Справа № 814/2834/14
Суддя: Лебедєва Г. В.
Дата ухвалення: 2014-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 жовтня 2014 року
Справа № 814/2834/14

Миколаївський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Лебедєвої Г.В.

при секретарі - Западнюк К.А.

за участю: представника позивача -
Бастикайтес А. М. (за довіреністю);

представника відповідача -
Ільїна О.В. (за довіреністю),

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом публічного акціонерного
товариства Акціонерно-комерційний
банк «Львів» до Ленінського відділу
державної виконавчої служби
Миколаївського міського управління
юстиції за участю третіх осіб, які не
заявляють самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідача -
приватного акціонерного товариства
«Грінко», товариства з обмеженою
відповідальністю «Грінко-Миколаїв» та
товариства з обмеженою
відповідальністю «Українська
торгово-промислова компанія» про
зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Миколаївського окружного
адміністративного суду надійшов
адміністративний позов публічного
акціонерного товариства
Акціонерно-комерційний банк «Львів» до
Ленінського відділу державної
виконавчої служби Миколаївського
міського управління юстиції за участю
третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача - приватного
акціонерного товариства «Грінко»,
товариства з обмеженою
відповідальністю «Грінко-Миколаїв» та
товариства з обмеженою
відповідальністю «Українська
торгово-промислова компанія» про
зобов'язання Ленінського відділу
державної виконавчої служби
Миколаївського міського управління
юстиції зняти арешт із транспортних
засобів, а саме: автомобіля марки Ford Cargo
-2530, 2008 року випуску, шасі НОМЕР_4,
синього кольору, реєстраційний номер
НОМЕР_1, та автомобіля марки Ford Cargo -2530,
2008 року випуску, шасі НОМЕР_3, синього
кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2, що
був накладений на підставі постанови
про арешт майна та оголошення заборони
на його відчуження від 14.03.2013 року за ВП
№36967584.

Позивач обґрунтовує свої позовні
вимоги тим, що публічним акціонерним
товариством Акціонерно-комерційний
банк «Львів» (надалі - Позивач,
Заставодержатель) з майновим
поручителем - товариством з обмеженою
відповідальністю «Грінко-Миколаїв»
(надалі - TOB «Грінко-Миколаїв»,
Заставодавець) 13 березня 2012 року було
укладено договори застави
транспортних засобів, нотаріально
посвідчені приватним нотаріусом
Миколаївського міського нотаріального
округу ОСОБА_3 та зареєстровано в
реєстрі за №212 та №213, згідно яких
позивачу в заставу передані
транспортні засоби, а саме: автомобіль
марки Ford Cargo-2530, 2008 року випуску, шасі
НОМЕР_4, синього кольору, реєстраційний
номер НОМЕР_1, та автомобіль марки Ford
Cargo-2530, 2008 року випуску, шасі НОМЕР_3,
синього кольору, реєстраційний номер
НОМЕР_2, які належать на праві власності
TOB «Грінко-Миколаїв». При цьому, як
вказує позивач, після посвідчення
вказаного договору, нотаріусом до
Державного реєстру обтяжень рухомого
майна були внесені дані про обтяження
зазначених транспортних засобів.

Водночас, позивач зазначає, що
договори застави було укладено в
забезпечення виконання грошових
зобов'язань приватного акціонерного
товариства «Грінко» за кредитним
договором №35 від 30.08.2010 року, додатком
№1 від 20 травня 2010 року, додатком №2 від
20.05.2011 року, додатком №3 від 07.03.2012 року,
укладеним між публічним акціонерним
товариством Акціонерно-комерційний
банк «Львів» та приватним акціонерним
товариством «Грінко», відповідно до
якого Заставодержатель надав Боржнику
кредит у сумі 643 000,00 грн., який Боржник
зобов'язався повернути в строк до 19.12.2012
року зі сплатою 23% річних. На даний
момент, як вказано у позові,
заборгованість за кредитним договором
не погашена.

Також, позивач зазначає, що на
дату укладення договору застави
вищевказані транспортні засоби не були
предметом застави за іншими
зобов'язаннями, були вільними від
боргів, не передані в оренду, жодним
способом не відчужені, в спорі та під
арештом не перебували.

Обґрунтовуючи свої позовні
вимоги, позивач посилається на
положення договору застави, ст.1, ст. 20
Закону України «Про заставу», ст. 14
Закону України «Про забезпечення вимог
кредиторів та реєстрацію обтяжень», та
зазначає, що у зв'язку із прийняттям
державним виконавцем Ленінського
відділу державної виконавчої служби
Миколаївського міського управління
юстиції постанови від 14.03.2014 року по ВП
№36967584, якою накладений арешт на все
майно товариства з обмеженою
відповідальністю «Грінко-Миколаїв», у
позивача фактично відсутня можливість
звернути стягнення на предмет застави
та реалізувати його на даний час, чим
порушуються права та законні інтереси
позивача як Заставодержателя, оскільки
застава позивача має статус обтяження
з вищим пріоритетом.

Також, позивач зазначає, що в
порушення приписів ст. 54 Закону
України «Про виконавче провадження»,
державний виконавець Ленінського
відділу державної виконавчої служби
Миколаївського міського управління
юстиції не повідомив кредитора про
факт накладення арешту на майно, що
перебувало у заставі позивача, а
позивачу стало відомо про арешт
предмету застави у березні 2014 року з
Витягу з Державного реєстру обтяжень
рухомого майна.

Як вказує позивач, одразу після
цього він звернувся до Ленінського
відділу державної виконавчої служби
Миколаївського міського управління
юстиції з проханням зняти арешт з
предмету застави, але державний
виконавець відмовив позивачу,
порадивши звернутися до відповідного
суду для зняття арешту.

Зважаючи на викладені
обставини, позивач просив суд
задовольнити позовні вимоги.

В судовому засіданні представник
позивача заявлені позовні вимоги
підтримав в повному обсязі, просив
позов задовольнити з підстав,
зазначених у позовній заяві.

Представник відповідача не
заперечував проти задоволення
позовних вимог.

Представник третіх осіб у судове
засідання не з'явились, про дату, час та
місце судового засідання були
повідомлені належним чином та
своєчасно, жодних пояснень, заперечень
проти позову, заяв до суду не надали.

Вивчивши матеріали справи,
заслухавши пояснення учасників
процесу, дослідивши обставини, якими
обґрунтовуються вимоги, та перевіривши
їх доказами, суд встановив наступні
факти та обставини.

Судом встановлено, що між
публічним акціонерним товариством
Акціонерно-комерційний банк «Львів» та
приватним акціонерним товариством
«Грінко» укладено кредитний договір
№35 від 30.08.2010 року, згідно п.1.1 та п. 1.8
якого, Банк надає Позичальнику кредит у
сумі 800 000,00 на термін до 31 липня 2011 року
(день закінчення користування позикою).
Процентна ставка за використання
кредитом складає 22% річних. (а.с. 86-92).

Водночас, як вбачається з
матеріалів справи, до кредитного
договору №35 від 30.08.2010 року було
укладено додаткові угоди №1, №2, №3, за
якими було зменшено суму кредиту до 643
000,00 грн., плату за користування
кредитом встановлено в розмірі 23%
річних, а також змінено термін
погашення кредиту до 19.12.2012 року. (а.с.
93-97).

В забезпечення належного виконання
позичальником своїх зобов'язань за
кредитним договором №35 від 30.08.2010 року,
між публічним акціонерним товариством
Акціонерно-комерційний банк «Львів» та
товариством з обмеженою
відповідальністю «Грінко-Миколаїв», що
виступає майновим поручителем, 13
березня 2012 року було укладено договори
застави транспортних засобів,
нотаріально посвідчені приватним
нотаріусом Миколаївського міського
нотаріального округу ОСОБА_3 та
зареєстровано в реєстрі за №212 та №213,
згідно яких позивачу в заставу
передані транспортні засоби, а саме:
автомобіль марки Ford Cargo-2530, 2008 року
випуску, шасі НОМЕР_4, синього кольору,
реєстраційний номер НОМЕР_1, та
автомобіль марки Ford Cargo-2530, 2008 року
випуску, шасі НОМЕР_3, синього кольору,
реєстраційний номер НОМЕР_2, які
належать на праві власності TOB
«Грінко-Миколаїв». За домовленістю
сторін, вартість предметів застави
складає 354 557,35 грн. та 338 207,71 грн.
Заставодавець свідчить, що вказаний
предмет застави до цього часу не є
предметом застави за іншими
зобов'язаннями, є вільним від боргів, не
переданий в оренду, жодним способом не
відчужений, в спорі та під арештом не
перебуває. Заставодавець також
свідчить, що, стосовно Предмета застави
не була оформлена довіреність іншій
особі щодо володіння, користування з
правом відчуження. Предмет застави є
власністю Заставодавця. Відповідно до
п.1.1 Договору, заставою за цим Договором
забезпечується вимоги
Заставодержателя до Боржника за
кредитним договором №35 від 30.08.2010 року,
додатком №1 від 20 травня 2010 року,
додатком №2 від 20.05.2011 року, додатком №3
від 07.03.2012 року, а саме: зобов'язання по
поверненню в повному обсязі отриманих,
в порядку та на умовах відповідно до
кредитного договору №35 від 30.08.2010 року
грошових коштів в сумі 643 000,00 грн.
строком до 19.12.2012 року, сплаті відсотків
за користування кредитом у розмірі 23 %
річних, та інших платежів згідно умов
кредитного договору. Згідно п.п. 6.1, 6.2
договору, цей договір набуває чинності
з моменту його нотаріального
посвідчення і діє до повного виконання
Боржником зобов'язань за кредитним
договором та додаткових договорів до
нього. Право застави та, відповідно цей
Договір, припиняє чинність у разі:
припинення основного зобов'язання,
забезпеченого цією заставою; знищення
Предмета застави, якщо Заставодавець
не замінив або не відновив Предмет
застави; реалізації Предмета застави;
набуття Заставодержателем на
підставах, передбачених чинним
законодавством України та цим
Договором, права власності на Предмет
застави; в інших випадках, передбачених
чинним законодавством. (а.с. 15-24).

Відповідно до п.2.3.6 Договорів
наступна застава Предмету застави та
прийняття інших обтяжень на Предмет
застави, без письмової згоди
Заставодержателя до моменту виконання
Боржником всіх зобов'язань за
Кредитним Договором, не допускається.

Згідно Витягу з Державного реєстру
обтяжень рухомого майна від 13.03.2014 року
вищевказані у договорах транспортні
засоби, знаходяться в обтяжені згідно
Договорів застави транспортних
засобів від 13.03.2012 року (а.с. 9-12).

При цьому, як встановлено судом, за
заявою товариства з обмеженою
відповідальністю «Українська
торгово-промислова компанія» від 12.03.2013
року про прийняття до виконання
судового наказу №5016/2673/2012 від 09.01.2013
року про примусове виконання рішення
господарського суду Миколаївської
області, яке набрало законної сили
09.01.2013 року про стягнення з товариства з
обмеженою відповідальністю
«Грінко-Миколаїв» на користь
товариства з обмеженою
відповідальністю «Українська
торгово-промислова компанія» 1085658,98
грн. боргу, державним виконавцем
Ленінського відділу державної
виконавчої служби Миколаївського
міського управління юстиції винесена
постанова про відкриття виконавчого
провадження від 14.03.2014 року у ВП №36967584.

Водночас, як встановлено судом
постановою державного виконавця
Ленінського відділу державної
виконавчої служби Миколаївського
міського управління юстиції від 14.03.2014
року про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його відчуження
у ВП №36967584, відповідно до ст.57 Закону
України "Про виконавче провадження"
накладено арешт на все майно, що
належить боржнику товариству з
обмеженою відповідальністю
«Грінко-Миколаїв» та заборонено
здійснювати відчуження будь-якого
майна, яке належить боржнику
товариства з обмеженою
відповідальністю «Грінко-Миколаїв» в
межах суми боргу.

Як зазначено у позовній заяві,
позивачу стало відомо про арешт
предмету застави у березні 2014 року з
Витягу з Державного реєстру обтяжень
рухомого майна.

При цьому, судом встановлено, що
19.08.2014 року позивач звернувся до
відповідача із заявою, в якій просив
зняти накладений постановою
відповідача арешт на рухоме майно
товариства з обмеженою
відповідальністю «Грінко-Миколаїв», за
виконавчим провадженням №36967584 від
14.03.2013 року, посилаючись на те, що
транспортні засоби є забезпеченням
грошових зобов'язань згідно кредитним
договором №35 від 30.08.2010 року, що
підтверджується договорами застави
транспортних засобів, укладеними між
публічним акціонерним товариством
Акціонерно-комерційний банк «Львів» та
товариством з обмеженою
відповідальністю «Грінко-Миколаїв» 13
березня 2012 року. (а.с. 83).

На вказану заяву позивача в.о.
начальника Ленінського відділу
державної виконавчої служби
Миколаївського міського управління
юстиції надано відповідь від 08.09.2014
року № 42851, в якій повідомлено позивачу,
що станом на даний час підстав для
зняття арешту з майна боржника не має, у
зв'язку із чим позивачу у відповідності
до ч.4 ст.54 Закону України "Про виконавче
провадження" роз'яснено право на
звернення до суду з позовом про зняття
арешту із заставленого майна (а.с.7-8).

Посилаючись на те, що постанова про
арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження від 14.03.2014
року у ВП №36967584, порушує права позивача
він звернувся до суду з вказаним
адміністративним позовом.

Вирішуючи питання щодо правомірності
винесення відповідачем вказаної
постанови, суд виходить з наступного.

Спірні правовідносини регулюються
Законом України "Про виконавче
провадження", Законом України "Про
заставу", Законом України "Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень", в редакціях,
чинних на момент винесення
оскаржуваної постанови та на момент
розгляду справи.

Закон України "Про виконавче
провадження" визначає умови і порядок
виконання рішень судів та інших
органів (посадових осіб), що відповідно
до закону підлягають примусовому
виконанню у разі невиконання їх у
добровільному порядку.

Відповідно до ст. 1 Закону України
"Про виконавче провадження" виконавче
провадження як завершальна стадія
судового провадження та примусове
виконання рішень інших органів
(посадових осіб) - це сукупність дій
органів і посадових осіб, зазначених у
цьому Законі, спрямованих на
примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), які
здійснюються на підставах, у спосіб та
в межах повноважень, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, виданими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню.

Статтями 7 та 8 Закону України "Про
виконавче провадження" визначено, що
учасниками виконавчого провадження є
державний виконавець, сторони,
представники сторін, експерти,
спеціалісти, перекладачі, суб'єкти
оціночної діяльності - суб'єкти
господарювання. Сторонами у
виконавчому провадженні є стягувач і
боржник.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач не є ні стороною виконавчого
провадження, ні іншим його учасником.

Згідно з ч.1 ст. 17 та п.3 ч.2 ст. 17
Закону України "Про виконавче
провадження" примусове виконання
рішень державною виконавчою службою
здійснюється на підставі виконавчих
документів, визначених цим Законом.
Відповідно до цього Закону державною
виконавчою службою підлягають
виконанню такі виконавчі документи як
судові накази.

З матеріалів справи судом
встановлено, що на виконанні у
Ленінському відділі державної
виконавчої служби Миколаївського
міського управління юстиції
перебувало виконавче провадження з
примусового виконання наказу №5016/2673/2012
від 09.01.2013 року, виданого господарським
судом Миколаївської області, про
стягнення з товариства з обмеженою
відповідальністю «Грінко-Миколаїв» на
користь товариства з обмеженою
відповідальністю «Українська
торгово-промислова компанія» 1085658,98
грн. боргу.

Державний виконавець з огляду на
вимоги ст.6 Закону України "Про
виконавче провадження" зобов'язаний
використовувати надані йому права
відповідно до закону і не допускати у
своїй діяльності порушення прав та
законних інтересів фізичних і
юридичних осіб.

Статтею 11 Закону України "Про
виконавче провадження" встановлено,
що державний виконавець зобов'язаний
вживати заходів примусового виконання
рішень, встановлених цим Законом,
неупереджено, своєчасно, повно вчиняти
виконавчі дії. Державний виконавець
при здійсненні виконавчого
провадження має право, зокрема:
накладати арешт на майно боржника.

Згідно зі ст. 52, ст. 57 Закону України
"Про виконавче провадження" звернення
стягнення на майно боржника полягає
в його арешті (опису), вилученні та
примусовій реалізації. Арешт на
майно боржника може
накладатися державним виконавцем
шляхом, зокрема, винесення постанови
про арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження.

Відповідно до ч.ч.3,4,7 ст.54 Закону
України "Про виконавче провадження"
для задоволення вимог стягувачів,
які не є заставодержателями,
стягнення на заставлене майно
боржника може бути звернено у разі:
виникнення права застави після
винесення судом рішення про
стягнення з боржника коштів; коли
вартість предмета застави перевищує
розмір заборгованості боржника
заставодержателю. Про звернення
стягнення на заставлене майно для
задоволення вимог стягувачів, які не є
заставодержателями, державний
виконавець повідомляє
заставодержателя не пізніше
наступного дня після накладення
арешту на майно або тоді, коли йому
стало відомо, що арештоване майно
боржника знаходиться у заставі, та
роз'яснює заставодержателю право на
звернення до суду з позовом
про звільнення заставленого майна
з-під арешту. Спори, які виникають у
виконавчому провадженні щодо
звернення стягнення на заставлене
майно, вирішуються судом.

Основні положення про заставу
визначено Законом України «Про
заставу», відповідно до ст.1 якого
застава - це спосіб забезпечення
зобов'язань, якщо інше не встановлено
законом. В силу застави кредитор
(заставодержатель) має право в разі
невиконання боржником (заставодавцем)
забезпеченого заставою зобов'язання
одержати задоволення з вартості
заставленого майна переважно перед
іншими кредиторами. Застава виникає, у
тому числі, на підставі договору.

Згідно зі ст.3,4 Закону України
«Про заставу» заставою може бути
забезпечена будь-яка дійсна існуюча
або майбутня вимога, що не суперечить
законодавству України, зокрема така, що
випливає з договору позики, кредиту,
купівлі-продажу, оренди, перевезення
вантажу тощо. Предметом застави може
бути майно, яке відповідно до
законодавства України може бути
відчужено заставодавцем та на яке може
бути звернено стягнення.

Відповідно до ст.11 Закону України
«Про заставу» сторонами договору
застави (заставодавцем і
заставодержателем) можуть бути
фізичні, юридичні особи та держава.
Заставодавцем може бути як сам боржник,
так і третя особа (майновий поручитель).
Заставодавцем при заставі майна може
бути його власник, який має право
відчужувати заставлене майно на
підставах, передбачених законом, а
також особа, якій власник у
встановленому порядку передав майно і
право застави на це майно.

Згідно зі статтею 16 Закону України
«Про заставу» право застави виникає з
моменту укладення договору застави.

Відповідно до ст.17 Закону
України «Про заставу» заставодавець
може відчужувати заставлене майно
тільки за згодою заставодержателя.

Статтею 20 зазначеного Закону
України передбачено, що
заставодержатель набуває право
звернення стягнення на предмет застави
в разі, якщо в момент настання терміну
виконання зобов'язання, забезпеченого
заставою, воно не буде виконано, якщо
інше не передбачено законом чи
договором.

Згідно зі ст.28 Закону України
«Про заставу» застава припиняється: з
припиненням забезпеченого заставою
зобов'язання; в разі загибелі
заставленого майна; в разі придбання
заставодержателем права власності на
заставлене майно; в разі примусового
продажу заставленого майна; при
закінченні терміну дії права, що
складає предмет застави; в інших
випадках припинення зобов'язань,
установлених законом.

Як встановлено судом, право
позивача як заставодержателя виникло
на підставі договорів застави
транспортних засобів від 13.03.2012 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Миколаївського міського нотаріального
округу ОСОБА_3 та зареєстровано в
реєстрі за №212 та №213, згідно яких
заставою за цими договорами
забезпечується в повному обсязі
виконання грошових зобов'язань
приватного акціонерного товариства
«Грінко» за кредитним договором №35 від
30.08.2010 року, укладеним між публічним
акціонерним товариством
Акціонерно-комерційний банк «Львів» та
приватним акціонерним товариством
«Грінко», з додатками. В свою чергу,
судовий наказ №5016/2673/2012 про стягнення з
товариства з обмеженою
відповідальністю «Грінко-Миколаїв» на
користь товариства з обмеженою
відповідальністю «Українська
торгово-промислова компанія» 1085658,98
грн. боргу, виданий господарським судом
Миколаївської області 09.01.2013 року.

Отже, зобов'язання боржника перед
позивачем за кредитним договором
виникло раніше за борг, вказаний у
судовому наказі. Таким чином, вказане
свідчить про те, що право позивача як
заставодержателя виникло раніше.

Водночас, судом встановлено, що
будь-які докази на підтвердження того,
що дії щодо арешту майна, в тому числі,
транспортних засобів, які є предметом
застави за договорами застави
транспортних засобів від 13.03.2012 року, та
належать товариству з обмеженою
відповідальністю «Грінко-Миколаїв»,
вчинено після припинення застави, на
визначених законом підставах та в
установленому порядку, в матеріалах
справи відсутні та відповідачем до
суду не надані.

Також, з боку позивача надано
довідку про стан заборгованості за
кредитним договором №35 від 30.08.2010 року,
в якій зазначено, що заборгованість
приватного акціонерного товариства
«Грінко» на даний час складає 590 000,00
грн. - за основним боргом та 170 129,92 грн. -
по нарахованих відсотках.

Отже, кредитний договір №35 від
30.08.2010 року є діючим, заборгованість за
вказаним договором боржником станом на
момент винесення оскаржуваної
постанови погашена не була, а тому
право застави у позивача виникло
раніше за винесення господарським
судом Миколаївської області рішення
про стягнення з товариства з обмеженою
відповідальністю «Грінко-Миколаїв» на
користь товариства з обмеженою
відповідальністю «Українська
торгово-промислова компанія» 1085658,98
грн. боргу.

На даний момент боржник не виконав
свої грошові зобов'язання перед
публічним акціонерним товариством
Акціонерно-комерційний банк «Львів»,
договір застави є діючим, автомобілі,
зазначені у договорах застави, на цей
час обтяжені заставою під забезпечення
виконання боржником грошових
зобов'язань згідно кредитного договору
№35 від 30.08.2010 року, що у відповідності
до ст. 54 Закону України "Про виконавче
провадження" виключає можливість
звернення стягнення на заставлене
майно для задоволення вимог
стягувачів, які не є
заставодержателями.

Разом з цим, слід зазначити, що
правовий режим регулювання обтяжень
рухомого майна, встановлених з метою
забезпечення виконання зобов'язань, а
також правовий режим виникнення,
оприлюднення та реалізації інших прав
юридичних і фізичних осіб стосовно
рухомого майна визначено положеннями
Закону України «Про забезпечення вимог
кредиторів та реєстрацію обтяжень» від
18 листопада 2003року 1255-IV (зі змінами та
доповненнями), відповідно до ст.11 якого
обтяження рухомого майна реєструються
в Державному реєстрі в порядку,
встановленому цим Законом.

Відповідно до ст.12 зазначеного
Закону взаємні права та обов'язки за
правочином, на підставі якого виникло
обтяження, виникають у відносинах між
обтяжувачем і боржником з моменту
набрання чинності цим правочином, якщо
інше не встановлено законом.
Реєстрація обтяження надає
відповідному обтяженню чинності у
відносинах з третіми особами, якщо інше
не встановлено цим Законом. У разі
відсутності реєстрації обтяження таке
обтяження зберігає чинність у
відносинах між боржником і
обтяжувачем, проте воно є не чинним у
відносинах з третіми особами, якщо інше
не встановлено цим Законом. На підставі
реєстрації встановлюється пріоритет
обтяження, якщо інші підстави для
виникнення пріоритету не визначені цим
Законом. Задоволення прав чи вимог
декількох обтяжувачів, на користь яких
встановлено обтяження одного й того ж
рухомого майна, здійснюється згідно з
пріоритетом, який визначається в
порядку, встановленому цим Законом.

Згідно зі ст.14 Закону України «Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень» якщо інше не
встановлено цим Законом, зареєстроване
обтяження має вищий пріоритет над
незареєстрованими обтяженнями.
Пріоритет зареєстрованих обтяжень
визначається у черговості їх
реєстрації, за винятками,
встановленими цим Законом. Обтяжувачі,
які зареєстрували обтяження одного і
того ж рухомого майна одночасно, мають
рівні права на задоволення своїх вимог.
Обтяжувач з вищим пріоритетом має
переважне право на звернення стягнення
на предмет обтяження.

Отже, нормами статей 12, 14
Закону України "Про забезпечення вимог
кредиторів та реєстрацію обтяжень"
встановлено вищій пріоритет щодо
задоволення вимог за рахунок
заставленого майна відносно інших
обтяжувачів (кредиторів).

Як встановлено судом, обтяження -
заборона відчуження майна, зазначеного
в договорах застави транспортних
засобів від 13.03.2012 року до припинення
договорів застави транспортних
засобів зареєстрована належним чином,
що підтверджується Витягом з
Державного реєстру обтяжень рухомого
майна від 31.03.2014 року.

Отже, позивач є обтяжувачем
зазначеного майна в Державному реєстрі
обтяжень рухомого майна, а отже, є
обтяжувачем з вищім пріоритетом.

Таким чином, обтяження на
підставі вказаний договорів застави
має пріоритет перед обтяженням,
накладеним на підставі зазначеної вище
оскаржуваної постанови.

Отже, транспортні засоби, а саме:
автомобіль марки Ford Cargo -2530, 2008 року
випуску, шасі НОМЕР_4, синього кольору,
реєстраційний номер НОМЕР_1, та
автомобіль марки Ford Cargo-2530, 2008 року
випуску, шасі НОМЕР_3, синього кольору,
реєстраційний номер НОМЕР_2, що
належать товариству з обмеженою
відповідальністю «Грінко-Миколаїв» на
праві власності, та які в тому числі,
арештовані державним виконавцем, є
обтяженими правом застави позивача, а
відтак, позивач має переважне право на
задоволення своїх вимог із
заставленого майна, порівняно з іншими
стягувачами, які не є
заставодержателями.

Таким чином, судом встановлено, що
у спірних правовідносинах відсутні
умови, визначені ч.3 ст.54 Закону України
«Про виконавче провадження», за яких на
транспортні засоби, а саме: автомобіль
марки Ford Cargo -2530, 2008 року випуску, шасі
НОМЕР_4, синього кольору, реєстраційний
номер НОМЕР_1, та автомобіль марки Ford
Cargo -2530, 2008 року випуску, шасі НОМЕР_3,
синього кольору, реєстраційний номер
НОМЕР_2, що належать товариству з
обмеженою відповідальністю
«Грінко-Миколаїв», та перебувають у
заставі позивача, можливо було б
звернути стягнення за виконавчим
документом для задоволення вимог
стягувача у виконавчому провадженні
№36967584.

З урахуванням вищевикладеного, суд
дійшов висновку, що накладений
постановою головного державного
виконавця Ленінського відділу
державної виконавчої служби
Миколаївського міського управління
юстиції від 14.03.2014 року за ВП №36967584
арешт на рухоме майно товариства з
обмеженою відповідальністю
«Грінко-Миколаїв», а саме на
транспортні засоби: автомобіль марки
Ford Cargo -2530, 2008 року випуску, шасі НОМЕР_4,
синього кольору, реєстраційний номер
НОМЕР_1, та автомобіль марки Ford Cargo -2530,
2008 року випуску, шасі НОМЕР_3, синього
кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2,
які перебувають у заставі публічного
акціонерного товариства
Акціонерно-комерційний банк «Львів»,
обмежує забезпечене заставою право
позивача на задоволення його вимог за
договорами застави.

Порядок зняття арешту з майна
передбачено статтею 60 Закону України
"Про виконавче провадження", відповідно
до якої особа, яка вважає, що майно, на
яке накладено арешт, належить їй, а не
боржникові, може звернутися до суду з
позовом про визнання права власності
на це майно і про зняття з нього арешту.
У разі прийняття судом рішення про
зняття арешту з майна арешт з майна
знімається за постановою державного
виконавця не пізніше наступного дня,
коли йому стало відомо про такі
обставини. Копія постанови про зняття
арешту з майна надсилається боржнику
та органу (установі), якому була
надіслана для виконання постанова про
накладення арешту на майно боржника.

Враховуючи положення ст.. 60 Закону
України «Про виконавче провадження»,
суд доходить висновку, що вимога
позивача про зобов'язання Ленінського
відділу державної виконавчої служби
Миколаївського міського управління
юстиції зняти арешт із транспортних
засобів, а саме: автомобіля марки Ford Cargo
- 2530, 2008 року випуску, шасі НОМЕР_4,
синього кольору, реєстраційний номер
НОМЕР_1, та автомобіля марки Ford Cargo -2530,
2008 року випуску, шасі НОМЕР_3, синього
кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2,
який був накладений на підставі
постанови Ленінського відділу
державної виконавчої служби
Миколаївського міського управління
юстиції про арешт майна та оголошення
заборони на його відчуження від 14.03.2013
року за ВП №36967584 підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 19 Конституції
України органи державної влади,
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією
та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України,
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій та
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Також відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС
України у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють зокрема чи прийняті
вони обґрунтовано, тобто з урахуванням
усіх обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії).

Таким чином, з урахуванням
наведеного та оцінивши всі наявні у
матеріалах справи письмові докази в
сукупності, суд приходить до висновку,
що позов публічного акціонерного
товариства Акціонерно-комерційний
банк «Львів» підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2,7,8,9,70,71,72,79,86,158 -
163,167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов публічного
акціонерного товариства
Акціонерно-комерційний банк «Львів» до
Ленінського відділу державної
виконавчої служби Миколаївського
міського управління юстиції за участю
третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача - приватного
акціонерного товариства «Грінко»,
товариства з обмеженою
відповідальністю «Грінко-Миколаїв» та
товариства з обмеженою
відповідальністю «Українська
торгово-промислова компанія» про
зобов'язання Ленінського відділу
державної виконавчої служби
Миколаївського міського управління
юстиції зняти арешт із транспортних
засобів, а саме: автомобіля марки Ford Cargo
-2530, 2008 року випуску, шасі НОМЕР_4,
синього кольору, реєстраційний номер
НОМЕР_1, та автомобіля марки Ford Cargo -2530,
2008 року випуску, шасі НОМЕР_3, синього
кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2, що
був накладений на підставі постанови
про арешт майна та оголошення заборони
на його відчуження від 14.03.2013 року ВП
№36967584 - задовольнити.

Зобов'язати Ленінський відділ
державної виконавчої служби
Миколаївського міського управління
юстиції зняти арешт із транспортних
засобів, а саме: автомобіля марки Ford Cargo
-2530, 2008 року випуску, шасі НОМЕР_4,
синього кольору, реєстраційний номер
НОМЕР_1, та автомобіля марки Ford Cargo -2530,
2008 року випуску, шасі НОМЕР_3, синього
кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2,
який був накладений на підставі
постанови Ленінського відділу
державної виконавчої служби
Миколаївського міського управління
юстиції про арешт майна та оголошення
заборони на його відчуження від 14.03.2013
року ВП №36967584.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку шляхом подачі до
Одеського апеляційного
адміністративного суду через
Миколаївський окружний
адміністративний суд апеляційної
скарги протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови. Копія
апеляційної скарги на постанову суду
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до Одеського апеляційного
адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого ст. 186 КАС
України, якщо таку скаргу не було
подано.

Повний текст постанови складений та
підписаний суддею 10 жовтня 2014 року.

Суддя
Г.В. Лебедєва