Справа № 2а-10947/10/1570
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2014-10-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 жовтня 2014 року
м. Київ К/9991/34921/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Карася О.В. (головуючого), Голубєвої Г.К.,
Рибченка А.О.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу
Спеціалізованої державної податкової
інспекції по роботі з великими
платниками податків у м. Одесі на
постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 20.12.2010 та
ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 18.05.2011 у
справі № 2а-10947/10/1570

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "ЦСС"

до Спеціалізованої
державної податкової інспекції по
роботі з великими платниками податків
у м. Одесі

про визнання протиправним та
скасування податкових
повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

Товариство в судовому порядку
оскаржило податкові
повідомлення-рішення від 25.06.2010
№/0, від 19.07.2010 № /1, від 25.08.2010
№ /2, від 10.11.2010 № /3, якими
позивачу Державною податковою
інспекцією визначено суму основного
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість (ділі - ПДВ) у розмірі 31
513,00 грн. та фінансових санкцій - 6 302,60
грн. за порушення вимог Закону України
"Про податок на додану вартість".
Позовні вимоги обґрунтовані
відсутністю з боку позивача порушень
вимог названого Закону.

Постановою суду першої інстанції,
залишеною без змін ухвалою
апеляційного суду, позовні вимоги
задоволено.

Судові рішення вмотивовано висновком
про те, що Закон України "Про податок на
додану вартість" не обмежує право
платника податку на віднесення до
податкового кредиту сум ПДВ звітного
періоду по податкових накладних, які
були виписані контрагентами позивача у
минулих податкових періодах.

Не погодившись із судовими рішеннями
державний податковий орган до Вищого
адміністративний суд України подав
касаційну скаргу, у якій посилаючись на
порушення судами норм матеріального та
процесуального права, просить
зазначені судові рішення скасувати та
прийняти нове рішення, яким позивачу у
задоволенні позовних вимог відмовити.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної
скарги, відповідач посилається на те,
що Товариство зобов'язане декларувати
суму податкового кредиту у період
виникнення податкового зобов'язання.
Позивач на дату виникнення такого
права не скористався та одночасно із
поданням декларації з ПДВ не подав
скарги стосовно контрагентів щодо
відмови у наданні податкових
накладних, а тому, резюмує відповідач,
Товариство не мало право включати до
складу податкового кредиту квітня 2010
року податкові накладні попередніх
звітних періодів.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідь судді, перевіривши
повноту встановлених обставин справи
та правильність їх юридичної оцінки
судами, Вищий адміністративний суд
України не вбачає підстав для
задоволення касаційної скарги.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що фактичною підставою
для визначення позивачу суми
податкового зобов'язання з ПДВ та
штрафних санкцій відповідно до
оспорюваних податкових повідомлень -
рішень слугував висновок
контролюючого органу, викладений у
акті позапланової виїзної перевірки з
питань правомірності включення
податкових накладних, виписаних у
попередніх звітних періодах, до
податкового кредиту в податковій
декларації з ПДВ за квітень 2010 року, від
18.06.2010 № 395/22-1/25033689/5, в якому зазначено
про допущене порушення позивачем пп.
7.2.6 п. 7.2 та пп. 7.7.1 п. 7.7 ст. 7 Закону
України "Про податок на додану
вартість", що полягало у включенні до
податкового кредиту квітня 2010 року
податкових накладних попередніх
звітних періодів. При цьому, на думку
контролюючого органу, несвоєчасне
включення сум ПДВ до податкового
кредиту у період його виникнення
свідчить про добровільну відмову
платника податку від реалізації права
на податковий кредит.

На підставі акту перевірки, вказаних
висновків та результатів
адміністративного оскарження Державна
податкова інспекція прийняла
оспорювані податкові
повідомлення-рішення.

Задовольняючи позовні вимоги
Підприємства, суди у цій справі
керувалися положеннями ст. 7 Закону
України від 03.04.1997 № 168/97-ВР "Про податок
на додану вартість" (втратив чинність
01.01.2011).

Відповідно до пп. 7.5.1 п. 7.5 № 168/97-ВР датою
виникнення права платника податку на
податковий кредит вважається дата
здійснення першої з подій: або дата
списання коштів з банківського рахунку
платника податку в оплату товарів
(робіт, послуг), дата виписки
відповідного рахунку (товарного чека) -
в разі розрахунків з використанням
кредитних дебетових карток або
комерційних чеків; або дата отримання
податкової накладної, що засвідчує
факт придбання платником податку
товарів (робіт, послуг).

Так, згідно пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 вказаного
Закону № 168/97-ВР до складу податкового
кредиту не підлягають включенню суми
сплаченого (нарахованого) податку у
зв'язку з придбанням товарів (послуг) не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями.

Дана норма закону містить імперативну
норму, тобто у тому разі якщо у платника
податку списані грошові кошти у якості
оплати товару (робіт, послуг) та/або
йому відвантажено товари (послуги),
однак даний факт не підтверджується
податковою накладною, платник податку
не має права на декларування
податкового кредиту.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що позивач включив до
складу податкового кредиту суми ПДВ,
нараховані у зв'язку з придбанням та
фактичним отриманням товарів,
підтверджених первинними документами,
включаючи і належно оформлені
податкові накладні, що були виписані
зареєстрованими платниками ПДВ.

Аналіз наведених правових норм
свідчить, що Закон № 168/97-ВР не обмежує
право платника на включення до
податкового кредиту, сум податку, що
підтверджуються податковими
накладними, які отримані після
закінчення податкових періодів, в яких
відбулися оплата та отримання товарів
(послуг), а суми податку, вказані в таких
податкових накладних, можуть бути
включені до складу податкового кредиту
в податковому періоді, в якому такі
податкові накладні отримані з
урахуванням строків давності,
визначених ст. 15 Закону України від
21.12.2000 № 2181-III "Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами".

Отже, враховуючи пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону
№ 168/97ВР, згідно якого підставою для
відповідальності платника податку є
непідтвердження сум податку,
включеного до податкового кредиту, на
момент перевірки платника податку,
податковими накладними чи митними
деклараціями, факт включення позивачем
до податкового кредиту звітного
періоду суми ПДВ за податковими
накладними, отриманими із запізненням,
а також аналізуючи пп. 7.2.6 зазначеного
Закону, згідно якого подання заяви зі
скаргою на постачальника є виключним
правом, а не обов'язком покупця, суди
попередніх інстанцій дійшли вірного
висновку про протиправність
визначення податкового зобов'язання з
ПДВ та нарахування штрафних
(фінансових) санкцій у зв'язку з
віднесенням до податкового кредиту сум
ПДВ звітного періоду по податкових
накладних, які були виписані
контрагентами позивача у минулих
податкових періодах.

За таких обставин переглянуті судові
рішення першої та апеляційної
інстанцій у справі відповідають
приписам чинного законодавства, а
доводи касаційної скарги визнаються
непереконливими.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Спеціалізованої
державної податкової інспекції по
роботі з великими платниками податків
у м. Одесі відхилити.

Постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 20.12.2010 та
ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 18.05.2011 у
справі № 2а-10947/10/1570 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і оскарженню не підлягає,
крім як з підстав, у строк та в порядку,
визначеними ст. ст. 237-2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий
О.В. Карась

Судді
Г.К. Голубєва

А.О. Рибченко