Справа № 2а-3140/11/1970
Суддя: Ліщинський А.М.
Дата ухвалення: 2014-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2014 р.
Справа № 67042/12/9104

Колегія суддів Львівського
апеляційного адміністративного суду в
складі :

головуючого судді:
Ліщинського А.М.,

суддів:
Довгої О.І., Запотічного І.І.

розглянувши в порядку письмового
провадження в м.Львові апеляційну
скаргу Управління Пенсійного фонду
України в м.Тернополі на постанову
Тернопільського окружного
адміністративного суду від 30 грудня 2011
року у справі за позовом ОСОБА_1 до
Управління Пенсійного фонду України в
м.Тернополі, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача: управління
державної казначейської служби в місті
Тернополі Тернопільської області
визнання дій неправомірними та
стягнення коштів,-

В С Т А Н О В
И Л А:

26.10.2011 року позивач звернувся до суду з
адміністративним позовом до
відповідача про визнання дій
неправомірними та стягнення з
управління Пенсійного фонду України в
місті Тернополі через Головне
управління Державного казначейства
України в Тернопільській області на
користь позивача 3336,35 гривень
примусово сплаченого збору.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він
не є платником збору на обов'язкове
державне пенсійне страхування
відповідно до п. 7 ст. 1 Закону України
«Про збір на обов'язкове державне
пенсійне страхування», а отже не
повинен був сплачувати збір до
пенсійного фонду при купівлі
автомобіля.

Постановою Тернопільського окружного
адміністративного суду від 30 грудня 2011
року адміністративний позов
задоволено частково. Зобов'язано
управління Пенсійного фонду України в
м.Тернополі оформити та видати ОСОБА_1
подання про повернення помилково або
надміру зарахованих до бюджету
податків, зборів (обов'язкових
платежів) та інших доходів бюджетів в
сумі 3336,35 гривень, сплачених згідно
квитанції №1699.506.11 від 15.03.2011 року. В
решті позовних вимог відмовлено.

Відповідач постанову оскаржив, не
погодившись із зазначеним судовим
рішенням, подав апеляційну скаргу,
зазначивши, що оскаржувана постанова
винесена з порушенням норм
матеріального та процесуального права
та є незаконною, просить оскаржувану
постанову скасувати та прийняти нову,
якою відмовити в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі покликається на
те, що відповідно до п.12 Постанови КМУ
від 03.11.2998 року №1740 Порядку сплати
збору платниками збору на обов'язкове
державне пенсійне страхування з
операцій відчуження легкових
автомобілів є підприємства, установи
та організації всіх форм власності, а
також фізичні особи, які набувають
право власності на легкові автомобілі
шляхом купівлі даних автомобілів, у
тому числі у виробників або
торгівельних організацій (крім
випадків забезпечення автомобілями
інвалідів згідно чинним
законодавством).

В разі відсутності клопотань від усіх
осіб, які беруть участь у справі, про
розгляд справи за їх участю, суд
апеляційної інстанції може розглянути
справу в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами, якщо справу може бути
вирішено на основі наявних у ній
доказів (ч. 1 ст. 197 КАС України із
змінами і доповненнями, внесеними
згідно із Законом України від 07.07.2010
року N 2453-VI).

Судова колегія заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши
матеріали справи і обговоривши
підстави апеляційної скарги, вважає за
необхідне її відхилити з наступних
підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги
суд першої інстанції виходив з того, що
при вирішенні даного спору слід
керуватися нормами Закону України «Про
збір на обов'язкове державне пенсійне
страхування».

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що місцевий суд повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює.

Правильність вирішення справи
відповідно до вимог ст.13 КАС України
забезпечується системою: апеляційною
та касаційною. Можливість апеляційного
та касаційного оскарження судових
рішень є принципом адміністративного
судочинства, що спрямований на
забезпечення прав осудності
(законності та обґрунтованості)
судових рішень.

Як встановлено судом та підтверджено
матеріалами справи, що позивачем
згідно договору купівлі-продажу від
15.03.2011 було придбано автомобіль «Fiat Doblo
Combi 1.4 bn», бежевого кольору, у продавця
ТОВ «Мотор Центр «Галичина», вартістю
133454,00 гривні (а.с. 5- 7).

При реєстрації даного автомобіля в
органах ДАІ позивач сплатив збір до
пенсійного фонду з відчуження
автомобіля в сумі 3336,35 гривень, що
підтверджується квитанцією №1699.506.11
від 15.03.2011 (а.с. 8).

Згідно довідки управління Державного
казначейства України в м.Тернополі №10
від 21.12.2011 року кошти в сумі 3336,35
гривень, сплачені ОСОБА_1 15.03.2011 року
згідно квитанції №1699.506.11 як збір на
обов'язкове державне пенсійне
страхування при відчуженні
автомобілів зараховані до
спеціального фонду Державного бюджету
України за кодом бюджетної
класифікації 24140300 на бюджетний рахунок
НОМЕР_1 (а.с. 67).

Однак позивач вважає, що він не мав
сплачувати даний збір, а тому звернувся
до суду з відповідними позовними
вимогами.

Пунктом 7 ст.1 Закону України «Про збір
на обов'язкове державне пенсійне
страхування» (в редакції під час
виникнення спірних відносин) визначено
вичерпний перелік осіб - платників
збору на обов'язкове державне пенсійне
страхування, передбачено, що
платниками збору є юридичні та фізичні
особи при відчуженні легкових
автомобілів, крім легкових
автомобілів, якими забезпечуються
інваліди, та тих автомобілів, які
переходять у власність спадкоємцям за
законом.

Натомість, відповідно до пункту 12
Порядку сплати збору на обов'язкове
державне пенсійне страхування з
окремих видів господарських операцій,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 3 листопада 1998
року №1740 платниками збору на
обов'язкове державне пенсійне
страхування з операцій з відчуження
легкових автомобілів є підприємства,
установи та організації всіх форм
власності, а також фізичні особи, які
набувають право власності на такі
автомобілі, зокрема, шляхом їх купівлі,
у тому числі у виробників або
торгівельних організацій (крім
випадків забезпечення автомобілями
інвалідів згідно із законодавством).

Отже, на час виникнення спору положення
даного Порядку суперечили вимогам
Закону Про збір на обов'язкове державне
пенсійне страхування» у частині
регулювання правовідносин зі сплати
збору на обов'язкове державне пенсійне
страхування з операцій з відчуження
легкових автомобілів.

Відповідно до ч.4 ст.9 КАС України у разі
невідповідності нормативно-правового
акта Конституції України, закону
України, міжнародному договору, згода
на обов'язковість якого надана
Верховною Радою України, або іншому
правовому акту суд застосовує правовий
акт, який має вищу юридичну силу.

У роз'ясненні Пленуму Верховного Суду
України, яке міститься в постанові від 1
листопада 1996 року №9 (пункт 5),
зазначено, що судам необхідно виходити
з того, що нормативно-правові акти
будь-якого державного чи іншого органу
(акти Президента України, постанови
Верховної Ради України, постанови і
розпорядження Кабінету Міністрів
України, нормативно-правові акти
Верховної Ради Автономної Республіки
Крим чи рішення Ради міністрів
Автономної Республіки Крим, акти
органів місцевого самоврядування,
накази та інструкції міністерств і
відомств, накази керівників
підприємств, установ та організацій
тощо) підлягають оцінці на
відповідність як Конституції, так і
закону. Якщо при розгляді справи буде
встановлено, що нормативно-правовий
акт, який підлягав застосуванню, не
відповідає чи суперечить законові, суд
зобов'язаний застосувати закон, який
регулює ці правовідносини.

Враховуючи наведене та виходячи із
загальних засад пріоритетності
законів над підзаконними актами, при
вирішенні цього спору пріоритетними є
норми Закону Про збір на обов'язкове
державне пенсійне страхування».

Вищенаведена позиція викладена в
Постанові Верховного Суду України від
26.02.2013, у справі № 21-29а13.

Відповідно до ч.1 ст.244-2 КАС України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за результатами розгляду
заяви про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначені норми права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

Відповідно до статті 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, а суд згідно з
статтею 86 КАС України оцінює докази,
які є у справі, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні.

Мотивація та докази, наведені у
апеляційній скарзі, не дають
адміністративному суду апеляційної
інстанції підстав для постановлення
висновків, які б спростовували правову
позицію суду першої інстанції.

За таких обставин справи колегія
суддів приходить до переконання, що суд
першої інстанції прийшов до
правильного висновку вирішуючи даний
публічно-правовий спір, правильно
встановив фактичні обставини справи та
надав їм у оскаржуваному судовому
рішенні належну правову оцінку, відтак
подана апеляційна скарга задоволенню
не підлягає.

Відповідно до ст.200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи і
ухвалив судове рішення з додержанням
норм матеріального і процесуального
права.

Судова колегія вважає, що доводи
апеляційної скарги не являються
суттєвими і не складають підстави для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
які призвели до неправильного
вирішення справи.

Керуючись статтями 160, 195, 197, 198 п.1, 200, 205,
206, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л
А:

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в м.Тернополі
залишити без задоволення, а постанову
Тернопільського окружного
адміністративного суду від 30 грудня 2011
року у справі №2а-1970/3140/11 - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, що беруть участь у справі, може
бути оскаржена протягом двадцяти днів
шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий суддя
А.М.Ліщинський

Судді
О.І.Довга

І.І.Запотічний