Справа № 813/6320/14
Суддя: Сасевич Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2014-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
№813/6320/14
Львівський окружний адміністративний
суд у складі:
Головуючого судді Сасевича О.М.
за участю секретаря судового засідання
представника відповідача Кошевого А.Л.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом управління Пенсійного фонду
України в м.Червонограді Львівської
області до Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м.Червонограді
Львівської області про зобов'язання до
15 вересня 2014 року управління
Пенсійного фонду України в
м.Червонограді Львівської області
звернулося до суду з позовом до
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в м.Червонограді
Львівської області, в якому просить
зобов'язати відповідача прийняти до
заліку виплачену допомогу на поховання
і витрати на виплату та доставку в сумі
2 861,43 грн. за період з 01.04.2014 року по
31.07.2014 року й включити до щомісячних
актів звірок. Позовні вимоги
обґрунтовано тим, що за період з 01.04.2014
року по 31.07.2014 року управлінням
Пенсійного фонду України в
м.Червонограді Львівської області було
виплачено родичам померлих допомогу на
поховання в сумі 2 861,43 грн. Однак, ця
сума не була прийнята відповідачем до
відшкодування з огляду на відсутність
причинно-наслідкового зв'язку між
смертю і трудовим каліцтвом або
професійним захворюванням осіб, що
померли. Позивач також зазначив, що
обов'язок відшкодування відповідачем
витрат на виплату допомоги на
поховання передбачений п.4 Порядку
відшкодування Фондом витрат,
пов'язаних з виплатою пенсій по
інвалідності внаслідок нещасного
випадку на виробництві або професійних
захворювань та пенсій у зв'язку з
втратою годувальника, який помер
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання. Позивач вважає, що
оскільки дані витрати повинні
відшкодовуватися відповідачем,
звернувся із означеним позовом до суду.
Ухвалою судді від 16.09.2014 року дану
позовну заяву було залишено без руху.
Ухвалою судді від 29.09.2014 року в
адміністративній справі №813/6320/14
відкрито провадження.
13.10.2014 року позивач - УПФУ в
м.Червонограді Львівської області
надіслав на адресу суду клопотання про
розгляд справи у відсутності
представника Управління та зазначив,
зокрема, що позовні вимоги підтримує у
Представник відповідача у судовому
засіданні заявлені позовні вимоги не
визнав, в задоволенні їх просив
відмовити, посилаючись на доводи,
викладені в письмових запереченнях, що
долучені до матеріалів справи.
У судовому засіданні 15.10.2014 року судом
було ухвалено здійснювати розгляд
справи у відсутності представника
Заслухавши пояснення представника
відповідача, дослідивши матеріали
справи, всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для вирішення спору по суті,
суд встановив наступні обставини та
надав їм правову оцінку.
Як вбачається із матеріалів справи, у
зв'язку зі смертю громадян ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 у 2014
році Управління, відповідно до вимог
ст.53 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» від 09.07.2003 року №1058-IV,
виплатило особам, які здійснили
поховання допомогу на поховання в
загальній сумі 2 861,43 грн.
Сума допомоги була включена у списки на
відшкодування допомоги на поховання за
квітень-червень 2014 року, однак,
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в м.Червонограді
Львівської області відмовилося внести
ці суми до актів щомісячних звірок
витрат по особових справах потерпілих.
Причиною не включення виплачених сум є
те, що смерть не пов'язана зі страховим
випадком державного соціального
Статтею 1 Закону України від 14 січня 1998
року №16/98-ВР «Основи законодавства
України про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування»
(надалі - Закон №16/98-ВР) встановлено, що
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування - це система
прав, обов'язків і гарантій, яка
передбачає надання соціального
захисту, що включає матеріальне
забезпечення громадян у разі хвороби,
повної, часткової або тимчасової
втрати працездатності, втрати
годувальника, безробіття з незалежних
від них обставин, а також у старості та
в інших випадках, передбачених законом,
за рахунок грошових фондів, що
формуються шляхом сплати страхових
внесків власником або уповноваженим
ним органом, громадянами, а також
бюджетних та інших джерел,
передбачених законом.
Відповідно до статті 4 цього Закону, в
Україні залежно від страхового випадку
є такі види загальнообов'язкового
державного соціального страхування:
пенсійне страхування; страхування у
зв'язку з тимчасовою втратою
працездатності та витратами,
зумовленими похованням; медичне
страхування; страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності; страхування на випадок
безробіття; інші види страхування,
передбачені законами України.
Відносини, що виникають за зазначеними
у частині першій цієї статті видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування, регулюються
окремими законами, прийнятими
відповідно до цих Основ.
У статті 25 Закону №16/98-ВР перелічені
види соціальних послуг і матеріального
забезпечення за загальнообов'язковим
державним соціальним страхуванням. Усі
види страхування, крім медичного,
включають в себе допомогу на поховання.
Так, зокрема, до пенсійного страхування
входить допомога на поховання
пенсіонерів; до страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими похованням, -
допомога на поховання (крім поховання
пенсіонерів, безробітних та осіб, які
померли від нещасного випадку на
виробництві); до страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання - допомога
на поховання осіб, які померли
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
Пунктом 5 частини першої статті 24
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» від 23.09.1999 року №1105-XIV
Фонд соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України
зобов'язано співпрацювати з фондами з
інших видів соціального страхування у
фінансуванні заходів, пов'язаних з
матеріальним забезпеченням та
наданням соціальних послуг
застрахованим, у кожному конкретному
випадку спільно приймаючи рішення щодо
того, хто з них братиме участь у
фінансуванні цих заходів.
Відповідно до статті 21 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності», у разі настання
страхового випадку Фонд у
встановленому законом порядку повинен,
зокрема, своєчасно та в повному обсязі
відшкодовувати шкоду, заподіяну
працівникові внаслідок ушкодження
його здоров'я або в разі його смерті,
виплачувати відповідні кошти йому або
особам, які перебували на його
утриманні; організовувати поховання
померлого, відшкодовувати вартість
пов'язаних з цим ритуальних послуг
відповідно до місцевих умов.
Згідно частини восьмої статті 34 Закону
№1105-XIV, у разі смерті потерпілого від
нещасного випадку або професійного
захворювання витрати на його поховання
несе Фонд згідно з порядком, визначеним
Кабінетом Міністрів України.
Порядок проведення витрат на поховання
у разі смерті потерпілого від
нещасного випадку на виробництві або
професійного захворювання,
затверджений постановою Кабінету
Міністрів України від 11.07.2001 року №826,
регулює питання відшкодування Фондом
таких витрат страхувальнику або сім'ї
застрахованого, чи іншій особі, яка
здійснювала поховання потерпілого, на
організацію поховання та пов'язаних з
цим ритуальних послуг. Витрати на
поховання провадяться у разі смерті
потерпілого, що настала за обставин, за
яких настає страховий випадок
державного соціального страхування
громадян від нещасного випадку на
виробництві та професійного
захворювання, перелік яких наведено
Кабінетом Міністрів України (пункт 2
цього Порядку). Організація поховання
працівника, який загинув на
виробництві або помер у лікарні під час
лікування отриманої на виробництві
травми, проводиться страхувальником
(пункт 5 зазначеного Порядку).
Згідно з абзацом 2 частини дев'ятої
статті 34 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності», у разі смерті
потерпілого, який одержував страхові
виплати і не працював, розмір
відшкодування шкоди особам, зазначеним
у статті 33 цього Закону, визначається
виходячи із суми щомісячних страхових
виплат і пенсії, які одержував
потерпілий на день його смерті, з
відповідним коригуванням щомісячних
страхових виплат згідно із статтею 29
цього Закону. Причинний зв'язок смерті
потерпілого з одержаним каліцтвом або
іншим ушкодженням здоров'я має
підтверджуватися висновками
відповідних медичних закладів.
Аналіз норм Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності», який визначає правову
основу, економічний механізм та
організаційну структуру
загальнообов'язкового державного
соціального страхування громадян від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, що призвели
до втрати працездатності або загибелі
застрахованих на виробництві осіб, та
зазначеного вище Порядку,
затвердженого на виконання частини
восьмої статті 34 цього Закону, дає
підстави вважати, що Фонд зобов'язаний
відшкодовувати виплачені іншими
страховиками суми допомоги на
поховання лише тих осіб, які померли
від нещасного випадку на виробництві
або професійного захворювання, тобто
за умови наявності причинного зв'язку
їх смерті з одержаним каліцтвом або
іншим ушкодженням здоров'я.
У той же час, наявності такого
причинного зв'язку смерті вищевказаних
громадян з одержаним каліцтвом судом
не встановлено і позивачем не доведено.
При цьому, у судовому засіданні
представник відповідача спростовуючи
твердження позивача зазначив наступне.
На день проведення звірки висновок про
причинно-наслідковий зв'язок між
смертю потерпілого ОСОБА_2 та отриманою
ним виробничою травмою та (або)
професійним захворюванням в особовій
справі був відсутній, а тому Відділення
не вбачало підстав для включення
допомоги на поховання до акту
щомісячної звірки витрат по особових
справах потерпілих, яким виплачено
пенсії по інвалідності внаслідок
нещасного випадку на виробництві або
професійного захворювання та пенсії у
зв'язку із втратою годувальника, який
помер внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання за визначений позивачем
Окрім того, представник відповідача
наголосив, що гр. ОСОБА_3, ОСОБА_10 на
обліку як потерпілі на виробництві і
такі, що померли внаслідок нещасного
випадку на виробництві або
професійного захворювання у
Відділенні виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в м.Червонограді
Львівської області не перебували та не
перебувають, а гр. ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 і ОСОБА_11
отримували виплати у зв'язку із смертю
годувальника, тому, відповідно, не є
потерпілими на виробництві.
Отже, суд, погоджуючись із доводами
представника відповідача, вбачає за
доцільне також зауважити, що положення
пункту 4 Порядку №5-4/4, яким зобов'язано
Фонд відшкодовувати ПФУ витрати на
допомогу на поховання сім'ї померлого
або особі, яка здійснила поховання
особи, котра отримувала пенсію по
інвалідності внаслідок нещасного
випадку на виробництві або
професійного захворювання, суперечить
положенням Закону №1105-XIV. Так, зокрема,
стаття 21 Закону №1105-XIV пов'язує
виникнення такого обов'язку у Фонду зі
смертю працівника, а не з отриманням
померлим, який не працював, зазначеної
Аналогічна правова позиція висловлена
у постановах Верховного Суду України
від 23.05.2011 (справа №21-48а11) та від 23.04.2013
року (справа №21-108а13).
Відповідно до ч.1 ст.244-2 КАС України,
рішення Верховного Суду України,
прийняте за результатами розгляду
заяви про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначені норми права, та для
всіх судів України.

Отже, з вищенаведеного вбачається
відсутність правових підстав для
прийняття відповідачем до заліку
виплаченої допомоги родичам (особам,
які здійснили поховання) на поховання
померлих.

Окрім того, суд звертає увагу, що у разі
незгоди Фонду соціального страхування
від нещасних випадків на підписання
актів звірки в судах адміністративної
юрисдикції мають вирішуватись вимоги
про стягнення витрат, а не вимоги про
зобов'язання включення сум до цих
актів, тому що Порядок не врегульовує
спірних правовідносин, що виникли в
цьому випадку, оскільки встановлене
ним правило підписання актів звірки
розрахунків має застосовуватися за
відсутності спору.

Водночас, позивач на свій розсуд
визначає способи захисту порушеного
права. В даному випадку, заявляючи
позовні вимоги про зобов'язання
відповідача вчинити дії по включенню
до актів щомісячних звірок сум
допомоги на поховання, виплачених
сім'ям померлих або особі, яка
здійснила поховання особи, яка
отримувала пенсію по інвалідності
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання, понесені позивачем за
період квітень-червень 2014 року,
останній обрав невірний спосіб захисту
порушеного права, що, в свою чергу, є
підставою для відмови в задоволенні
позову.

Відповідно до ст.94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, судові витрати у формі
судового збору із сторін стягненню не
підлягають.

Керуючись ст.ст.7-14, 69-71, 128, 158-163, 167
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні адміністративного
позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення, а в
разі складення постанови у повному
обсязі у відповідності до ч.3 ст.160
Кодексу адміністративного судочинства
України, апеляційна скарга подається
протягом десяти днів з дня отримання
копії постанови.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішення за
наслідками апеляційного провадження.

Суддя
Сасевич О.М.

Повний текст постанови виготовлений та
підписаний 20 жовтня 2014 року.