Справа № 161/13728/13-а, 2а-161/706/13
Суддя: Левицька Н.Г.
Дата ухвалення: 2014-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.10.2014р.
Справа № 876/13138/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

Головуючого судді

Левицької Н.Г.,

судді

Обрізка І.М.,

судді

Сапіги В.П.,

розглянувши в порядку письмового
провадження у місті Львові

апеляційну скаргу управління
Пенсійного фонду України у місті
Луцьку Волинської області, м.Луцьк
Волинська область

на постанову Луцького міськрайонного
суду Волинської області від 19.09.2013р.
№2а-161/706/13

за позовом ОСОБА_1 - ОСОБА_2, м. Луцьк
Волинської області

до управління Пенсійного фонду України
у місті Луцьку Волинської області,
м.Луцьк Волинська область, про
зобов'язання нарахувати щомісячну
державну соціальну допомогу "дітям
війни", -

ВСТАНОВИВ :

02.08.2013 р. позивач звернувся до суду з
вищевказаним адміністративним позовом
до управління Пенсійного фонду України
в м. Луцьк Волинської області щодо
зобов'язазання відповідача провести
нарахування та виплатити недоплачену
державну соціальну допомогу як дитині
війни з 02 лютого 2013 року в розмірі 7 %
мінімальної пенсії за віком та
зобов'язати відповідача в подальшому
виплачувати таку допомогу. з 02 лютого
2013 року.

Постановою Луцького міськрайонного
суду Волинської області від 19.09.2013р. у
справі №2а-161/706/13 позов ОСОБА_1 до
управління Пенсійного фонду України в
м. Луцьк Волинської області про
зобов'язання нарахувати щомісячну
державну соціальну допомогу "дітям
війни" задоволено за період з 02 лютого
2013 року на підставі ст..6 Закону України
"Про соціальний захист дітей війни" у
розмірі 7 % мінімальної пенсії за віком
з урахуванням виплачених сум.

Не погодившись із винесеним рішенням,
його оскаржив відповідач Управління
Пенсійного фонду України у місті
Луцьку Волинської області, який
покликаючись на порушення судом норм
матеріального права, просить скасувати
постанову суду першої інстанції і
винести нову постанову, якою відмовити
у позовних вимогах в повному обсязі.

В апеляційній скарзі апелянт вказує на
те, що судом першої інстанції порушено
норми матеріального та процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи. Відповідач вважає, що
особа яка проживає за кордоном не має
права на отримання доплати такого виду
пенсії до основної.

За відсутності клопотань від усіх осіб,
які беруть участь у справі, про розгляд
справи за їх участю, суд апеляційної
інстанції розглядає справу в порядку
письмового провадження за наявними у
справі матеріалами, оскільки таку може
бути вирішено на основі наявних у ній
доказів (ч. 1 ст. 197 КАС України із
змінами і доповненнями, внесеними
згідно із Законом України від 07.07.2010
року N 2453-VI), що є достатнім для розгляду
даної справи.

Заслухавши доповідь судді Львівського
апеляційного адміністративного суду,
дослідивши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
залишити без задоволення, а постанову
суду без змін з таких підстав.

Безспірно встановлено, що ОСОБА_1 є
дитиною війни, оскільки народився 1939р.
та має належність до громадянства
України, що стверджується Закордонним
паспортом.

Відповідно до ч.1 ст. 1 ЗУ «Про
соціальний захист дітей війни»,
дитиною війни є особа, яка є
громадянином України та якій на час
закінчення (2 вересня 1945 року) Другої
світової війни було менше 18 років;

Судом встановлено, що позивач
народився в 1939 році, тобто є дитиною
війни та перебуває на обліку в
управлінні Пенсійного фонду України в
місті Луцьку.

Відповідно до ст. 6 Закону України
«Про соціальний захист дітей війни»
від 18.11.2004р., який набрав чинності з
01.01.2006 року, дітям війни пенсії або
щомісячне довічне грошове утримання чи
державна соціальна допомога, що
виплачується замість пенсії,
підвищуються на 30 відсотків
мінімальної пенсії за віком.

Як визначено ст. 3 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни»
державні соціальні гарантії дітям
війни, встановлені цим Законом, не
можуть бути обмежені або скасовані
іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 7 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни»
передбачено, що фінансове забезпечення
державних соціальних гарантій,
передбачених цим Законом, здійснюється
за рахунок коштів Державного бюджету
України.

Відповідно до п.4 Прикінцевих положень
Закону України «Про державний бюджет
України на 2013 рік», у 2013 році норми і
положення статей 5 та 6 Закону України
«Про соціальний захист дітей війни»
застосовуються у порядку та розмірах,
встановлених Кабінетом Міністрів
України виходячи з наявних фінансових
ресурсів Державного бюджету України та
бюджету Пенсійного фонду України на 2013
рік. Пунктом 4 постанови Кабінету
Міністрів України від 28 грудня 2011 року
№ 1381 «Про підвищення рівня соціального
захисту найбільш вразливих верств
населення», яка набрала чинності з 1
січня 2012 року, установлено, що дітям
війни (крім тих, на яких поширюється
дія Законів України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» і «Про жертви
нацистських переслідувань») до пенсії
або щомісячного довічного грошового
утримання чи державної соціальної
допомоги, що виплачується замість
пенсії, підвищення, встановлене
статтею 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни»,
провадиться у розмірі 7 відсотків
прожиткового мінімуму, встановленого
законом, для осіб, які втратили
працездатність.

Згідно до підпункту 6 пункту 2.2
Положення про управління Пенсійного
фонду України в районах, містах і
районах у містах, затвердженого
постановою правління Пенсійного фонду
України 30.04.2002 року № 80-2, у редакції
постанови управління Пенсійного фонду
України від 25.02.2008 року № 5-5
(зареєстрованої в Міністерстві юстиції
України 13.03.2008 року) управління
Пенсійного фонду України в районі
відповідно до покладених на нього
завдань призначає (здійснює
перерахунок) і виплачує пенсії,
допомогу на поховання та інші виплати
відповідно до чинного законодавства.
Тому суд приходить до висновку, що саме
на відповідачеві лежить обов'язок
провести нарахування позивачеві
державної соціальної допомоги як
дитині війни.

Доводи відповідача щодо відсутності
права у позивача на виплату підвищення
до пенсії як дитині війни, оскільки у
пенсійному посвідченні відсутня
відмітка, що позивач є дитиною війни,
суд до уваги не приймає, оскільки ч.1 ст.
1 ЗУ «Про соціальний захист дітей
війни» чітко встановлено хто має право
на виплату такої соціальної допомоги.

Пунктом 2 постанови Пленуму ВАСУ "Про
судову практику вирішення
адміністративними судами спорів, що
виникають у зв'язку із застосуванням
ст. 6 ЗУ «Про соціальний захист дітей
війни»" від 19.12.2011 № 8 передбачено, що За
приписами статті 1 Закону від 18
листопада 2004 року №2195-IV дитиною війни є
особа, яка є громадянином України та
якій на час закінчення (2 вересня 1945
року) Другої світової війни було менше
18 років. Тобто до категорії дітей війни
належать громадяни України, які
народилися у період із 3 вересня 1927 року
по 2 вересня 1945 року.

Для підтвердження статусу дитини війни
у позивача судам необхідно встановити
дату народження та належність до
громадянства України.

З урахуванням того, що Законом про
соціальний захист дітей війни не
передбачено видачі дітям війни
документів, що підтверджують їхній
статус, для встановлення права на
отримання підвищення до пенсії суди
повинні крім указаних вище документів
витребувати дані про отримання
позивачем пенсії або щомісячного
довічного грошового утримання чи
державної соціальної допомоги, що
виплачується замість пенсії, які дають
право на отримання підвищення до
пенсії. Відсутність штампа на
пенсійному посвідченні або тимчасової
довідки органів праці та соціального
захисту населення про наявність у
позивача статусу дитини війни, як це
визначено наказом Міністерства праці
та соціальної політики України від 5
квітня 2006 року № 107 «Про Порядок
посвідчення права особи на пільги
відповідно до Закону України «Про
соціальний захист дітей війни», не може
бути підставою для залишення без руху
та повернення позовної заяви.

Відповідно до ч. 2 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Враховуючи вищенаведене, суд прийшов
до висновку, що відповідач не довів
правомірності своїх дій, яка полягає у
невиплаті позивачу підвищення до
пенсії, встановленого ст. 6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни», у зв'язку з чим позовні вимоги є
такими, що підлягають задоволенню в цій
частині.

Вимога позивача про зобов'язання
відповідача в подальшому виплачувати
державну соціальну допомогу як дитині
війни з в розмірі 7 % мінімальної пенсії
за віком, до задоволення не підлягає,
оскільки така вимога є в дійсності
передчасною.

З огляду на викладене, колегія суддів
приходить до висновку про те, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи, ухвалив законне та
обґрунтоване судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду, а тому підстав для його
скасування немає.

Керуючись ст.ст. 160, 195,197, п.3 ч.1 ст.198, п.4
ст.202, ч.2 ст.205, ст.ст.207, 254 КАС України,
суд, -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу управління
Пенсійного фонду України у місті
Луцьку Волинської області на постанову
Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 19.09.2013р.
№2а-161/706/13 у справі за позовом ОСОБА_1 -
ОСОБА_2, м. Луцьк Волинської області до
управління Пенсійного фонду України у
місті Луцьку Волинської області,
м.Луцьк Волинська область, про
зобов'язання нарахувати щомісячну
державну соціальну допомогу «дітям
війни» - залишити без задоволення.

2. Постанову Луцького міськрайонного
суду Волинської області від 19.09.2013р.
№2а-161/706/13 у справі за позовом ОСОБА_1 -
ОСОБА_2, м. Луцьк Волинської області до
управління Пенсійного фонду України у
місті Луцьку Волинської області, про
зобов'язання нарахувати щомісячну
державну соціальну допомогу «дітям
війни»- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, що беруть участь у справі, та
може бути оскаржена до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя
Н.Г.
Левицька

Суддя
І.М.
Обрізко

Суддя
В.П.
Сапіга