Справа № 2а/1770/4807/2012
Суддя: Швець В.В.
Дата ухвалення: 2014-08-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

26 серпня 2014 року м. Київ
В/800/3754/14

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Швеця В.В.,

Олексієнка М.М.,

Олендера І.Я.,

Стародуба О.П.,

Юрченка
В.В.,

розглянувши заяву ОСОБА_6 про перегляд
Верховним Судом України ухвали Вищого
адміністративного суду України від 14
травня 2014 року у справі за його
позовом до Державного агентства
земельних ресурсів України (далі -
Держземагенство України), Головного
управління Держкомзему у Рівненській
області, Управління Держкомзему у
Рівненському районі Рівненської
області про скасування наказів,
зобов'язання поновити на посаді,
стягнення заробітку за час вимушеного
прогулу, зобов'язання оплатити листки
непрацездатності, стягнення моральної
шкоди, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року ОСОБА_6 звернувся до
суду із зазначеним позовом, в якому
просив суд скасувати накази Головного
управління Держкомзему у Рівненській
області від 20 листопада 2012 року № 83-к
"Про оголошення наказів
Держземагентства України щодо
звільнення ОСОБА_6" та Держземагенства
України від 19 жовтня 2012 року № 461-кт/а
"Про звільнення ОСОБА_6" і 29 жовтня 2012
року № 595-кт/а "Про внесення змін до
наказу від 19 жовтня 2012 року № 461-кт/а",
яке відбулося за пунктом 1 частини
першої статті 40 КЗпП України;
зобов'язати Держземагенство України
поновити його на посаді начальника
Рівненського районного відділу
земельних ресурсів Рівненської
області, а потім, у зв'язку з тим, що
Рівненський районний відділу
земельних ресурсів Рівненської
області реорганізовано, перевести на
посаду начальника Управління
Держземагенства у Рівненському районі;
стягнути з Держземагенства України на
його користь середній заробіток за час
вимушеного прогулу та моральну шкоду в
розмірі 100 000 гривень; зобов'язати
Держземагенство України оплатити два
його листки непрацездатності від 31
жовтня та 5 листопада 2012 року.

В обґрунтування позову послався на те,
що звільнення відбулося у період його
тимчасової непрацездатності і
відповідач, Держземагенство України, в
порушення частини третьої статті 49
Кодексу законів про працю України (далі
- КЗпП України) одночасно з
попередженням про вивільнення не
запропонував йому іншу роботу.

Постановою Рівненського окружного
адміністративного суду від
6 лютого 2013 року, залишеною без змін
ухвалою Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 14 березня
2013 року, ОСОБА_6 в задоволенні позовних
вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
від 29 травня 2014 року зазначені судові
рішення залишені без змін.

Статтею 237 Кодексу адміністративного
судочинства України (далі - КАС України)
встановлено, що заява про перегляд
Верховним Судом України судових рішень
в адміністративних справах може бути
подана виключно з мотивів: 1)
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права, що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах; 2) встановлення
міжнародною судовою установою,
юрисдикція якої визнана Україною,
порушення Україною міжнародних
зобов'язань при вирішенні справи судом;
3) порушення норм матеріального чи
процесуального права, що призвело до
ухвалення Вищим адміністративним
судом України незаконного судового
рішення з питань, передбачених статтею
171-1 цього Кодексу.

Не погоджуючись з ухвалою Вищого
адміністративного суду України від
29 травня 2014 року, ОСОБА_6 звернувся із
заявою про її перегляд Верховним Судом
України. У своїй заяві посилається на
неоднакове застосування Вищим
адміністративним судом України, як
судом касаційної інстанції, частини
третьої статті 36 КЗпП України (у
редакції, чинній на час виникнення
спірних відносин), відповідно до якої у
разі зміни власника підприємства, а
також у разі його реорганізації
(злиття, приєднання, поділу, виділення,
перетворення) дія трудового договору
працівника продовжується. Припинення
трудового договору з ініціативи
власника або уповноваженого ним органу
можливе лише у разі скорочення
чисельності або штату працівників
(пункт 1 частини першої статті 40).

В обґрунтування заяви ОСОБА_6 надав
копії постанов Вищого
адміністративного суду України від 9
липня 2008 року та 26 лютого 2013 року
(К-51548/09), а також копії ухвал від 3
листопада 2010 року (К-29119/10), 2 липня
2013 року (К/9991/2620/11) та 4 червня 2013 року
(К-16354/10), які, на його думку,
підтверджують неоднакове застосування
касаційним судом одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах. При цьому, вказав, що у
вказаних рішеннях звільнення
працівників у зв'язку з реорганізацією,
відповідно до пункту 1 частини першої
статті 40 КЗпП України, на відміну від
його звільнення, що відбулось за
аналогічних обставин, були визнані
незаконними.

Відповідно до статті 237 КАС України
заява про перегляд судових рішень в
адміністративних справах може бути
подана виключно з мотивів: 1)
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права, що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах; 2) встановлення
міжнародною судовою установою,
юрисдикція якої визнана Україною,
порушення Україною міжнародних
зобов'язань при вирішенні справи судом;
3) порушення норм матеріального чи
процесуального права, що призвело до
ухвалення Вищим адміністративним
судом України незаконного судового
рішення з питань, передбачених статтею
171-1 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини першої статті 237 КАС
України встановлено, що заява про
перегляд рішення суду касаційної
інстанції з мотивів неоднакового
правозастосування може бути подана за
наявності таких складових:
неоднакового застосування одних і тих
самих норм матеріального права;
ухвалення різних за змістом судових
рішень; спірні питання виникли у
подібних правовідносинах.

Конкретизуючи зміст цих складових,
Пленум Вищого адміністративного суду
України у своїй постанові "Про судову
практику застосування статей 235-240
Кодексу адміністративного судочинства
України" від 13 грудня 2010 року № 2
роз`яснив, що подібність правовідносин
означає тотожність суб'єктного складу
учасників відносин, об'єкта та предмета
правового регулювання, а також умов
застосування правових норм (зокрема,
часу, місця, підстав виникнення,
припинення та зміни відповідних
правовідносин). Зміст правовідносин з
метою з'ясування їх подібності в різних
рішеннях суду (судів) касаційної
інстанції визначається обставинами
кожної конкретної справи.

Ухвалення різних за змістом судових
рішень матиме місце в разі, коли суд
(суди) касаційної інстанції у розгляді
двох чи більше справ за тотожних
предмета спору, підстав позову та за
аналогічних обставин і однакового
матеріально-правового регулювання
спірних правовідносин дійшов (дійшли)
протилежних висновків щодо заявлених
позовних вимог.

Як слідує з ухвали Вищого
адміністративного суду України від 14
травня 2014 року, про перегляд якої
ставиться питання, суд касаційної
інстанції, залишаючи без змін рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
про відмову в задоволенні позову,
виходив з того, що звільнення було
здійснено відповідачем з дотриманням
вимог, передбачених статтею 49-2 КЗпП
України, оскільки позивач був належним
чином попереджений про наступне
звільнення, йому пропонувалася робота,
яка є в установі, але він від неї
відмовився.

В ухвалах від 3 листопада 2010 року
(К-29119/10) та 2 липня 2013 року (К/9991/2620/11), на
які послався позивач на підтвердження
неоднакового правозастосування, Вищий
адміністративний суд України залишив
без змін судові рішення, якими
скасовано накази позивачів про
звільнення, з тих підстав, що
відповідачем не додержано норм
законодавства, що регулюють
вивільнення працівника.

В іншій, наданій для порівняння ухвалі
Вищого адміністративного суду України
від 4 червня 2013 року, цей суд залишив без
змін постанову апеляційного суду, якою
задоволено позов, зокрема, визнано
незаконним та скасовано наказ
відповідача про звільнення позивача з
роботи, а також поновлено позивача на
посаді. Однак, у цій справі було
встановлено, що при попередженні про
звільнення у зв'язку із реорганізацією
позивачу всупереч вимог статей 40, 42, 49-2
КЗпП України, інша робота не
пропонувалась.

У той же час, Вищий адміністративний
суд України постановою від 9 липня 2008
року скасував рішення попередніх судів
про відмову в задоволенні позову та
ухвалив нове, яким задовольнив позов -
визнав протиправним та скасував наказ
про звільнення позивача, а також
поновив його на роботі. Приймаючи
зазначене рішення, суд касаційної
інстанції виходив з того, що наказ про
звільнення позивача виданий
відповідачем з порушенням статей 39, 40,
49-2 КЗпП України, оскільки при
попередженні про звільнення, в зв'язку
з реорганізацією позивачу не було
запропоновано іншу роботу, а тому є
протиправним та підлягає скасуванню.

Постановою від 26 лютого 2013 року Вищий
адміністративний суд України також
скасував рішення попередніх судів про
відмову в задоволенні позову та
ухвалив нове про його задоволення.
Однак, у цій справі підставою для
задоволення позову стало те, що займана
позивачем до звільнення посада не
скорочувалась, а лише змінилась її
назва, тобто фактично скорочення штату
працівників не відбулося, у зв'язку з
чим, у відповідача не було законних
підстав для звільнення позивача з
публічної служби, відповідно до пункту
1 частини першої статті 40 КЗпП України.

З огляду на те, що в наведених у заяві
ОСОБА_6 справах існують різні фактичні
обставини, які хоч і обумовили
прийняття різних за змістом судових
рішень, проте не свідчать про
подібність спірних правовідносин,
колегія суддів приходить до висновку
про відсутність підстав для допуску
справи до провадження у Верховному
Суді України.

Керуючись статтями 235 - 240 КАС України,
колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Відмовити в допуску до провадження
Верховного Суду України справи за
позовом ОСОБА_6 до Державного агентства
земельних ресурсів України (далі -
Держземагенство України), Головного
управління Держкомзему у Рівненській
області, Управління Держкомзему у
Рівненському районі Рівненської
області про скасування наказів,
зобов'язання поновити на посаді,
стягнення заробітку за час вимушеного
прогулу, зобов'язання оплатити листки
непрацездатності, стягнення моральної
шкоди, для перегляду ухвали Вищого
адміністративного суду України від 14
травня 2014 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді
В.В. Швець

М.М. Олексієнко

І.Я. Олендер

О.П. Стародуб

В.В. Юрченко