Справа № 2а/1570/9379/11
Суддя: Борисенко І.В.
Дата ухвалення: 2014-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"13" жовтня 2014 р. м. Київ
К/9991/49397/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:головуючого
суддіБорисенко І.В.суддів Кошіля
В.В. Моторного О.А.,розглянувши в
порядку письмового
провадженнякасаційну скаргуОСОБА_4на
постановуОдеського окружного
адміністративного суду від 22.02.2012та
постановуОдеського апеляційного
адміністративного суду від 03.07.2012у
справі № 2а/1570/9379/11за
позовомОСОБА_4до1. Ізмаїльської
об'єднаної державної податкової
інспекції 2. Головного управління
Державної казначейської служби
України в Одеській
областіпрозобов'язання вчинити певні
дії та стягнення суми надмірно
сплаченого податку,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернувся до Одеського
окружного адміністративного суду з
позовом (з урахуванням уточнень до
нього) до Ізмаїльської об'єднаної
державної податкової інспекції, третя
особа Головне управління державної
казначейської служби України в
Одеській області, в якому просив
зобов'язати Ізмаїльську ОДПІ провести
перерахунок надмірно сплаченого
податку з доходів фізичних осіб, що
підлягає поверненню внаслідок
застосування права на податковий
кредит, та стягнути з Ізмаїльської ОДПІ
суму надмірно сплаченого податку з
доходів фізичних осіб у розмірі 357,84
грн. та штрафу в сумі 842,79 грн., а також
судові витрати.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 22.02.2012 у
задоволенні позову відмовлено
повністю.

Ухвалою Одеського апеляційного
адміністративного суду від 22.05.2011 до
участі у справі в якості другого
відповідача залучено Головне
управління державної казначейської
служби України в Одеській області.

Постановою Одеського апеляційного
адміністративного суду від 03.07.2012
постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 22.02.2012
скасовано та прийнято нову, якою
позовні вимоги задоволено частково,
стягнуто з Державного бюджету України
на користь ОСОБА_4 суму надмірно
сплаченого податку з доходів фізичних
осіб за 2010 рік у сумі 357,84 грн., в решті
позовних вимог відмовлено; стягнуто з
Державного бюджету України на користь
ОСОБА_4 понесені по справі судові
витрати у розмірі 365,19 грн. шляхом їх
безспірного списання Державною
казначейською службою з рахунку
Ізмаїльської об'єднаної державної
податкової інспекції.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями
судів попередніх інстанцій, позивач
подав касаційну скаргу, в якій просить
їх скасувати та прийняти нове рішення,
яким зобов'язати Ізмаїльську ОДПІ
провести перерахунок суми надмірно
сплаченого податку з доходів фізичних
осіб, що підлягає поверненню позивачу
внаслідок застосування права на
податковий кредит, зобов'язати Головне
управління Державної казначейської
служби України в Одеській області
виплатити недораховану суму надмірно
сплаченого податку з доходів фізичних
осіб у розмірі 357,54 грн., суму штрафу в
розмірі 842,79 грн., суму сплаченого
судового збору в розмірі 185,81, витрати
на проїзд у розмірі 600 грн., втрачений
середньоденний заробіток у розмірі 621,67
грн., а всього 2 608,11 грн.

З урахуванням неприбуття у судове
засідання жодної з осіб, які беруть
участь у справі, колегія суддів дійшла
висновку про можливість розгляду
справи за наявними у справі
матеріалами в порядку письмового
провадження у відповідності до п.2 ч.1
ст.222 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Переглянувши судові рішення в межах
касаційної скарги, перевіривши повноту
встановлення судовими інстанціями
фактичних обставин справи та
правильність застосування ними норм
матеріального та процесуального права,
Вищий адміністративний суд України
дійшов висновку про відсутність
підстав для задоволення касаційної
скарги, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та матеріалами справи
підтверджується, що:

- 06.04.2011 позивачем подано до
Ізмаїльської ОДПІ річну податкову
декларацію про доходи за 2010 рік із
додатками та розрахунками, в яких
відображено суму нарахованого доходу
за місцем роботи - 64 828,26 грн. (за
вирахуванням внесків до фондів), суму
утриманого податку на доходи фізичних
осіб (ПДФО) - 9 769,63 грн., понесені ним
протягом 2010 року витрати на навчання
сина на суму 5 316 грн., що були сплачені
на користь навчального закладу, а також
розрахунок суми надмірно сплаченого
податку з доходів фізичних осіб у
зв'язку з нарахуванням податкового
кредиту, яка підлягає поверненню йому з
бюджету, у розмірі 842,79 грн.;

- за результатами перевірки відомостей,
зазначених позивачем у річній
податковій декларації про доходи за 2010
рік та в доповненні №1 до декларації
щодо розрахунку суми ПДФО, яка підлягає
поверненню платнику податку,
відповідачем встановлено, що сума
податку, яка підлягала поверненню,
становить 484,95 грн.;

- 19.05.2011 на рахунок позивача зараховано
суму ПДФО, яка підлягає поверненню, у
розмірі 484,95 грн.

Спірні правовідносини між позивачем та
контролюючим органом виникли у зв'язку
з застосуванням різних способів
розрахунку суми надмірно сплаченого
податку з доходів фізичних осіб у
зв'язку з нарахуванням податкового
кредиту.

Так, позивач вважає, що об'єктом
оподаткування є річний
оподатковуваний дохід, який
визначається шляхом зменшення
нарахованої заробітної плати на суму
внесків до державних фондів. Натомість,
контролюючий орган вважає, що для
розрахунку суми ПДФО, яка підлягає
поверненню з бюджету, річний
оподатковуваний дохід повинен
визначатися без його зменшення на суму
внесків до державних фондів.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції, з
врахуванням положень п.3.1, п.3.5 ст.3, п.4.1
ст.4 Закону України від «Про податок з
доходів фізичних осіб», дійшов
висновку, що при розрахунку податку з
доходу фізичної особи з метою
використання права на податковий
кредит об'єктом оподаткування є
загальний річний оподатковуваний
дохід, в той час як об'єкт оподаткування
у вигляді нарахованої суми заробітної
плати, зменшеної на суму збору до
Пенсійного фонду України та внесків до
фондів загальнообов'язкового
державного соціального страхування,
застосовується виключно при
визначенні об'єкта оподаткування
податком з доходів фізичних осіб при
нарахуванні заробітної плати.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та задовольняючи позов
частково, суд апеляційної інстанції, з
огляду на положення п.164.1 ст.164
Податкового кодексу України, дійшов
висновку, що при розрахунку суми ПДФО,
яка підлягає поверненню внаслідок
застосування податкової знижки,
позивач обґрунтовано виходив з суми
нарахованої йому за 2010 рік заробітної
плати, зменшеної на суму внесків до
державних фондів. Крім того, суд
апеляційної інстанції відмовив у
задоволенні позову в частині стягнення
штрафу в розмірі 842,79 грн., оскільки
положення Податкового кодексу України,
на відміну від положень Закону України
«Про податок з доходів фізичних осіб»,
не передбачають фінансової
відповідальності податкового органу у
вигляді штрафу чи пені за неповне або
несвоєчасне повернення суми податку,
надміру сплаченого внаслідок
застосування права на податковий
кредит.

Суд касаційної інстанції погоджується
з висновками суду апеляційної
інстанції про часткове задоволення
позову.

Проте, при цьому, колегія суддів вважає
за необхідне зазначити про помилкове
застосування судом апеляційної
інстанції норм Податкового кодексу
України до правовідносин щодо
розрахунку суми ПДФО, яка підлягає
поверненню за 2010 рік внаслідок
застосування податкової знижки.

Так, за змістом пункту 2 розділу XIX
Прикінцевих положень Податкового
кодексу України Закон України «Про
податок з доходів фізичних осіб»
втратив чинність з 01.01.2011.

Як вбачається з матеріалів справи,
податкова декларація з доходів
фізичних осіб за 2010 рік позивачем була
подана 06.04.2011 - в період, коли Закон
України «Про податок з доходів
фізичних осіб» втратив чинність. Але
розрахунок суми податку з доходу
фізичної особи, яка підлягає
поверненню внаслідок застосування
податкового кредиту, має здійснюватися
з урахуванням об'єкта оподаткування
(загального річного оподатковуваного
доходу) податку, отриманого платником
протягом 2010 року, порядок визначення
якого встановлено положеннями Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб», чинного на час
оподатковуваного періоду.

Згідно п.1.6 ст.1 Закону України «Про
податок з доходів фізичних осіб»
загальний оподатковуваний дохід - це
будь-який дохід, який підлягає
оподаткуванню згідно з цим Законом,
нарахований (виплачений) на користь
платника податку протягом звітного
податкового періоду (далі -
оподатковуваний дохід).
Оподатковуваний дохід складається з
доходів, які підлягають кінцевому
оподаткуванню при їх нарахуванні
(виплаті); доходів, які підлягають
оподаткуванню у складі загального
річного оподатковуваного доходу;
доходів, які оподатковуються за іншими
правилами, визначеними цим Законом.
Загальний місячний оподатковуваний
дохід дорівнює сумі оподатковуваних
доходів, виплачених (нарахованих)
протягом такого звітного податкового
місяця. Загальний річний
оподатковуваний дохід дорівнює сумі
загальних місячних оподатковуваних
доходів, отриманих (нарахованих)
протягом такого звітного податкового
року.

Відповідно до п.1.16 ст.1 Закону України
«Про податок з доходів фізичних осіб»
податковий кредит - це сума (вартість)
витрат, понесених платником податку -
резидентом у зв'язку з придбанням
товарів (робіт, послуг) у резидентів -
фізичних або юридичних осіб протягом
звітного року (крім витрат на сплату
податку на додану вартість та
акцизного збору), на суму яких
дозволяється зменшення суми його
загального річного оподатковуваного
доходу, одержаного за наслідками
такого звітного року, у випадках,
визначених цим Законом.

Пунктом 3.5 ст.3 Закону України «Про
податок з доходів фізичних осіб»
встановлено, що при нарахуванні
доходів у вигляді заробітної плати
об'єкт оподаткування визначається як
нарахована сума такої заробітної
плати, зменшена на суму збору до ПФУ та
внесків до фондів
загальнообов'язкового державного
соціального страхування, які
відповідно до закону справляються за
рахунок доходу найманої особи.

За змістом пп.5.3.3 п.5.3 ст.5 Закону України
«Про податок з доходів фізичних осіб»
платник податку має право включити до
складу податкового кредиту звітного
року витрати, фактично понесені ним
протягом звітного року, зокрема, суму
коштів, сплачених платником податку на
користь закладів освіти для
компенсації вартості середньої
професійної або вищої форми навчання
такого платника податку, іншого члена
його сім'ї першого ступеня споріднення,
але не більше суми, визначеної у
підпункті 6.5.1 пункту 6.5 статті 6 цього
Закону, у розрахунку за кожний повний
або неповний місяць навчання протягом
звітного податкового року.

З огляду на наведені положення
податкового закону, суд касаційної
інстанції дійшов висновку, що, оскільки
об'єктом оподаткування податком з
доходів фізичних осіб, які отримують
доходи у вигляді заробітної плати, є
сума такої заробітної плати, зменшена
на суму зборів до ПФУ та внесків до
фондів загальнообов'язкового
державного соціального страхування, то
і до загального річного оподаткованого
доходу (що дорівнює сумі загальних
місячних оподаткованих доходів) при
визначенні об'єкта оподаткування суми
цих зборів і внесків не включаються.

Між тим, колегія суддів вважає за
необхідне зазначити, що положення
Податкового кодексу України тотожно
врегульовують спірні правовідносини,
зокрема, за змістом абзацу третього
п.164.1 ст.164 цього Кодексу встановлено, що
у разі використання права на податкову
знижку базою оподаткування є чистий
річний оподатковуваний дохід, який
визначається шляхом зменшення
загального оподатковуваного доходу з
урахуванням п.164.6 цієї статті на суми
податкової знижки такого звітного
року.

Згідно п.164.6 ст.164 Податкового кодексу
України під час нарахування доходів у
формі заробітної плати база
оподаткування визначається як
нарахована заробітна плата, зменшена
на суму єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, страхових
внесків до Накопичувального фонду, а у
випадках, передбачених законом, -
обов'язкових страхових внесків до
недержавного пенсійного фонду, які
відповідно до закону сплачуються за
рахунок заробітної плати працівника, а
також на суму податкової соціальної
пільги за її наявності.

Таким чином, суд касаційної інстанції
погоджується з висновком суду
апеляційної інстанції, що позивач при
розрахунку суми ПДФО, яка підлягає
поверненню внаслідок застосування
податкової знижки, обґрунтовано
виходив з нарахованої йому за 2010 рік
суми заробітної плати, зменшеної на
суму внесків до державних фондів.

При цьому суд апеляційної інстанції, з
урахуванням положень ч.2 ст.11 КАС
України, обґрунтовано вийшов за межі
заявлених у даній справі позовних
вимог та стягнув недоотриману
позивачем суму ПДФО в розмірі 357,84 грн. з
Державного бюджету України, оскільки
порушення прав позивача в даному
випадку полягає саме в неотриманні
належної суми надмірно сплаченого
податку з доходів фізичних осіб, а тому
належним способом захисту порушених
прав позивача є стягнення спірної суми
з державного бюджету.

Також суд касаційної інстанції
погоджується з рішенням суду
апеляційної інстанції в частині
відмови в задоволенні позовних вимог
про стягнення штрафу в розмірі 842,79 грн.,
оскільки положення Податкового
кодексу України, чинного на момент
повернення коштів, не передбачають
можливість нарахування штрафних
санкцій за неповне або несвоєчасне
повернення суми надміру сплаченого
податку внаслідок застосування права
на податковий кредит.

За наведених обставин та з урахуванням
викладеного, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України не
знаходить підстав, які могли б
призвести до скасування оскаржуваних
судових рішень в частині відмови в
задоволенні позову.

Відповідно до ст.224 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанції не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 222, 223, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_4
залишити без задоволення.

2. Постанову Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 03.07.2012 залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили
через п'ять днів після направлення її
копії особам, які беруть участь у
справі, та може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав,
передбачених статтею 237 Кодексу
адміністративного судочинства
України, у порядку та в строки,
встановлені статтями 236 2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя
І.В. Борисенко

Судді
В.В.
Кошіль

О.А.
Моторний