Справа № 802/3375/14-а
Суддя: Вергелес Андрій Валерійович
Дата ухвалення: 2014-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

02 жовтня 2014 р.
Справа № 802/3375/14-а

Вінницький окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді:
Вергелеса Андрія Валерійовича,

за участю:

секретаря судового засідання:
Кулика Віталія Віталійовича

представника позивача:
Цимбал В.А.

представника відповідача:
Панченка І.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали справи

за позовом:Вінницької об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Вінницькій області

до: Ленінського відділу державної
виконавчої служби Вінницького
міського управління юстиції

про: скасування постанови

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного
адміністративного суду звернулася
Вінницька об'єднана державна податкова
інспекція Головного управління
Міндоходів у Вінницькій області з
адміністративним позовом до
Ленінського відділу державної
виконавчої служби Вінницького
міського управління юстиції про
скасування постанови про відмову у
відкритті виконавчого провадження
(відмову у прийнятті до провадження
виконавчого документа) .

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач
зазначив, що постановою в.о. начальника
Бабійчуком Сергієм Леонідовичем
Ленінського відділу Державної
виконавчої служби Вінницького
міського управління юстиції ВП №43917604
від 07 липня 2014 року відмовлено у
відкритті виконавчого провадження на
підставі пункту 8 частини 1 статті 26
Закону України "Про виконавче
провадження".

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримала та
просила їх задовольнити. Також
зазначила, що вважає постанову про
відмову у відкритті виконавчого
провадження протиправною, оскільки
обставини, на які посилається
державний виконавець, є
необґрунтованими.

Представник відповідача в судовому
засіданні щодо позовних вимог
заперечував. При цьому зазначив, що
постанова від 07 липня 2014 року ВП №43917604
про відмову у відкритті виконавчого
провадження (відмову у прийнятті до
провадження виконавчого документа) є
правомірною та такою, що прийнята на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши матеріали справи,
оцінивши докази в їх сукупності, суд
дійшов висновку, що позов підлягає
задоволенню виходячи з наступного.

03 липня 2014 року Вінницька об'єднана
державна податкова інспекція
Головного управління Міндоходів у
Вінницькій області звернулась з заявою
до Ленінського відділу державної
виконавчої служби Вінницького
міського управління юстиції про
відкриття виконавчого провадження на
підставі виконавчого листа
Вінницького окружного
адміністративного суду №802/2610/13-а від 05
серпня 2013 року про стягнення з
товариства з обмеженою
відповідальністю "ТОП" 4848 грн. 00 коп. (а.
с. 5).

07 липня 2014 року в.о. начальника
Ленінського відділу державної
виконавчої служби Вінницького
міського управління юстиції
Бабійчуком С.Л. прийнято постанову ВП
№43917604 про відмову у відкритті
виконавчого провадження (відмову в
прийнятті до провадження виконавчого
документа), так як встановлено, що
Законом України від 04.07.2013 №406-VII
внесено зміни до ст. 3 Закону України
"Про виконавче провадження" та
визначено, що у випадках, передбачених
законом, рішення судів та інших органів
щодо стягнення коштів виконуються
органами доходів і зборів, банками та
іншими фінансовими установами. Рішення
зазначених органів можуть
виконуватись відповідно до закону
також іншими органами, установами,
організаціями, посадовими особами та
громадянами. А тому, стягнення
податкового боргу із зазначеного
боржника покладається на органи
доходів і зборів, що виключає
здійснення виконавчого провадження
органами державної виконавчої служби.

Вважаючи постанову такою, що підлягає
скасуванню, позивач звернувся з цим
адміністративним позовом до суду.

Визначаючись щодо заявлених позовних
вимог, суд виходив з такого.

Умови і порядок виконання рішень судів
та інших органів (посадових осіб), що
відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню у разі
невиконання їх у добровільному
порядку, врегульовані Законом України
"Про виконавче провадження" (далі -
Закон).

Статтею 1 Закону визначено, що
виконавче провадження як завершальна
стадія судового провадження та
примусове виконання рішень інших
органів (посадових осіб) - це сукупність
дій органів і посадових осіб,
визначених у цьому Законі, що
спрямовані на примусове виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), які проводяться на
підставах, в межах повноважень та у
спосіб, визначених цим Законом, іншими
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до цього Закону
та інших законів, а також рішеннями, що
відповідно до цього Закону підлягають
примусовому виконанню.

Статтею 2 Закону передбачено, що
примусове виконання рішень
покладається на державну виконавчу
службу, яка входить до системи органів
Міністерства юстиції України.
Примусове виконання рішень здійснюють
державні виконавці, визначені Законом
України "Про державну виконавчу
службу".

Згідно зі статтею 5 Закону державний
виконавець зобов'язаний вживати
заходів примусового виконання рішень,
встановлених цим Законом,
неупереджено, своєчасно, повно вчиняти
виконавчі дії.

Відповідно до вимог ст. 11 Закону
державний виконавець зобов'язаний
здійснювати необхідні заходи щодо
своєчасного і повного виконання
рішення, зазначеного в документі на
примусове виконання рішення, у спосіб і
порядок, визначені виконавчим
документом.

Положення ч. 1 ст. 17 Закону визначають,
що примусове виконання рішень
здійснюється Державною виконавчою
службою на підставі виконавчих
документів, визначених цим Законом.

Частинами 1 та 2 ст. 25 Закону
передбачено, що державний виконавець
зобов'язаний прийняти до виконання
виконавчий документ і відкрити
виконавче провадження, якщо не
закінчився строк пред'явлення такого
документа до виконання, він відповідає
вимогам, передбаченим цим Законом, і
пред'явлений до виконання до
відповідного органу державної
виконавчої служби. Державний
виконавець протягом трьох робочих днів
з дня надходження до нього виконавчого
документа приймає постанову про
відкриття виконавчого провадження.

Підстави та порядок відмови у
відкритті виконавчого провадження
визначені ст. 26 Закону України "Про
виконавче провадження". Так, у пунктах
1-8 ч. 1 цієї статті зазначені обставини,
на підставі яких державний виконавець
відмовляє у відкритті виконавчого
провадження.

Як свідчать матеріали справи,
державний виконавець керувався
пунктом 8 частини 1 статті 26 Закону,
згідно з яким державний виконавець
відмовляє у відкритті виконавчого
провадження у разі наявності інших
передбачених законом обставин, що
виключають здійснення виконавчого
провадження.

Статтями 95-99 Податкового кодексу
України встановлено порядок виконання
судових рішень щодо стягнення
податкового боргу, зокрема п. 95.1 статті
95 закріплено, що контролюючий орган
здійснює за платника податків і на
користь держави заходи щодо погашення
податкового боргу такого платника
податків шляхом стягнення коштів, які
перебувають у його власності, а в разі
їх недостатності - шляхом продажу майна
такого платника податків, яке
перебуває у податковій заставі.

З аналізу наведеної норми випливає, що
Податковим кодексом України
встановлено особливий порядок
виконання судових рішень про стягнення
коштів з платника податків у рахунок
погашення податкового боргу. Органами
стягнення за такими рішеннями, які
здійснюють процедуру їх примусового
виконання, є контролюючі органи в
розумінні Податкового кодексу України,
до яких належить і Вінницька об'єднана
державна податкова інспекція
Головного управління Міндоходів у
Вінницькій області.

Проте, вказані положення Податкового
кодексу України не виключають
можливості здійснення виконавчого
провадження на підставі виконавчого
листа, виданого відповідно до
процесуального законодавства України.

Окрім того, статтями 95-99 Податкового
кодексу України не визначено порядок
відмови у відкритті виконавчого
провадження за наявності інших
передбачених законом обставин, що
виключають здійснення виконавчого
провадження.

Частиною 2 ст. 14 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що постанови та ухвали суду
в адміністративних справах, що набрали
законної сили, є обов'язковими до
виконання на всій території України.

Відповідно до частини 4 ст. 257 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що примусове виконання
судових рішень в адміністративних
справах здійснюється в порядку,
встановленому Законом України "Про
виконавче провадження".

В оскаржуваній постанові відповідач
вказує на те, що у зв'язку із внесенням
змін Законом України від 04.07.2013 №406-VII до
ст. 3 Закону України "Про виконавче
провадження" рішення судів та інших
органів щодо стягнення коштів може
виконуватись органами доходів і зборів
самостійно, що виключає здійснення
виконавчого провадження органами
державної виконавчої служби.

На переконання суду, позиція
відповідача щодо порядку виконання
судових рішень про стягнення з
платників податків коштів у рахунок
погашення податкового боргу без
залучення органів державної
виконавчої служби виключно органами
Міністерства доходів і зборів України
є помилковою.

ПК України, своєю чергою, не містить
положень, які б забороняли органам ДВС
здійснювати заходи з примусового
виконання рішень судів про стягнення
податкового боргу.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Статтею 19 Конституції України
передбачено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Водночас, відповідач не довів, що
приймаючи оскаржуване рішення діяв
лише на підставі, в межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

З урахуванням викладеного вище, суд
вважає, що адміністративний позов
підлягає задоволенню.

При цьому, приймаючи рішення, суд
керується нормами п. 1 ч. 2 ст. 162 КАС
України, відповідно до яких у разі
задоволення адміністративного позову
суд може прийняти постанову про
визнання протиправним рішення суб'єкта
владних повноважень і про скасування
рішення.

Оскільки спір вирішено на користь
суб'єкта владних повноважень,
звільненого від сплати судового збору,
а також за відсутності витрат позивача
- суб'єкта владних повноважень,
пов'язаних із залученням свідків та
проведенням судових експертиз, судові
витрати (судовий збір) стягненню з
відповідача не підлягають (ст. 94 КАС
України).

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163,
167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити
повністю.

Скасувати постанову в. о. начальника
Ленінського відділу державної
виконавчої служби Вінницького
міського управління юстиції про
відмову у відкритті виконавчого
провадження (відмову в прийнятті до
провадження виконавчого документа) від
07.07.2014 р. ВП № 43917604.

Постанова набирає законної сили в
порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України
апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови. Якщо
суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя Вергелес Андрій
Валерійович