Справа № 814/2697/14
Суддя: Желєзний І. В.
Дата ухвалення: 2014-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Миколаїв.

09 жовтня 2014 року
Справа № 814/2697/14

Миколаївський окружний
адміністративний суд у складі
головуючого судді Желєзного І.В.
секретар судового засідання Зощак В.В.
розглянувши адміністративну справу

за позовомФізичної особи-підприємця
ОСОБА_1, (АДРЕСА_1)

доДержавної податкової інспекції у
Корабельному районі м. Миколаєва
Головного управління Міністерства
доходів та зборів в Миколаївській
області, (вул. Артема, 1-А,Миколаїв,54052)

провизнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень ВСТАНОВИВ:

Позивач - фізична
особа-підприємець ОСОБА_1 (далі по
тексту також - ФОП) звернувся із позовом
до Державної податкової інспекції у
Корабельному районі м. Миколаєва
Головного управління Міндоходів у
Миколаївській області (далі по тексту
також - відповідач, контролюючий орган,
податковий орган, ДПІ), в якому,
посилаючись на незаконність
оспорюваних рішень, просив визнати
протиправними та скасувати податкові
повідомлення-рішення ДПІ у
Корабельному районі міста Миколаєва
від 15.05.2014р. № та , а також
рішення про застосування штрафних
санкцій від 30.07.2014р. №.

Відповідач позов не визнав, зазначивши
про обґрунтованість оспорюваних
рішень, які прийняті в зв'язку з
порушеннями позивачем присів
податкового законодавства та
законодавства, що регулює обчислення і
сплату єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування.

Дослідивши матеріали адміністративної
справи та оцінивши наявні в них
фактичні дані, суд дійшов висновку про
обґрунтованість заявлених вимог,
зважаючи на таке.

В період з 27.03.2014р. по 09.04.2014р. ДПІ
проведена документальна планова
виїзна перевірка позивача щодо
своєчасності, достовірності, повноти
нарахування та сплати податків і
зборів за період з 01.01.2012р. по 31.12.2013р.,
обчисленні і сплаті єдиного внеску та
іншого законодавства за період з
01.01.2012р. по 31.12.2013р., за результатами якої
складно акт від 24.04.2014р. №362/17-01/НОМЕР_2,
яким встановлені порушення
законодавства з боку позивача.

За наслідками перевірки відповідачем
прийняті:

податкове повідомлення-рішення від 15
травня 2014 року №, яким позивачу
збільшено грошове зобов'язання з
податку на додану вартість в сумі
38319,86грн та застосовано штрафну санкцію
в сумі 19159,99 грн.;

податкове повідомлення-рішення від 15
травня 2014 року №, яким позивачу
збільшено податкове зобов'язання з
податку на доходи фізичних осіб в сумі
23670 грн та застосовано штрафну санкцію
в сумі 11835,32грн.;

податкове повідомлення-рішення від 15
травня 2014 року №, яким до позивача
застосовано штрафну санкцію в розмірі
510грн. за порушення статті 54
Податкового кодексу України (позивачем
не оскаржується);

рішення відповідача від 15 травня 2014
року №, яким позивачу
донараховано 55626,57грн. єдиного внеску
на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування та застосовані
штрафні санкції в сумі 2781,33 грн..

За скаргою позивача в подальшому
проведена документальна позапланова
невиїзна перевірка та складено акт від
23.07.2014р. №560/17-01/НОМЕР_2, яким встановлено
порушення з боку позивача приписів
статей 198, 138, 140, 176, 177 Податкового
кодексу України, ст.7 Закону України
«Про збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування».

Рішенням в.о. начальника Головного
управління Міндоходів у Миколаївській
області рішення відповідача від 15
травня 2014 року № скасоване.

При цьому ДПІ прийнято рішення від 30
липня 2014 року № про застосування
штрафних санкцій за донарахування
територіальним органом доходів і
зборів або платником своєчасно не
нарахованого єдиного внеску.

В іншій частині адміністративного
оскарження прийнятих за наслідками
перевірки рішень скарги позивача були
залишені без задоволення.

Згідно із висновками, які містяться як
актах перевірок ФОП ОСОБА_1 порушено:
п.198.3, п.198.6 ст.198 Податкового кодексу
України, в результаті чого занижено
податок на додану вартість за період з
01.01.12 по 31.12.13 всього у сумі 38319,86 грн., в
тому числі за січень 2012 року на суму
2648,95 грн., за лютий 2012 року на суму 4756,11
грн., за березень 2012 року на суму 3942,91
грн., за квітень 2012 року на суму 1667,49
грн., за травень 2012 року на суму 3542,00
грн., за червень 2012 року на суму 2642,67
грн., за липень 2012 року на суму 3248,59 грн.,
за серпень 2012 року на суму 3520,99 грн., за
вересень 2012 року на суму 2516,83 грн., за
жовтень 2012 року на суму 4759,85 грн., за
листопад 2012 року на суму 2208,28 грн., за
грудень 2012 року на суму 1493,29 грн., за
лютий 2013 року на суму 849,08 грн., за
березень 2013 року на суму 334,77 грн., за
жовтень 2013 року на суму 188,05 грн.; пп.138.1.1
п. 138 ст. 138, пп. 140.1.1 п.140.1 ст.140, п.177.4 ст.177
Податкового кодексу України, в
результаті чого перевіркою
донараховано податку на доходи
фізичних осіб, що сплачується
фізичними особами за результатами
річного декларування за 2012 рік в сумі
23670,63 грн.; ч.2 п. 1 ст. 7 Закону України
«Про збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування», в результаті
чого перевіркою донараховано єдиного
внеску за 2012-2013 роки в сумі 55626,57 грн., в
тому числі: за 2012 рік в сумі 53246,33 грн., за
2013 рік в сумі 2380,24 грн.; п. 176.2 ст. 176
Податкового кодексу України - подання
до ДПІ не у повному обсязі інформації
та з недостовірними відомостями, що
міститься в податкових розрахунках сум
доходу, нарахованого (сплаченого) на
користь платників податку, і сум
утриманого з них податку (форма № 1ДФ)
за 2012-2013 роки.

В актах проведених щодо позивача
перевірок зазначено, що позивачем за 2012
рік сформовано податковий кредит на
суму 2000 гривень та витрати на суму 10000
гривень за рахунок операцій з ТОВ
«Проминтекс», які на думку податкового
органу є безтоварними. Вироком
Ленінського районного суду м.Миколаєва
від 07.10.2013р. директор та головний
бухгалтер цього підприємства ОСОБА_2
засуджений за ч.1 ст. 205, ч.1 ст. 358 КК
України, та визнаний винним у створенні
ТОВ «Проминтекс» з метою прикриття
незаконної діяльності суб'єктів
господарювання реального сектору
економіки та встановлено факт
підроблення первинних документів,
пов'язаних з діяльністю ТОВ
«Проминтекс». Також позивачем до
складу витрат за 2012-2013 роки включено
витрати з придбання спецодягу та
спецвзуття на суму 32055,41 грн., в тому
числі ПДВ 6032,79грн., придбаних у ТОВ
«Укртекстиль», ТОВ ІЦ «Гіпаніс», але
атестація робочих місць позивачем не
здійснювалася, робочі місця зі
шкідливими та небезпечними умовами
праці не визначалися (тому потреби у
видачі спецодягу не було). Позивач
використовує для здійснення робіт
послуги субпідрядників, тому витрати
на спецодяг не можуть бути враховані
при обчисленні об'єкту оподаткування, а
сплачені суми ПДВ - до податкового
кредиту. Позивач до складу витрат за 2012
рік включив витрати з придбання
запчастин на суму 12185,03грн. для ремонту
автотранспортних засобів, однак не
надав до перевірки ТТН, що підтвердили
б факт використання транспортних
засобів у господарській діяльності.
Також, до складу таких витрат включено
витрати на паливно-мастильні матеріали
на суму 106066,68грн, однак до перевірки не
надано договорів на перевезення, які б
підтверджували факт використання
паливно-мастильних матеріалів в
господарській діяльності позивача. З
огляду на це в акті зроблено висновок
про неправомірне завищення позивачем
витрат на автозапчастини та
паливно-мастильні матеріали за 2012 рік
на суму 118251,70грн. та податкового
кредиту на суму ПДВ 30287,07грн. за цей
період. Зазначені обставини, на думку
посадових осіб позивача призвели до
заниження об'єкту оподаткування
податком на додану вартість, податком з
доходів фізичних осіб, відповідно
заниження сум єдиного соціального
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, а також
необґрунтоване завищення податкового
кредиту з податку на додану вартість.

Судом встановлено, що вироком
Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 07.10.2013р. по справі
№1-кп-48941013 ОСОБА_2 (директор ТОВ
«Проминтекс») визнано винним у
вчиненні кримінального
правопорушення, передбаченого ч.1 ст.205,
ч.1 ст.358 КК України. Зокрема, судом у
кримінальній справі встановлено, що у
вересні 2011 року ОСОБА_2 придбав суб'єкт
господарювання - ТОВ «Проминтекс» з
метою прикриття незаконної діяльності,
а саме з ціллю прикриття незаконної
господарської діяльності інших
підприємств-контрагентів.

В той же, час вироком суду не
встановлено вчинення незаконних дій
для формування витрат і податкового
кредиту саме для ФОП ОСОБА_1. Зазначений
вирок свідчить про вчинення
кримінально-караного діяння
громадянином ОСОБА_2, однак не містить
жодних посилань на протиправність
(нереальність) угоди між ФОП ОСОБА_1 та
ТОВ «Проминтекс». Тому за відсутності
інших доказів не можна вважати
обґрунтованим посилання у акті
перевірки на цей вирок, як на
підтвердження незаконності операцій
між ТОВ «Промитекс» та позивачем. Інших
доказів, які б підтверджували
припущення про незаконність операцій
між позивачем та ТОВ «Промитекс»
відповідачем не надано, а у акті
перевірки будь-яких інших аргументів
на користь цього не наводиться. Тому в
цій частині оспорювані податкові
повідомлення-рішення є
необґрунтованими.

В Акті перевірки відображено наявність
договору субпідряду від 29.06.2012р. №120503,
укладеного між ФОП ОСОБА_1 та ТОВ
«Проминтекс» (підрядник), згідно із
яким підрядник зобов'язується виконати
власними силами, застосовуючи свої
інструменти і матеріали, роботи по
ремонту вентиляційної системи
орендованого складу, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_2. За наслідком
виконання підрядником умов договору
складено акт приймання-передачі робіт
від 06.07.2012р. та сплачено на адресу ТОВ
«Проминтекс» кошти у сумі 12000 грн., що
підтверджується банківською випискою
від 21.07.2012р. №4249. ТОВ «Проминтекс» на
адресу ФОП ОСОБА_1 згідно із вимогами
п.201.1 ст.201 ПК України виписано
податкову накладну від 12.07.2012р. №1232.
Зазначені первинні документи складені
у відповідності до вимог ПК України та
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні».

ТОВ «Проминтекс» на час здійснення
господарських операцій з ФОП ОСОБА_1
було включено до Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців та мало свідоцтво про
реєстрацію платника ПДВ.

Жодних доказів, які б ставили під
сумнів реальність виконання вказаних
операцій з поставки послуг,
невідповідність цих операцій дійсному
економічному змісту, або засвідчили б
наявність інших обставин, що
підтверджують недобросовісність ФОП
ОСОБА_1, як платника податків, або його
обізнаність про недобросовісний
характер діяльності акт перевірки не
містить.

Відповідно до п.140.1.1. ст.140 Податкового
кодексу України при визначенні об'єкта
оподаткування враховуються витрати
платника податку на забезпечення
найманих працівників спеціальним
одягом, взуттям, спеціальним (форменим)
одягом, мийними та знешкоджувальними
засобами, засобами індивідуального
захисту, що необхідні для виконання
професійних обов'язків, а також
продуктами спеціального харчування за
переліком, що встановлюється Кабінетом
Міністрів України та/або галузевими
нормами безплатної видачі працівникам
спеціального одягу, спеціального
взуття та інших засобів
індивідуального захисту.

Згідно п.198.3 ст.198 Податкового кодексу
України податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг (у разі здійснення
контрольованих операцій - не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу) та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Приписами п.177.4 ст.177 Податкового
кодексу України визначено, що до
переліку витрат, безпосередньо
пов'язаних з отриманням доходів,
належать документально підтверджені
витрати, що включаються до витрат
операційної діяльності згідно з
розділом III цього Кодексу.

Відповідно до п. 138.2 ст. 138 Податкового
кодексу України витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Пунктом 44.1 ст. 44 Податкового кодексу
України встановлено, що для цілей
оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством.

Згідно із Порядком ведення Книги
обліку доходів і витрат, яку ведуть
фізичні особи-підприємці, що діяв у
період придбання спецодягу та
спецвзуття у ТОВ «Укртекстиль», ТОВ ІЦ
«Гіпаніс», документами, які
підтверджують витрати, можуть бути,
зокрема, товарно-транспортна та/або
податкова накладна, платіжне
доручення, фіскальний чек, акт закупки
(виконаних робіт, наданих послуг) та
інші розрахункові документи.

Передбачені чинним законодавством
документи (податкові накладні,
документи, що підтверджують сплату,
тощо) були у повному обсязі надані
перевіряючим, акти перевірки не
містять відомостей, що витрати та
податковий кредит не підтверджено
документально.

Пунктом 5 «Переліку заходів та засобів
з охорони праці, витрати на здійснення
та придбання яких включаються до
витрат», що затверджені Постановою
Кабінету Міністрів України від 27.06.2003р.
№994 встановлено, що до такого переліку
відноситься забезпечення працівників
спеціальним одягом, взуттям та
засобами індивідуального захисту
відповідно до встановлених норм
(включаючи забезпечення мийними
засобами та засобами, що нейтралізують
небезпечну дію на організм або шкіру
шкідливих речовин, у зв'язку з
виконанням робіт, які не виключають
можливості забруднення цими
речовинами).

Згідно з даними акта перевірки середня
кількість працівників у позивача в
періоді що перевірявся складала 15 осіб.
В цей період позивач займався наданням
послуг та виконання робіт, пов'язаних з
виробництвом металевих баків,
резервуарів, контейнерів. Ці обставини
свідчать про можливість використання
спеціального взуття і одягу при
здійсненні господарської діяльності.

Посилання відповідача в акті перевірки
на Наказ Державного комітету України з
промислової безпеки, охорони праці та
гірничого нагляду від 24.03.2008р. №53, яким
затверджено Положення про порядок
забезпечення працівників спеціальним
одягом, спеціальним взуттям та іншими
засобами індивідуального захисту, а
саме про те що у цьому положенні
відсутні відповідні найменування
спеціального одягу та взуття (куртки,
футболки, кепки, робочі костюми, жилети
сигнальні, комбінезони) не можуть бути
взяті до уваги, оскільки розповсюджує
свою дію на підприємства, установи,
організації, але не на фізичних
осіб-підприємців.

Не можуть взяті до уваги твердження
відповідача про те, що позивач виконує
роботи в основному за рахунок
субпідрядників, та за умовами договору
не зобов'язаний забезпечувати їх
спецодягом та спецвзуттям, оскільки
виконання частини робіт
субпідрядниками не позбавляє позивача
від права забезпечити штатних
працівників спецодягом та спецвзуттям
при виконанні інших робіт.

Також, як зазначалося вище, Податковий
кодекс України передбачає включення до
складу витрат не тільки витрат на
спеціальний одяг, а й на формений одяг.
Крім того, оскільки законодавством
встановлюються лише мінімально
необхідні заходи з охорони праці, тому
навіть за відсутності атестації
робочих місць, як таких, що мають
шкідливі чи небезпечні умови праці
роботодавець вправі встановлювати
додаткові, порівняно із
законодавством, засоби охорони праці
працівників та кращі умови праці для
них.

Тому включення до витрат видатків на
придбання цих товарів, серед яких
зокрема захисні каски, зварювальні
маски, запобіжні пояси, сигнальні
жилети, запобіжні стропи, захисні
щитки, утеплені куртки, комбінезони та
черевики, кепки, футболки тощо суд
вважає таким, що відповідає положенням
ст. 140 Податкового кодексу України.

Що стосується витрат позивача на
утримання, ремонт автотранспортних
засобів, придбання для них
паливно-мастильних матеріалів, суд
зазначає наступне.

Згідно з п.п. «г» п.138.8.5 статті 138
Податкового кодексу України до складу
загальновиробничих витрат включаються
витрати на утримання, експлуатацію та
ремонт, страхування, оперативну оренду
основних засобів, інших необоротних
активів загальновиробничого
призначення.

В акті перевірки відображено, що
позивач здійснював транспортування
товарно-матеріальних цінностей
власним транспортом - Volkswagen Csddy, Renault
Kangoo, FAW, Таврія, Газ-3221 та згідно
договорів оренди - Volkswagen Caddy, Renault Magnum 430,
Krone.

Згідно з ч.8 статті 19 Господарського
кодексу України усі суб'єкти
господарювання, відокремлені
підрозділи юридичних осіб, виділені на
окремий баланс, зобов'язані вести
первинний (оперативний) облік
результатів своєї роботи, складати та
подавати відповідно до вимог закону
статистичну інформацію та інші дані,
визначені законом.

Відповідно до п.177.10 статті 177
Податкового кодексу України фізичні
особи-підприємці зобов'язані вести
Книгу обліку доходів і витрат та мати
підтверджуючі документи щодо
походження товару. Форма Книги обліку
доходів і витрат та порядок її ведення
визначаються центральним органом
виконавчої влади, що забезпечує
формування та реалізує державну
податкову і митну політику.

Отже, чинним законодавством
встановлено спрощений порядок обліку
для фізичних осіб підприємців
порівняно з іншими суб'єктами
господарювання.

До перевірки суб'єктом господарювання,
крім іншого, надано: прибуткові
накладні на товари, роботи, послуги
2012-2013рр.; подорожні листи 2012-2013рр.;
відомості про реалізацію товарів,
робіт послуг 2012-2013рр.; банківські
виписки 2012-2013рр.; книгу доходів та
витрат 2012-2013рр.; податкові накладні
2012-2013рр.; накази про використання
автотранспорту - 2012-2013рр.; акти списання
запасних частин 2012-2013рр.. Наведеними
документами підтверджуються як
витрати на придбання запчастин, так і
їх використання в господарській
діяльності.

У акті перевірки посадові особи
відповідача посилаються на Наказ
Міністерства статистики України №352
від 29.12.1995р. «Про затвердження типових
форм первинного обліку», оскільки на
думку контролюючого органу, у позивача
акти виконаних робіт на ремонт
автомобілів не відповідають таким
типовим формам. Але, як слідує із цього
нормативного акта він
розповсюджується лише на підприємства
і організації, що кореспондує нормі
ст.177 Податкового кодексу України та
положенням Наказу Міністерства
доходів і зборів України від 16.09.2013р.
№481 щодо документів, які повинні
зберігатися підприємцем для цілей
обліку.

Тому відсутність актів виконаних робіт
по формі ОЗ-2, а складення цих актів у
довільній формі не може бути підставою
для неврахування видатків з ремонту
транспортних засобів при визначенні
об'єкту оподаткування.

Ці доводи стосуються також і
встановленої в ході перевірки
відсутності у позивача
товарно-транспортних накладних. Так,
відповідно до п.2 Правил перевезення
вантажів автомобільним транспортом в
Україні, затверджених Наказом
Міністерства транспорту України №363
від 14.10.1997р, товарно-транспортна
накладна - єдиний для всіх учасників
транспортного процесу юридичний
документ, що призначений для списання
товарно-матеріальних цінностей, обліку
на шляху їх переміщення,
оприбуткування, складського,
оперативного та бухгалтерського
обліку, а також для розрахунків за
перевезення вантажу та обліку
виконаної роботи.

В акті перевірки зазначається, що до
перевірки були надані подорожні листи
за період 2012-2013р.р. накази щодо
використання автотранспортного
засобу, документи про розрахунки за
паливно-мастилі матеріали з
постачальниками у безготівковій формі.

Системний аналіз зазначених вище
нормативних актів вказує на те, що
законодавство не передбачає для
фізичних осіб-підприємців
обов'язкового складання та зберігання
товарно-транспортних накладних для
цілей бухгалтерського та податкового
обліку. Тому відсутність таких
документів за умови доведеності
реальності господарських операцій
сама по собі не свідчить про
невикористання паливно-мастильних
матеріалів у господарській діяльності
і не є підставою для неврахування цих
видатків при визначенні об'єкту
оподаткування. Вказані обставини в
даному випадку не можуть бути
безумовною підставою для визначення
позивачеві податкового зобов'язання.
Позиціонування вказаної обставини в
контексті доктрини превалювання суті
господарських операцій над її формою
та презумпції правомірності дій
платника податків як порушення
податкового законодавства, в даному
випадку не ґрунтується на приписах
чинного законодавства та є надуманим.
Досліджені судом фактичні дані
вказують на невмотивованість
аргументів контролюючого органу,
оскільки ДПІ не спростовано реальність
господарських операцій. Сама собою
наявність або відсутність окремих
документів, а так само помилки у їх
оформленні не є підставою для
висновків про відсутність
господарської операції, якщо з інших
даних вбачається, що фактичний рух
активів або зміни у власному капіталі
чи зобов'язаннях платника податків у
зв'язку з його господарською
діяльністю мали місце.

Також суд погоджується з судженнями
позивача про те, що оскільки
перевезення здійснювалися позивачем
для власних господарських потреб,
необхідності у складанні
товарно-транспортних накладних не
було.

Приписами ч.1 ст.1 Закону України «Про
збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» визначено, що
максимальна величина бази нарахування
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування -
максимальна сума доходу застрахованої
особи, що дорівнює сімнадцяти розмірам
прожиткового мінімуму для
працездатних осіб, встановленого
законом, на яку нараховується єдиний
соціальний внесок.

Для фізичних осіб, що сплачують податки
по загальній системі оподаткування,
базою для нарахування єдиного
соціального внеску є сума отриманого
чистого доходу від здійснення
підприємницької діяльності, підлягає
обкладенню податком на доходи,
зазначена у річній податковій
декларації.

Відповідно до встановленого
мінімального прожиткового мінімуму,
платником податків був сплачений
єдиний соціальний внесок виходячи з
максимального доходу у розмірі: 2012р - 1
кв. - 18988,89 грн., 2 кв. - 19360,53 грн., 3 кв.-19502,18
грн., 4 кв. - 19879,63 грн.; 2013рік - 1 кв. - 20298,45
грн., 2 кв. - 20298,45 грн., 3 кв. - 20298,45 грн., 4 кв.
- 20717,28 грн.

Таким чином, за 2012-2013р.р. ФОП ОСОБА_1
сплатив єдиний соціальний внесок з
підприємницької діяльності у
максимально визначеному законом
розмірі незалежно від розміру доходу.

Зазначене свідчить про правомірне
визначення позивачем бази
оподаткування для цілей обчислення
податку на додану вартість, податку з
доходів фізичних осіб та сплати
єдиного внеску на загальнообов'якове
державне соціальне страхування, а тому
збільшення зобов'язань з цих платежів у
рішеннях, що оскаржуються не
відповідає чинному законодавству, а
позові в цій частині підлягає
задоволенню. З наведених вище підстав
підлягає скасуванню також рішення ДПІ
про застосування штрафних санкцій за
донарахування територіальним органом
доходів і зборів або платником
податків не нарахованого єдиного
внеску.

У судовому засіданні суб'єкт владних
повноважень, на якому законом
покладено обов'язок доказування в
адміністративних справах не довів
обґрунтованість та законність рішень,
що стали предметом оскарження по цій
справі.

Таким чином, відповідач при прийнятті
оспорюваних рішень діяв не на підставі,
не в спосіб, що передбачені законами
України, та без врахування усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення.

Вищенаведене в сукупності є підставою
для задоволення позову.

Відповідно до ч.1 ст. 94 КАС України, якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони, яка не є суб'єктом владних
повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені витрати з Державного
бюджету України.

Керуючись ст. ст. 11, 70, 71, 86, 159-163, 167
КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
Корабельному районі м. Миколаєва
Головного управління Міністерства
доходів та зборів в Миколаївській
області від 15.05.2014року №.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
Корабельному районі м. Миколаєва
Головного управління Міністерства
доходів та зборів в Миколаївській
області від 15.05.2014року №.

Визнати протиправним та скасувати
рішення про застосування штрафних
санкцій Державної податкової
інспекції у Корабельному районі м.
Миколаєва Головного управління
Міністерства доходів та зборів в
Миколаївській області від 30.07.2014року
№.

Стягнути з Державного бюджету
України на користь фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 1869 гривень 90
копійок в рахунок відшкодування
сплаченого судового збору.

Апеляційна скарга на постанову
суду першої інстанції подається
протягом десяти днів в порядку ст. 186
КАС України.

Суддя
І. В. Желєзний