Справа № 2а-2270/11/0970
Суддя: Ліщинський А.М.
Дата ухвалення: 2014-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2014 року
Справа № 124195/11/9104

Колегія суддів Львівського
апеляційного адміністративного суду в
складі :

головуючого судді:
Ліщинського А.М.,

суддів:
Довгої О.І., Запотічного І.І.

при секретарі судового засідання:
Керод Х.І.

з участю представників позивача:
Чернова Р.М. та Гавриляка М.В.

та представника відповідача:
Ляховича Д.Н.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові апеляційну скаргу
Державної податкової інспекції в
м.Івано-Франківську на постанову
Івано-Франківського окружного
адміністративного суду від 08 вересня
2011 року у справі за позовом
Регіонального відділення Фонду
державного майна України по
Івано-Франківській області до
Державної податкової інспекції в
м.Івано-Франківську третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні позивача: Фонд
державного майна України про визнання
недійсним податкового
повідомлення-рішення № від 04.04.2011
року,-

В С Т А Н О В И
Л А:

13.07.2011 року позивач звернувся до суду з
адміністративним позовом до
відповідача про визнання недійсним
податкового повідомлення-рішення
№ від 04.04.2011 року.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що
відповідачем безпідставно прийнято
податкове повідомлення-рішення №
від 04.04.2011 року про збільшення
суми грошового зобов`язання за
платежем податок на додану вартість на
5307539,00 грн. за основним платежем та
1326885,00 грн. за штрафними санкціями

Постановою Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від 08
вересня 2011 року адміністративний позов
задоволено. Визнано протиправним та
скасовано податкове повідомлення -
рішення Державної податкової
інспекції в м. Івано-Франківську
№ від 04 квітня 2011 року.

Відповідач постанову оскаржив, не
погодившись із зазначеним судовим
рішенням, подав апеляційну скаргу,
зазначивши, що оскаржувана постанова
винесена з порушенням норм
матеріального та процесуального права
та є незаконною, просить оскаржувану
постанову скасувати та прийняти нову,
якою відмовити в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі покликається на
те, що проведеною плановою виїзною
перевіркою Регіонального відділення
Фонду державного майна України по
Івано-Франківській області з питань
своєчасності, достовірності, повноти
нарахування та сплати податків та
зборів, дотримання вимог валютного та
іншого законодавства з період з 01.01.2008
року по 31.12.2011 року встановлено
порушення позивачем пп. 3.1.1 п. 3.1 ст. 3,
п.4.1 ст. 4, пп. 7.3.1 п. 7.3 ст. 7 Закону України
«Про податок на додану вартість», в
результаті чого занижено суму податку
на додану вартість, яка підлягає
нарахуванню та сплаті в бюджет за
листопад 2008 року на загальну суму 5 307 539
грн. Вказане заниження відбулось в
зв`язку з невключенням позивачем до
податкових зобов`язань суми податку на
додану вартість, яка на думку
податкового органу, повинна бути
визначена з операції щодо передачі
майна в процесі приватизації цілісного
майнового комплексу колишнього ДП ДСП
«Осмолода».

У ході апеляційного розгляду
представник апелянта Ляхович Д.Н. надав
пояснення та просить задовольнити
апеляційну скаргу.

Представники позивача Чернов Р.М. та
Гавриляк М.В. у ході апеляційного
розгляду надали пояснення та просять
відхилити апеляційну скаргу.

Інші особи які беруть участь у справі, в
судове засідання на виклик суду не
з'явилися, що не перешкоджає розгляду
справи в їх відсутності згідно з ч.4 ст.
196 КАС України.

Судова колегія заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши
матеріали справи і обговоривши
підстави апеляційної скарги, вважає за
необхідне її задовольнити з наступних
підстав.

Задовольняючи позовні вимоги позивача,
суд першої інстанції виходив з того, що
здійснення Регіональним відділенням
Фонду державного майна України по
Івано-Франківській області дій щодо
приватизації державного майна
способом продажу акцій новоствореного
відкритого акціонерного товариства
«Нова Осмолода» не є поставкою товару в
розумінні п. 1.4 ст. 1 Закону України «Про
податок на додану вартість».

Проте, колегія суддів вважає, що даний
висновок суду першої інстанції не
можна визнати обґрунтованим.

Згідно ст. 2 КАС України, у справах щодо
оскарження рішень суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті вони: на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України, обґрунтовано, тобто з
урахуванням усіх обставин, що мають
значення для прийняття рішення,
добросовісно.

Частиною 1 ст. 195 КАС України
встановлено, що суд апеляційної
інстанції переглядає судові рішення
суду першої інстанції в межах
апеляційної скарги.

Правильність вирішення справи
відповідно до вимог ст.13 КАС України
забезпечується системою: апеляційною
та касаційною. Можливість апеляційного
та касаційного оскарження судових
рішень є принципом адміністративного
судочинства, що спрямований на
забезпечення прав осудності
(законності та обґрунтованості)
судових рішень.

Відповідно до статті 67 Конституції
України кожен зобов'язаний сплачувати
податки і збори в порядку і розмірах,
встановлених законом.

Як встановлено судом та підтверджено
матеріалами справи, що за результатами
планової виїзної перевірки
Регіонального відділення Фонду
державного майна України по
Івано-Франківській області з питань
своєчасності, достовірності, повноти
нарахування та сплати податків та
зборів, дотримання вимог валютного та
іншого законодавства за період з 01.01.2008
р. по 31.12.2010 р. встановлено порушення
податкового законодавства допущені
Регіональним відділенням Фонду
державного майна України по Івано -
Франківській області, а саме пп. 3.1.1, 7.3.1
п. 3.1, 4.1, 7.3 ст. З, 4, 7 Закону України «Про
податок на додану вартість» від 03.04.1997р.
№168/97-ВР (зі змінами та доповненнями), в
результаті чого занижено суму податку
на додану вартість, яка підлягає
нарахуванню до сплати в бюджет на
загальну суму 5 307 539 грн., в т.ч. за
листопад 2008 року в сумі 5 307 539 грн..

Правовідносини з приводу предмету
адміністративного позову між
позивачем та відповідачам були
врегульовані положеннями Закону
України «Про податок на додану
вартість», Закону України «Про
приватизацію державного майна», Закону
України «Про господарські товариства»
та Положенням «Про порядок віднесення
майна до такого, що включається до
складу цілісних майнових комплексів
державних підприємств, які не
підлягають приватизації» в редакції
чинній на час їх дії.

Статтею 5 Закону України «Про
приватизацію державного майна»
визначено, що до об'єктів державної
власності, що підлягають приватизації,
належать: підприємства (цехи,
виробництва, дільниці, інші підрозділи,
якщо в разі їх виділення у самостійні
підприємства не порушується
технологічна єдність виробництва з
основної спеціалізації підприємства,
із структури якого вони виділяються) як
єдині майнові комплекси, до складу яких
входять усі види майна, призначені для
їх діяльності, що визначені Цивільним
кодексом України.

Відповідно до статті 191 Цивільного
кодексу України до складу підприємства
як єдиного майнового комплексу входять
усі види майна, призначені для його
діяльності, включаючи земельні
ділянки, будівлі, споруди,
устаткування, інвентар, сировину,
продукцію, права вимоги, борги, а також
право на торговельну марку або інше
позначення та інші права, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Крім того відповідно до Положення «Про
порядок віднесення майна до такого, що
включається до складу цілісних
майнових комплексів державних
підприємств, які не підлягають
приватизації» затвердженого Наказом
Фонду державного майна від 05.05.2001, № 787
цілісний майновий комплекс - об'єкт,
сукупність активів якого забезпечує
провадження окремої господарської
діяльності, що визначає
загальнодержавне значення
підприємства, на постійній і
регулярній основі. Цілісними майновими
комплексами можуть бути структурні
підрозділи, які в установленому
порядку відокремлюються в самостійні
об'єкти.

Загальнодержавне значення об'єктів
визначається статтею 5 Закону України
«Про приватизацію державного майна».

Наказом Фонду державного майна від
29.12.2010 року №1954 «Про порядок віднесення
майна до такого, що включається до
складу цілісного майнового комплексу
державного підприємства» наказ Фонду
державного майна України від 5 травня
2001 року №787 «Про Положення про порядок
віднесення майна до такого, що
включається до складу цілісних
майнових комплексів державних
підприємств, які не підлягають
приватизації», зареєстрований у
Міністерстві юстиції України 30.05.2001
року за № 463/5654, визнано таким, що
втратив чинність, та дано визначення
цілісного майнового комплексу, зокрема
цілісний майновий комплекс - об'єкт,
сукупність активів якого забезпечує
провадження окремої діяльності, що
визначає загальнодержавне значення
підприємства, на постійній і
регулярній основі. Цілісними майновими
комплексами можуть бути структурні
підрозділи, які в установленому
порядку виділяються в самостійні
об'єкти. Визначення загальнодержавного
значення об'єктів здійснюється
відповідно до статті 5 Закону України
«Про приватизацію державного майна».

До майна, яке включається до складу
цілісного майнового комплексу
державних підприємств, у тому числі
казенних підприємств, належать
спеціалізовані необоротні активи
(основні засоби, незавершені
капітальні інвестиції в необоротні
матеріальні активи, інші необоротні
активи) і запаси, які безпосередньо
використовуються в єдиному
технологічному процесі виробництва
продукції (надання послуг, виконання
робіт), який визначає загальнодержавне
значення підприємства, в обсязі,
передбаченому технологічною
документацією; активи, що тимчасово не
використовуються у виробничому
процесі, законсервовані об'єкти - за
наявності на підприємстві проекту
плану розвитку підприємства
(інвестиційної програми) з
обґрунтуванням економічної
доцільності їх подальшого ефективного
використання в основній діяльності
підприємства; активи, які не задіяні в
технологічному процесі, але віднесені
до об'єктів загальнодержавного
значення».

Виходячи з вищенаведеного, до складу
цілісного (єдиного) майнового
комплексу належать усі види майна,
призначені для його діяльності
(матеріальні та нематеріальні активи),
які відповідно до підпункту 1.6 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств», зі змінами і
доповненнями підпадають під
визначення товари.

Відповідно до статті 26 Закону України
«Про господарські товариства» (із
змінами та доповненнями) «для
створення акціонерного товариства
засновників повинні зробити
повідомлення про намір створити
акціонерне товариство, здійснити
підписку на акції, провести установчі
збори і державну реєстрацію
акціонерного товариства», а відповідно
до статті 35 названого Закону
«установчі збори акціонерного
товариства скликаються у строк,
зазначений у повідомленні, але не
пізніше двох місяців з моменту
завершення підписки на акції. ...
Рішення про створення акціонерного
товариства, його дочірніх підприємств,
філії: та представництв, про обрання
наглядової ради акціонерного
товариства, виконавчих контролюючих
органів акціонерного товариства та про
надання пільг засновникам за рахунок
акціонерного товариства повинні бути
прийняті більшістю у 3/4 голосів
присутніх на установчих зборах осіб,
які підписалися на акції, а інші
питання - простою більшістю голосів».

Згідно ж зі статтею 31 цього ж Закону у
випадках, коли всі акції акціонерного
товариства розподіляються між
засновниками, вони повинні внести до
дня скликання установчих зборів не
менше 50 відсотків номінальної вартості
акцій», тобто до прийняття рішення про
створення акціонерного товариства та
до державної реєстрації його, не кажучи
вже про реєстрацію в органах державної
податкової служби новоствореного
акціонерного товариств^ платником
податку на додану вартість.

Пунктом 4 статті 24 Закону України «Про
державну реєстрацію юридичних осіб та.
фізичних осіб - підприємців»
передбачено, що у разі державної
реєстрації юридичної особи, для якої
законом встановлено вимоги щодо
формування статутного капіталу
додатково подається документ, що
підтверджує внесення засновниками
вкладів до статутного капіталу
юридичної особи в розмірі, який
встановлено законом.

Актом приймання - передавання
майнового внеску до статутного
капіталу ВАТ «Нова Осмолода» від 05.11.2008
року зафіксовано факт передачі
Регіональним відділенням Фонд
державного майна по Івано-Франківській
області майнового внеску до статутного
капіталу ВАТ «Нова Осмолода» на
загальну вартість 26 537 696,00 грн. Даний
факт підтверджено відповіддю
Рожнятівської державної
адміністрації, оскільки на запит ДПІ в
м.Івано-Франківськ про те, коли і
відповідно до якого документа було
внесено вклад до статутного капіталу
ВАТ «Нова Осмолода», від державного
реєстратора було отримано у відповідь
Акт приймання - передавання майнового
внеску до статутного капіталу ВАТ
«Нова Осмолода» від 05.11.2008 року.

Що ж до посилання на підпункт 3.2.8 пункту
3.2 статті 3 Закону України «Про податок
на додану вартість» (далі - Закон),то
відповідно до даного підпункту
операції з поставки за компенсацію
сукупних валових активів платника
податку (з урахуванням вартості
гудвілу) іншому платнику податку не є
об'єктом оподаткування.

Під поставкою сукупних валових активів
слід розуміти поставку підприємства як
окремого об'єкта підприємництва або
включення валових активів
підприємства чи його частини до складу
активів іншого підприємства. При цьому
підприємство-покупець набуває прав і
обов'язків (є правонаступником)
підприємства, що продає такі активи.

Для застосування зазначеного пункту
необхідне одночасне виконання таких
вимог поставка повинна здійснюватись
за компенсацію; сторони договору на
поставку повинні бути платниками
податку на додану вартість; в
результаті поставки
підприємство-покупець набуває прав і
обов'язків (є правонаступником)
підприємства, що продає такі активи.

Колегія суддів погоджується з доводами
апелянта, що застосування підпункту 3.2.8
пункту 3.2 статті 3 Закону можливе у разі
здійснення платником операцій, в
результаті якої відбувається
включення валових активів
підприємства чи частини валових
активів підприємства до складу активів
іншого підприємства, при цьому
підприємство-покупець набуває прав і
обов'язків (є правонаступником)
підприємства - продавця. Дана норма
застосовується, здебільшого, в разі
поставки валових активів при
реорганізації підприємств, спільної
(сумісної) діяльності і аж ніяк не
внесків до статутного зонду юридичної
особи в обмін на емітовані нею
корпоративні права.

Що ж до того, що передача цілісного
майнового комплексу ДП ДСП «Осмолода»
не може бути визнана поставкою товарів,
а отже не є оподаткованою ПДВ
операцією, колегія суддів зазначає, то
така позиція є неправомірною, оскільки,
відповідно до п.1.4 ст.1 Закону України
«Про податок на додану вартість»
поставка товарів - будь-які операції, що
здійснюються згідно з договорами
купівлі-продажу, міни, поставки та
іншими цивільно-правовими договорами,
які передбачають передачу прав
власності на такі товари за
компенсацію незалежно від строків її
надання, а також операції з безоплатної
поставки товарів (результатів робіт) та
операції з передачі майна орендодавцем
лізингодавцем) на баланс орендаря
(лізингоотримувача) згідно з
договорами фінансової оренди лізингу)
або поставки майна згідно з будь-якими
іншими договорами, умови яких
передбачають відстрочення оплати та
передачу права власності на таке майно
не пізніше дати останнього платежу.

Не належать до поставки операції з
передачі товарів в межах договорів
комісії консигнації), поруки,
доручення, схову (відповідального
зберігання), довірчого управління,
оренди (лізингу), інших
цивільно-правових договорів, які не
передбачають передачу права власності
на такі товари іншій особі.

Таким чином, у розумінні наведеної
норми Закону для цілей оподаткування
основним критерієм для віднесення цієї
чи іншої операції до поставки є
передача права власності на товар.
Тобто будь-яка операція, яка передбачає
передачу права власності, незалежно
від змісту господарського зобов'язання
та виду компенсації, вважається
поставкою. Відтак і пряма інвестиція,
яка полягає у передачі майна у
власність іншого суб'єкта
господарювання в обмін на корпоративні
права такого суб'єкта, є поставкою
відповідно до п.1.4 ст.1 Закону України
«Про податок на додану вартість».

Колегія суддів погоджується з доводами
апелянта, що операції із внесення РВ
ФДМУ по Івано-Франківській області
майна до статутного капіталу ВАТ «Нова
Осмолода» є такими, що підлягають
оподаткуванню відповідно до пп. 3.1.1, 7.3.1
п. 3.1, 4.1, 7.3 ст. З, 4, 7 Закону України «Про
податок на додану вартість» № 168/97-ВР
від Л.04.97р. із змінами та доповненнями, в
порушення чого підприємство занизило
податкові зобов'язання по податку на
додану вартість за операцією із
внесення майна до статутного капіталу
ВАТ «Нова Осмолода» в сумі 5 307 539 грн., в
т.ч. за листопад 2008 року в сумі 5 307 539 грн.

Відповідно до статті 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, а суд згідно з
статтею 86 КАС України оцінює докази,
які є у справі, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні.

Мотивація та докази, наведені у
апеляційній скарзі, дають
адміністративному суду апеляційної
інстанції підстав для постановлення
висновків, які спростовують правову
позицію суду першої інстанції.

За таких обставин справи, колегія
суддів приходить до переконання, що суд
першої інстанції прийшов до
помилкового висновку, оскільки
вирішуючи даний публічно-правовий
спір, судом першої інстанції при
розгляді справи неправильно
застосовано норми матеріального права,
які регулюють спірні правовідносини,
та порушено норми процесуального
права.

Відповідно до ст. 202 КАС України суд
апеляційної інстанції скасовує судове
рішення та ухвалює нове, коли має місце
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи,
недоведеність таких обставин,
невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення норм
матеріального або процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи чи питання.

Судова колегія вважає, що доводи
апеляційної скарги являються
суттєвими і складають підстави для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
які призвели до неправильного
вирішення справи.

Керуючись статтями 160 ч.3, 195, 196, 198 п.3, 202,
205, 207, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л
А:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції в
м.Івано-Франківську задовольнити, а
постанову Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від 08
вересня 2011 року у справі №2а-2270/11/0970
скасувати та прийняти нову, якою в
позові відмовити.

Постанова набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів
шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий суддя
А.М.Ліщинський

Судді
О.І.Довга

І.І.Запотічний