Справа № 2а/1770/1646/12
Суддя: Лосєв А.М.
Дата ухвалення: 2014-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" вересня 2014 р. м. Київ
К/9991/75456/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі: Лосєва А.М., Бившевої Л.І.,
Шипуліної Т.М., розглянувши у
попередньому судовому засіданні

касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у м. Рівному Рівненської
області Державної податкової служби

на постанову Рівненського окружного
адміністративного суду від 13.06.2012

та ухвалу Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 06.11.2012

у справі № 2а/1770/1646/2012

за позовом ОСОБА_4

до Державної податкової інспекції у м.
Рівному Рівненської області Державної
податкової служби

про зобов'язання вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И Л А:

Постановою Рівненського окружного
адміністративного суду від 13.06.2012,
залишеною без змін ухвалою
Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 06.11.2012,
задоволено позовні вимоги ОСОБА_4
(надалі - позивач, ОСОБА_4) до Державної
податкової інспекції у м. Рівному
Рівненської області Державної
податкової служби (надалі - відповідач,
ДПІ у м. Рівному Рівненської області
ДПС): зобов'язано ДПІ у м. Рівному
Рівненської області ДПС внести зміни
до облікової картки (особового рахунку)
платника податку з доходів фізичних
осіб фізичної особи ОСОБА_4 шляхом
виключення відомостей про наявність
податкового боргу у сумі 128 521,80 грн. (з
них: 126 492,03 грн. - основний борг, 2 029,77 грн.
- пеня); зобов'язано ДПІ у м. Рівному
Рівненської області ДПС звільнити
майно позивача з-під податкової
застави.

Вважаючи, що рішення судів першої та
апеляційної інстанцій прийнято з
порушенням норм матеріального права,
відповідач звернувся до Вищого
адміністративного суду України із
касаційною скаргою, у якій просить
скасувати постанову Рівненського
окружного адміністративного суду від
13.06.2012 та ухвалу Житомирського
апеляційного адміністративного суду
від 06.11.2012 і відмовити у задоволенні
позову.

Позивач надав письмові заперечення на
касаційну скаргу, в яких обґрунтовує
законність оскаржуваних судових
рішень.

Відповідно до частини першої статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 30 серпня 2008 року між
ОСОБА_5 (дарувальник) та ОСОБА_4
(обдарований) укладено договір
дарування (посвідчено приватним
нотаріусом 30.08.2008 та зареєстровано в
реєстрі за № 2270), згідно з яким позивач
отримав у власність частину
незавершеного будівництва за адресою:
АДРЕСА_1, вартістю 2 951 500,00 грн.

27.03.2009 позивач подав до ДПІ у м. Рівне
декларацію про доходи, одержані з 1
січня по 31 грудня 2008 року (вх.№11906), із
зазначенням отриманого від дарування
доходу в сумі 2 951 500,00 грн.

Податковим повідомленням форми «Ф» від
31.03.2009 № ДПІ у м. Рівне визначила
позивачу податкове зобов'язання з
податку з доходів фізичних осіб у сумі
147 575,00 грн.

У зв'язку зі сплатою ОСОБА_4 вказаного
податкового зобов'язання лише в
частині, податковий орган звернувся з
позовом до адміністративного суду про
стягнення з позивача податкового
боргу в сумі 128 522,44 грн.

Постановою Рівненського окружного
адміністративного суду від 09.07.2010 у
справі № 2а-1448/10/1770 стягнуто з ОСОБА_4 до
місцевого бюджету м. Рівне
заборгованість з податку з доходів
фізичних осіб в сумі 128 522,44 грн.

У 2008 році громадянка ОСОБА_6 звернулася
в суд з цивільним позовом до ОСОБА_5 та
ОСОБА_4 про визнання договору дарування
недійсним, встановлення факту
проживання однією сім'єю як дружини і
чоловіка, визнання права спільної
часткової власності на незавершене
будівництво.

Рішенням Рівненського міського суду
Рівненської області від 26.06.2009 визнано
недійсним договір дарування від 30.08.2008.

Після постановлення судом вказаного
рішення позивач звернувся до ДПІ у м.
Рівне із заявою від 31.07.2009 про прийняття
уточненої декларації про доходи та
повернення сплаченої суми податку. У
рядку 1.2 вказаної уточненої декларації
позивач задекларував дохід, отриманий
від дарування у 2008 році, в сумі 0,00 грн.

Рішенням Апеляційного суду
Рівненської області від 05.10.2009 рішення
Рівненського міського суду
Рівненської області від 26.06.2009
скасовано, ухвалено нове рішення, яким
у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6
відмовлено. Ухвалою Верховного суду
України від 14.07.2010 рішення Апеляційного
суду Рівненської області від 05.10.2009
скасовано, справу передано до
апеляційного суду на новий розгляд.
Рішенням Апеляційного суду
Рівненської області від 01.10.2010 за
результатами розгляду справи в
задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 06.04.2011 рішення
Апеляційного суду Рівненської області
від 01.10.2010 скасовано, рішення
Рівненського міського суду
Рівненської області від 26.06.2009 залишено
в силі.

Після отримання інформації про ухвалу
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 06.04.2011 позивач надіслав до ДПІ
у м. Рівне уточнюючу декларацію про
доходи, одержані з 1 січня по 31 грудня 2008
року, в якій задекларував дохід,
отриманий від дарування у 2008 році, в
сумі 0,00 грн. (рядок 1.2 декларації), що
підтверджено повідомленням про
вручення поштового відправлення
(отримано ДПІ у м.Рівне 30.05.2011).

21.09.2011 ОСОБА_4 звернувся до ДПІ у м.Рівне
з листом про видалення даних щодо
податкового боргу з облікової картки
платника податку з доходів фізичних
осіб, в якому виклав обставини щодо
визнання недійсним договору дарування,
що був правовою підставою для
визначення об'єкта оподаткування зі
сплати податку з доходів фізичних осіб
за 2008 рік.

Переглянувши судове рішення у межах
касаційної скарги, перевіривши
правильність застосування судами норм
матеріального і процесуального права,
Вищий адміністративний суд України
дійшов висновку про відсутність
підстав для задоволення касаційної
скарги, з огляду на наступне.

Порядок сплати податку з доходів
фізичних осіб до 01.01.2011 було
врегульовано Законом України від 22.05.2003
№ 889-ІV «Про податок з доходів фізичних
осіб».

Норми даного Закону передбачали
обов'язок фізичної особи сплатити
податок з доходів фізичних осіб за
умови отримання нею подарованого майна
у розмірі 5% від об'єкта оподаткування
та обов'язок подати відповідну
податкову декларацію (пп.4.3.10 п.4.3, п.7.2
ст.7, ст.4, ст.13, 14, 18, 19 вказаного Закону).

Позивачем виконано обов'язок щодо
подання податкової декларації про
доходи, отримані у 2008 році, та частково -
обов'язок щодо сплати податку з доходів
фізичних осіб.

Відповідно до ст.216 Цивільного кодексу
України недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю, а
обов'язок позивача сплатити податок з
доходів фізичних осіб виник саме на
підставі правочину, визнаного надалі
судом недійсним (об'єктом
оподаткування є майно, отримане за
таким правочином), суд приходить до
висновку про відсутність у даному
випадку обов'язку у позивача
сплачувати податок з доходів фізичних
осіб у зв'язку з відсутністю об'єкта
оподаткування.

Згідно п.50.1 ст.50 Податкового кодексу
України, який вступив в дію з 01.01.2011, у
разі якщо у майбутніх податкових
періодах (з урахуванням строків
давності, визначених статтею 102 цього
Кодексу) платник податків самостійно
виявляє помилки, що містяться у раніше
поданій ним податковій декларації
(крім обмежень, визначених цією
статтею), він зобов'язаний надіслати
уточнюючий розрахунок до такої
податкової декларації за формою
чинного на час подання уточнюючого
розрахунку.

Відповідно до пп.49.9.2 п.49.9 ст.49 даного
Кодексу за умови дотримання вимог,
встановлених статтями 48 і 49 цього
Кодексу, податкова декларація, надана
платником, також вважається прийнятою
у разі, якщо орган державної податкової
служби із дотриманням вимог пункту 49.11
цієї статті не надає платнику податків
повідомлення про відмову у прийнятті
податкової декларації або у випадках,
визначених цим пунктом, не надсилає
його платнику податків у встановлений
цією статтею строк.

31.07.2009 та 30.05.2011 відповідачем отримано
від позивача уточнені податкові
декларації про доходи, одержані з 1
січня по 31 грудня 2008 року, в яких ним
було задекларовано дохід, отриманий
від дарування у 2008 році, в сумі 0,00 грн.
(рядок 1.2 декларацій). Уточнені
податкові декларації позивач подав до
податкового органу в межах строків
давності, визначених статтею 102
Податкового кодексу України та з
урахуванням рішення в іншій справі, що
вступило в законну силу. Жодних
повідомлень про відмову у прийнятті
вказаних уточнених податкових
декларацій від відповідача до позивача
не надходило.

Крім того, 21.09.2011 позивач звернувся до
ДПІ у м. Рівне з письмовою заявою, в якій
виклав обставини щодо визнання
недійсним договору дарування, що був
правовою підставою для визначення
об'єкта оподаткування зі сплати
податку з доходів фізичних осіб за 2008
рік та, з урахуванням вказаних
обставин, просив вилучити з облікової
картки платника податку податковий
борг з податку з доходів фізичних осіб
в сумі 126 493,00 грн. та пені в розмірі 2 029,44
грн. На дану заяву відповідач жодним
чином не прореагував.

З оглянутого в судовому засіданні суду
першої інстанції зворотного боку
облікової картки платника податків
ОСОБА_4 вбачається, що станом на 11.06.2012
податковий борг позивача за платежем
податок на доходи фізичних осіб, що
сплачений фізичними особами за
результатами річного декларування,
становить 128 521,80 грн., з них: 126 492,03 грн. -
основний борг, 2 029,77 грн. - пеня.

Тобто, у позивача за даними обліку
податкового органу існує податковий
борг за фактичної відсутності у нього
обов'язку щодо сплати такого боргу.

Посилання відповідача на те, що жодним
нормативним актом не передбачено
виключення відомостей з облікової
картки платника щодо податкового боргу
у разі існування чинного податкового
повідомлення-рішення, суди попередніх
інстанцій доречно не взяли до уваги,
оскільки р.4 Інструкції про порядок
ведення органами державної податкової
служби оперативного обліку платежів до
бюджету, контроль за справлянням яких
здійснюється органами державної
податкової служби України,
затвердженої наказом Державної
податкової адміністрації України від
18.07.2005 № 276, передбачено, що облікові
операції скасування податкових
зобов'язань, штрафних санкцій та пені
здійснюються на підставі рішення
керівника (заступника керівника)
податкового органу датою прийняття
такого рішення. Крім того, вказаним
розділом визначено також порядок
нарахування в особовому рахунку
платника у разі подання уточнюючого
розрахунку, що збільшує або зменшує
податкові зобов'язання минулих
податкових періодів такого платника.

Зважаючи на викладене та враховуючи те,
що відповідачем за наслідками подання
позивачем уточнюючого розрахунку
жодних дій вчинено не було, на заяву
позивача від 21.09.2011 щодо вилучення з
облікової картки платника податку
податкового боргу з податку з доходів
фізичних осіб податковий орган також
не прореагував, колегія судів
погоджується із висновками судів
першої та апеляційної інстанцій про
необхідність зобов'язати відповідача
внести зміни до особової картки
(особового рахунку) позивача шляхом
виключення відомостей про наявність в
останнього податкового боргу з податку
з доходів фізичних осіб.

Як вбачається з витягу про реєстрацію в
Державному реєстрі обтяжень рухомого
майна №24430316 до Державного реєстру
обтяжень рухомого майна 19.08.2009 внесено
реєстраційний запис щодо публічного
обтяження - податкової застави на
активи платника податків ОСОБА_4 у 2-х
кратному розмірі наявної суми
податкового боргу.

Представником відповідача
підтверджено, що підставою для
реєстрації податковим органом
вказаної податкової застави був
податковий борг позивача з податку з
доходів фізичних осіб, що виник на
підставі повідомлення форми «Ф» від
31.03.2009 № .

Відповідно до пп.14.1.155 п.14.1 ст.14
Податкового кодексу України
податкова застава - спосіб
забезпечення сплати платником
податків грошового зобов'язання та
пені, не сплачених таким платником у
строк, визначений цим Кодексом. У разі
невиконання платником податків
грошового зобов'язання, забезпеченого
податковою заставою, орган стягнення у
порядку, визначеному цим Кодексом,
звертає стягнення на майно такого
платника, що є предметом податкової
застави.

Оскільки підстави для існування у
позивача податкового боргу (грошового
зобов'язання) відсутні, відтак і
відсутні підстави для існування
податкової застави.

Судами попередніх інстанцій прийнято
до уваги посилання представника
відповідача на те, що ст.93 Податкового
кодексу України передбачено вичерпний
перелік підстав для звільнення майна
платника податків з-під податкової
застави. Вказані підстави у даному
випадку відсутні.

Проте, відсутність у
нормативно-правовому акті норми, яка б
регулювала спірні правовідносини, не
може бути підставою для залишення без
судового захисту порушених прав особи.

Стаття 92 Податкового кодексу України
передбачає порядок узгодження
операцій із заставленим майном. Згідно
з пунктом 92.3 вказаної статті у разі
здійснення операцій з майном, яке
перебуває у податковій заставі, без
попередньої згоди органу державної
податкової служби платник податків
несе відповідальність відповідно до
закону.

Таким чином, перебування майна ОСОБА_4 у
податковій заставі без жодних правових
підстав порушує його конституційне
право володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до п.7 ст.9 Кодексу
адміністративного судочинства України
у разі відсутності закону, що регулює
відповідні правовідносини, суд
застосовує закон, що регулює подібні
правовідносини (аналогія закону), а за
відсутності такого закону суд виходить
із конституційних принципів і
загальних засад права (аналогія права).

За таких обставин, суди першої та
апеляційної інстанцій з метою повного
захисту прав, свобод та інтересів
ОСОБА_4 правомірно зобов'язали
відповідача звільнити майно позивача
з-під податкової застави.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України вважає, що касаційну скаргу
слід залишити без задоволення,
оскільки рішення судів першої та
апеляційної інстанцій постановлено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, що доводами
касаційної скарги не спростовується.

Відповідно до частини 3 статті 220-1
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
відхиляє касаційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

Керуючись ст.ст. 210, 214, 215, 220, 220-1, 223, 224, 230,
231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

1. Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у м. Рівному
Рівненської області Державної
податкової служби залишити без
задоволення.

2. Постанову Рівненського окружного
адміністративного суду від 13.06.2012 та
ухвалу Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 06.11.2012 у
справі № 2а/1770/1646/2012 залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у порядку та в
строки, встановлені статтями 236 - 238, 2391
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя(підпис)А.М. Лосєв
Судді:(підпис)Л.І. Бившева (підпис) Т.М.
Шипуліна