Справа № 827/24/13-а
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2014-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"15" жовтня 2014 р. м. Київ
К/800/51020/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

головуючого - Смоковича М.І.,

суддів: Горбатюка С.А., Сороки М.О.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні в касаційній інстанції
адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 до Балаклавської
районної державної адміністрації
міста Севастополя про визнання
протиправними та скасування
розпоряджень, касаційне провадження по
якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_2 в
інтересах ОСОБА_3 на постанову
Окружного адміністративного суду
міста Севастополь від 20 березня 2013 року
та ухвалу Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 18 вересня 2013 року,

у с т а н о в и л а :

У січні 2013 року позивач звернулася до
суду з адміністративним позовом до
Балаклавської районної державної
адміністрації міста Севастополя про
визнання протиправними та скасування
розпоряджень.

В обґрунтування позовних вимог,
позивач зазначала, що оскаржувані акти
індивідуальної дії є незаконними через
те, що прийняті відносно особи, яка не
мала цивільної правоздатності на час
їх прийняття, оскільки померла
ІНФОРМАЦІЯ_2. Також позивач зазначила,
що оскаржувані розпорядження
порушують її право на спадкове майно,
що залишилось після смерті її матері
ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1, а саме -
частину будинку по АДРЕСА_1.

У зв'язку з цим, ОСОБА_1 звернулася в суд
з вимогою про визнання протиправними
та скасування розпоряджень
відповідача № 753 від 30 серпня 1999 року
«Про затвердження акту введення в
експлуатацію житлового будинку» та №
592 від 03 липня 2000 року «Про внесення
змін до розпорядження № 753», прийнятих
відносно прав та обов'язків ОСОБА_5

Постановою Окружного
адміністративного суду міста
Севастополь від 20 березня 2013
року, залишеною без змін ухвалою
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 18 вересня
2013 року, адміністративний позов
задоволено.

Визнано протиправним та скасовано
розпорядження Балаклавської районної
державної адміністрації міста
Севастополя № 753 від 30 серпня1999 року
«Про затвердження акту введення в
експлуатацію житлового будинку»,
прийняте щодо прав, обов'язків та
інтересів ОСОБА_5

Визнано протиправним та скасовано
розпорядження Балаклавської районної
державної адміністрації міста
Севастополя № 592 від 03 липня 2000 року
«Про внесення змін в розпорядження №
753», прийняте щодо прав, обов'язків та
інтересів ОСОБА_5

У своїй касаційній скарзі ОСОБА_2 який
діє і в інтересах неповнолітньої
ОСОБА_3, посилаючись на порушення
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, просить скасувати їх рішення та
постановити нове яким у задоволенні
позовних вимог відмовити.

Касаційна скарга підлягає залишенню
без задоволення з таких підстав.

Відповідно до статті 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з частиною третьою статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони, зокрема, на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Судом встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що батьком
позивача - ОСОБА_6 та його першою
дружиною - ОСОБА_5 за життя був
побудований житловий будинок у селі
Чорноріччя міста Севастополя.
Будівництво будинку здійснювалось на
земельній ділянці площею 0,15 га, яку
було надано ОСОБА_6 в постійне
користування для будівництва
житлового будинку. З технічного плану
будинку, вбачається, що житловий
будинок та земельна ділянка площею 0,15
га були зареєстровані в
погосподарській книзі Чорноріченської
міської Ради, що також підтверджується
копією архівної виписки з
погосподарської книги № 4 за 1955-1957 р.р.
та копією витягу з неї які містяться в
матеріалах справи.

Так, з витягу з погосподарської книги №
4 за 1955-1957 р.р. вбачається, що разом з
ОСОБА_6 та ОСОБА_5 проживали їх син -
ОСОБА_7 та мати ОСОБА_5 - ОСОБА_8

Рішенням Кримського обласного суду від
07 травня 1960 року житловий будинок в с.
Чорноріччя був розділений в натурі між
ОСОБА_6 та ОСОБА_5 як подружнє майно
відповідно до статті 125 ОСОБА_9. При
цьому, у власність ОСОБА_6 виділено
житлову кімнату площею 19,5 кв. м., частку
веранди та сарай; у власність ОСОБА_5
кімнату площею 8,14 кв. м., кухню 8,6 кв. м.,
другу частину веранди та кладову.
Зазначене рішення суду набрало
законної сили, а тому можна зробити
висновок що таке рішення є належним
доказом виникнення в ОСОБА_5 права
власності на відповідні частки будинку
у вигляді окремих його приміщень.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної
скарги, скаржник зазначає про те, що за
рішенням суду від 07 травня 1960 року був
розділений будинок в с. Чорноморськом
АР Крим.

Однак, такі твердження скаржника
спростовується матеріалами справи, а
саме копією рішення Кримського
обласного суду від 07.05.1960 року та
витягом з погосподарської книги № 4 за
1955-1957 р.р., в якій зазначено, що житловий
будинок, який належить ОСОБА_5,
знаходиться саме в с.Чорноріччя (том І,
арк.с.24, том ІІ арк.с.38 ).

Судами попередніх інстанцій також
встановлено, що рішенням народного
суду Балаклавського району міста
Севастополя від 16 липня 1960 року між
ОСОБА_6 та ОСОБА_5 встановлено порядок
користування земельною ділянкою
площею 0,15 га. Зокрема, ОСОБА_6 виділено в
користування ділянку площею 0,08 га., а
ОСОБА_5 - площею 0,07 га. Рішення було
залишено без змін ухвалою Кримського
обласного суду від 05.08.1960 року.

21 липня 1960 року ОСОБА_6 зареєстрував
шлюб з ОСОБА_10 та переїхав до її будинку
по АДРЕСА_2, що вбачається з домової
книги на цей будинок.

ОСОБА_5 залишилась проживати в
житловому будинку в с. Чорноріччя разом
зі своїм сином ОСОБА_7 та матір'ю -
ОСОБА_11, що також вбачається з домової
книги на будинок АДРЕСА_1.

З 1961 року разом з ОСОБА_5, її матір'ю та
сином став проживати ОСОБА_12, про що
свідчить рішення Балаклавського
районного суду міста Севастополя від 03
лютого 1998 року по справі № 2-165 та домова
книга на будинок АДРЕСА_1. З рішення
Балаклавського районного суду міста
Севастополя від 03 лютого 1998 року також
вбачається, що ОСОБА_5 та ОСОБА_12
знаходилися у фактичних шлюбних
відносинах з 1961 року по ІНФОРМАЦІЯ_2,
тобто до дня смерті ОСОБА_5

Судами попередніх інстанцій також
встановлено, що після смерті ОСОБА_5,
ОСОБА_12 намагався оформити право
власності на будинок по АДРЕСА_1 на своє
ім'я, в зв'язку з чим він звернувся до
відповідача із заявою про прийняття до
експлуатації індивідуального
житлового будинку по АДРЕСА_1 При цьому,
для вирішення цього питання, ОСОБА_12
надав відповідачу акт про приймання до
експлуатації закінченого будівництвом
індивідуального житлового будинку від
26 серпня 2009 року, що оформлений на його
ім'я як забудовника.

Розпорядженням відповідача № 753 від 30
серпня 1999 року затверджено акт
введення в експлуатацію житлового
будинку АДРЕСА_1 забудовника ОСОБА_12,
загальною площею 50,5 кв. м., житловою
площею 27,1 кв. м. Зобов'язано знести
споруди: сарай літ. «Ж», сарай літ «З»,
навіс літ. «К». Пунктом 2 цього
розпорядження запропоновано направити
його до ДКП БТІ та ДРОНМ Управління
майном міста для внесення змін до
технічної документації, реєстрації
домоволодіння та видачі свідоцтва про
право власності на ім'я ОСОБА_12
(арк.с.102).

Однак, розпорядженням відповідача № 592
від 03 липня 2000 року до розпорядження №
753 від 30 серпня 1999 року внесено зміни,
відповідно до яких з тексту
розпорядження № 753 виключено слова
«забудовника ОСОБА_12.». Пункт 2
розпорядження викладено в такій
редакції: розпорядження направити до
ДКП БТІ та ДРОНМ Управління майном
міста для внесення змін до технічної
документації, реєстрації
домоволодіння та видачі свідоцтва про
право власності на ім'я ОСОБА_5

05 липня 2000 року Управлінням майна міста
Севастопольської міської Державної
адміністрації на ім'я померлої ОСОБА_5
було оформлено свідоцтво про право
власності на житловий будинок. На
підставі цього свідоцтва 04 серпня 2000
року П'ятою Севастопольською державною
нотаріальною конторою на ім'я ОСОБА_12
було видано свідоцтво про право на
спадщину за законом на будинок АДРЕСА_1.

21 вересня 2000 року між ОСОБА_12, як
продавцем, та ОСОБА_13, ОСОБА_3 та ОСОБА_2,
як покупцями, було укладено договір
купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1. За цим
договором покупці отримали по 1/3 частці
будинку кожний.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної
скарги, скаржник зазначає про те, що
будинок, зазначений в рішенні
Кримського обласного суду від 07 травня
1960 року, та будинок по АДРЕСА_1 - різні
будинки, однак такі твердження
скаржника колегія суддів не приймає до
уваги, оскільки вони не знайшло свого
підтвердження під час розгляду справи
судами попередніх інстанцій та
спростовуються матеріалами справи.

Так, в матеріалах справи відсутні
будь-які докази того, що ОСОБА_5, окрім
будинку, який їй належав спільно з
ОСОБА_6, ще мала будинок в с. Чорноріччя.

При цьому колегія суддів також не
приймає до уваги твердження заявника
касаційної скарги про те, що
відсутність відомостей про
перейменування АДРЕСА_1 на АДРЕСА_1 є
доказом того, що це різні будинки.

З домової книги на будинок по АДРЕСА_1
вбачається, що в будинку були
зареєстровані ОСОБА_5, її син - ОСОБА_7 та
її мати - ОСОБА_11, тобто ті ж самі особи,
що зазначені у витягу з
погосподарської книги № 4 за 1955-1957 р.р.
на домоволодіння по АДРЕСА_1. При цьому
в домовій книзі не зазначено, що
вказані особи вибули до будинку по
АДРЕСА_1 з домоволодіння по АДРЕСА_1, що
додатково свідчить про те, що будинок
за адресою АДРЕСА_1 та будинок по
АДРЕСА_1 - один і той же будинок.

Судами попередніх інстанцій також
встановлено, що ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3
помер.

Спадщину у вигляді частки будинку по
АДРЕСА_1 після його смерті прийняла
його друга дружина ОСОБА_4 - мати
позивача.

За життя ОСОБА_4 не встигла оформити
право власності на спадкове майно. На
підставі оскаржуваних розпоряджень
відповідача, частина будинку по
АДРЕСА_1 вибула з володіння ОСОБА_4 та
була продана ОСОБА_12 заявникам
касаційної скарги.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.

Позивач ОСОБА_1 є спадкоємцем першої
черги за законом після смерті своєї
матері ОСОБА_4 Після смерті матері
позивач прийняла спадщину, але
оформити змогла лише його частину, що
вбачається зі свідоцтва про право на
спадщину за законом на 1/2 частку
будинку по АДРЕСА_2. Отже, ОСОБА_1
позбавлена можливості оформити право
власності на частину будинку по
АДРЕСА_1

Відповідно до статей 9, 11 Цивільного
кодексу УРСР, який діяв на час
прийняття розпоряджень, здатність
громадянина мати цивільні права та
обов'язки (цивільна правоздатність)
виникає в момент його народження і
припиняється зі смертю. Здатність
громадянина своїми діями набувати
цивільних прав і створювати для себе
цивільні обов'язки (цивільна
дієздатність) виникає у повному обсязі
з настанням повноліття. Отже,
дієздатність безпосередньо пов'язана з
наявністю правоздатності.

Таким чином, перевіряючи законність
оскаржуваних розпоряджень, та
задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що на
час їх прийняття особа відносно якої
вони приймались померла, отже втратила
свою правоздатність.

Севастопольський апеляційний
адміністративний суд, який переглянув
постанову суду першої інстанції,
прийшов до аналогічних висновків і
обґрунтовано залишив її без змін.

Відповідно до частини першої статті 224
КАС України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

З огляду на викладене, висновки судів
першої та апеляційної інстанцій є
правильними, обґрунтованими,
відповідають нормам матеріального та
процесуального права, підстави для
скасування чи зміни оскаржуваних
судових рішень відсутні.

Доводи, які містяться в касаційній
скарзі, висновків суду та обставин
справи не спростовують.

Керуючись статтями 2201, 223, 224, 231, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах
ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Севастополь від 20
березня 2013 року та ухвалу
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 18 вересня
2013 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
сторонам у справі та оскарженню не
підлягає.

Головуючий
М.І. Смокович

Судді
С.А. Горбатюк

М.О. Сорока