня 2010 року.

Постановою Олевського районного суду
Житомирської області від 18 березня
2011 року, залишеною без змін ухвалою
Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 3 серпня 2011
року позов задоволено частково,
визнано протиправними дії і
зобов'язано УПСЗН та УПФ здійснити
перерахунок і виплату позивачу кошти,
передбачені статтями 37, 39 Закону №
796-ХІІ, за період з 1 червня по 1 грудня 2010
року.

У касаційній скарзі УПФ, посилаючись на
неправильне застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати ухвалені ними рішення та
відмовити у позові.

Заслухавши доповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги,
матеріали справи колегія суддів дійшла
висновку про відхилення скарги з таких
підстав.

Відповідно до частини 1 статті
220 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної
інстанції перевіряє правильність
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Згідно з частиною 3 статті 211
Кодексу адміністративного судочинства
України підставами касаційного
оскарження є порушення судом норм
матеріального чи процесуального права.

З матеріалів справи вбачається,
що оскаржувані судові рішення ухвалені
з додержанням норм матеріального і
процесуального права, підстави для їх
скасування відсутні.

Задовольняючи частково позов
суди, на підставі наявних у справі
даних встановили і правильно виходили
з того, що з дня ухвалення
Конституційним судом України рішення
від 22.05.2008 р. №10-рп/2008, підлягають
застосуванню статті 37, 39 Закону №
796-ХІІ.

Судами встановлено, що позивач є
особою яка постраждала внаслідок
Чорнобильської катастрофи 3-ї
категорії, непрацюючою та постійно
проживає в АДРЕСА_1, яке віднесено до
території радіоактивного забруднення,
зони гарантованого добровільного
відселення.

Як установлено судами, відповідачі
проводили спірні виплати позивачу
відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України від 26 липня 1996 року №
836 «Про компенсаційні виплати особам,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до статті 37 Закону № 796-ХІІ
(в редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин) громадянам, які
проживають на територіях
радіоактивного забруднення, а саме, у
зоні гарантованого добровільного
відселення, виплачується щомісячна
грошова допомога у зв'язку з обмеженням
споживання продуктів харчування
місцевого виробництва та особистого
підсобного господарства в розмірі 40
процентів від мінімальної заробітної
плати.

Статтею 39 цього ж Закону передбачено,
що громадянам, які працюють у зоні
гарантованого добровільного
відселення, провадиться доплата у
розмірі двох мінімальних заробітних
плат.

Дію положень статей 37 та 39 Закону №
796-ХІІ було зупинено на 2008 рік, в
частині виплат компенсацій і допомоги,
у розмірах відповідно до мінімальної
заробітної плати, згідно Закону
України «Про Державний бюджет України
на 2008 рік».

Проте, зупинення дії зазначених норм
закону рішенням Конституційного Суду
України від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008
визнано неконституційним.

Відповідно до частини другої статті 152
Конституції України закони, інші
правові акти або їх окремі положення,
що визнані неконституційними,
втрачають чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
про їх неконституційність.

А тому суди з огляду на загальні
засади пріоритету законів над
підзаконними нормативними актами
обґрунтовано визнали, що при
визначенні розміру зазначеної виплати
застосуванню підлягають саме статті 37,
39 Закону № 796-ХІІ, а не постанова
Кабінету Міністрів України №836 від 26
липня 1996 року «Про компенсаційні
виплати особам, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»,
яка істотно звужує обсяг установлених
законом прав.

За таких обставин суди дійшли
правильного висновку, що з 22 травня 2008
року відповідачі зобов'язані були
нараховувати та виплачувати позивачу
спірні виплати виходячи з вимог статей
37, 39 Закону № 796-ХІІ. Статтею 70
Закону України «Про Державний бюджет
України на 2010 рік» надано право
Кабінету Міністрів України
встановлювати розміри соціальних
виплат, які відповідно до
законодавства визначаються залежно
від розміру мінімальної заробітної
плати, в абсолютних сумах у межах
асигнувань, передбачених за
відповідними бюджетними програмами.

Проте, Кабінетом Міністрів України у
відповідних роках таке право
використано не було, а тому вказані
норми не підлягають застосуванню під
час визначення розміру виплати,
передбаченої статтею 39 Закону №796-ХІІ.

Отже, висновок судів щодо нарахування
спірної виплати позивачу у 2010 році
відповідає нормам матеріального і
процесуального права.

Інші доводи касаційної скарги не дають
підстав вважати, що при прийнятті
оскаржуваних рішень судами були
порушені норми матеріального та
процесуального права.

Висновки судів відповідають дійсним
обставинам справи та нормам
матеріального і процесуального права,
доводи касаційної скарги їх висновків
не спростовують, а тому підстав для
скасування судових рішень колегія
суддів не вбачає.

За правилами частини першої статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанцій
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Не може бути скасовано правильне і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в Олевському
районі Житомирської області залишити
без задоволення а постанову Олевського
районного суду Житомирської області
від 18 березня 2011 року і ухвалу
Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 3 серпня 2011
року - без змін.

Ухвала набирає законної
сили через п'ять днів після
направлення її копії сторонам і
оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало