Справа № 826/16331/13-а
Суддя: Нечитайло О.М.
Дата ухвалення: 2014-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2014 року
м. Київ К/800/24000/14

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Головуючий:Нечитайло О.М. Судді:
Бившева Л.І. Пилипчук Н.Г. розглянувши у
попередньому судовому засіданні
касаційну скаргу Міжрегіонального
головного управління Міндоходів -
Центральний офіс з обслуговування
великих платників

на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від
17.12.2013 р.

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 15.04.2014 р.

у справі №826/16331/13-а

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Суматра - ЛТД»

до Міжрегіонального головного
управління Міндоходів - Центральний
офіс з обслуговування великих
платників

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ :

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Суматра - ЛТД»
(далі-позивач) звернулось до суду з
позовом до Міжрегіонального головного
управління Міндоходів - Центральний
офіс з обслуговування великих
платників (далі-відповідач) про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
17.12.2013 р., залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 15.04.2014 р.,
позовні вимоги задоволено, скасовано
податкові повідомлення-рішення від
02.07.2013 р. №000083910, №, № та
№.

Вважаючи, що рішення судів першої та
апеляційної інстанцій прийняті з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, відповідач
звернувся до Вищого адміністративного
суду України із касаційною скаргою, в
якій просить їх скасувати та прийняти
нове судове рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог.

Позивач на адресу суду касаційної
інстанції надіслав письмові
заперечення на касаційну скаргу
відповідача, за змістом яких просив
касаційну скаргу залишити без
задоволення, а рішення судів
попередніх інстанцій - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 КАС України, суд
касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні та вирішувати питання
про достовірність того чи іншого
доказу.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлені такі фактичні обставини
справи.

Працівниками податкового органу
проведено планову виїзну перевірку
позивача з питань дотримання вимог
податкового законодавства за період з
01.01.2010 р. по 31.12.2012 р., валютного та
іншого законодавства за період з 01.01.2010
р. по 31.12.2012 р., про що складено акт від
12.06.2013 р. №666/39-10/21591206, яким, зокрема,
встановлено порушення позивачем вимог:

п.1.32 ст.1, п.5.1, ч.2 п.п.5.3.9 п.5.3, п.п.5.4.8 п.5.4,
п.5.9 ст.5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»,
п.п.14.1.27 п.14.1 ст.14, п.138.2. п.138.8 ст.138,
п.п.140.1.7 п.140.1 ст.140, п.141.2 ст.141, п.144.1 ст.144
Податкового кодексу України, у
результаті чого занижено податок на
прибуток на 1 786 978,00 грн. та завищено
від'ємне значення об'єкта
оподаткування податком на прибуток на 9
911 250,00 грн.;

п.п.14.1.185 п.14.1 ст.14, п.185.1 ст.185, п.190.2 ст.190,
п.198.5 ст.198, п.198.3, п.198.6 ст.198 Податкового
кодексу України, у результаті чого
занижено податок на додану вартість на
1 342 709,00 грн. та завищено суму від'ємного
значення податку на додану вартість на
64 022,00 грн.

За результатами проведеної перевірки
податковим органом прийнято податкові
повідомлення-рішення від 02.07.2013 р.:

№, яким зменшено суму від'ємного
значення об'єкта оподаткування
податком на прибуток на 9 836 978,00 грн.;

№, яким збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на прибуток на 2
465 814,50 грн., з яких 1 763 727,00 грн. за
основним платежем та 702 087,50 грн.
штрафних (фінансових) санкцій;

№, яким збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість на 1 833 356,50 грн., з яких 1 342 707,00
грн. за основним платежем та 490
649,50 грн. штрафних (фінансових) санкцій;

№, яким зменшено суму від'ємного
значення податку на додану вартість на
64 022,00 грн.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи,
наведені у касаційній скарзі,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України дійшла висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
огляду на наступне.

1. Як вбачається з акту перевірки,
однією з підстав донарахування
позивачу податкових зобов'язань з
податку на прибуток та податку на
додану вартість, слугував висновок
податкового органу про безтоварність
укладених між позивачем та його
контрагентами - ТОВ «ВВН», ТОВ
«Арт-візаж», ТОВ «Текстоніка», ТОВ
«ВІД», ТОВ «Фірма Весна», ТОВ
«Комітет об'єднаних аудиторів», ТОВ
«Гріффін», ТОВ «Топделгруп», ТОВ
«Енхілл» та ТОВ «ПРМ-Груп» правочинів.

Висновки податкового органу про
відсутність настання реальних
наслідків за правочинами укладеними з
вказаними контрагентами ґрунтуються
на аналізі актів документальних
перевірок та актів про неможливість
проведення зустрічних звірок таких
суб'єктів господарювання, які в свою
чергу, на переконання відповідача,
свідчать про відсутність матеріальних
та технічних засобів необхідних для
здійснення господарської діяльності, а
також про здійснення такими
товариствами діяльності поза межами
правового поля з метою надання третім
особам податкових пільг.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що у перевіряємий період
позивач мав господарські
взаємовідносини з ТОВ «ВВН», ТОВ
«Арт-візаж», ТОВ «Текстоніка»,
ТОВ «ВІД», ТОВ «Фірма Весна», ТОВ
«Комітет об'єднаних аудиторів», ТОВ
«Гріффін», ТОВ «Топделгруп»,
ТОВ «Енхілл» та ТОВ «ПРМ-Груп», за
результатом виконання яких позивачем
були сформовані валові витрати та
податковий кредит.

Товарність операцій з вказаними
контрагентами підтверджується
наявними у матеріалах справи
договорами, податковими та видатковими
накладними, актами виконаних робіт,
тощо.

Відповідно до п. 5.1 ст. 5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» валові витрати
виробництва та обігу (далі - валові
витрати) - це сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Підпунктом 5.2.1 ст. 5 вказаного Закону
встановлено, що до складу валових
витрат включаються: суми будь-яких
витрат, сплачених (нарахованих)
протягом звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у тому числі
витрати з придбання електричної
енергії (включаючи реактивну), з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Згідно із нормою абз. 4 пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» не належать до
складу валових витрат будь-які витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Вказане узгоджується з приписами
Податкового кодексу України, а саме -
п.14.1.27 п.14.1 ст.14, пп.138.1.1 п.138.1 ст.138, пп.
139.1.9 п.139.1 ст.139.

Крім того, слід зазначити, що за змістом
ч. 2 ст. 3 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» податкова
звітність ґрунтується на даних
бухгалтерського обліку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Таким чином, відображення
господарської операції у податковому
обліку повинно здійснюватись
відповідно до її реального
економічного змісту на підставі
первинних документів бухгалтерського
обліку.

Отже, виходячи з положень Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» та Податкового кодексу
України, до складу валових витрат
включаються будь-які витрати, які
пов'язані з господарською діяльністю
платника податку та підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими документами.

Встановлення додаткових обмежень щодо
віднесення витрат до складу валових
витрат платника податку, крім тих, що
зазначені у цьому Законі не
дозволяється (п.5.10 ст.5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств»).

Що стосується формування
підприємством складу податкового
кредиту по податковим накладним,
отриманим від вказаних контрагентів,
слід зазначити наступне.

Відповідно до п. 1.7 ст. 1 Закону України
«Про податок на додану вартість»,
податковий кредит сума, на яку платник
податку має право зменшити податкове
зобов'язання звітного періоду,
визначена згідно з цим Законом.

Відповідно до пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи із
договірної (контрактної) вартості
товарів (послуг), але не вище рівня
звичайних цін, у разі якщо договірна
ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8№ цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Згідно з пп. 7.4.5 п. 7.4 вказаної статті не
підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з пп. 7.2.6
цього пункту).

Отже, достатніми підставами для
виникнення у платника податку права на
податковий кредит є наявність
податкових накладних, виданих йому
підприємствами-контрагентами,
оформлених з дотриманням вимог чинного
законодавства, встановлення судом
реальності та товарності
господарських операцій, що також
узгоджується з приписами пп. 14.1.181 п. 14.1
ст. 14, пп. 198.3, 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України.

Судами попередніх інстанцій було
встановлено, що надана позивачем
документація у повній мірі відображає
рух товару та підтверджує виконання
сторонами правочинів своїх
зобов'язань, оформлена належним чином.

Попередніми судовими інстанціями
обґрунтовано не взято до уваги
посилання податкового органу на
відсутність товарно-транспортних
накладних при поставках товару,
оскільки зі змісту договірних відносин
між позивачем та його постачальниками
вбачається, що весь товар поставлявся
на адресу позивача за рахунок
постачальників, що виключає наявність
у позивача транспортних витрат.

Як не можна визнати вичерпними
посилання податкового органу на
відсутність сертифікатів
відповідності на товари, актів
приймання-передачі товару, оскільки
сама по собі наявність чи відсутність
окремих документів не є беззаперечною
підставою для висновку про відсутність
господарської операції, у тому разі
коли з наданих документів вбачається,
що фактичний рух мав місце.

2. Також, проведеною перевіркою
позивача встановлено включення
позивачем до складу валових витрат
витрат, що не використовувались у
господарській діяльності.

Згідно висновків акту перевірки,
позивачем завищено витрати, що
враховуються при визначені об'єкта
оподаткування на 3 441 455,98 грн., у зв'язку
з включенням до їх складу у період з
01.04.2011 р. по 31.12.2012 р. вартості уцінки
товарів на торгових об'єктах
підприємства.

Як встановлено попередніми судовими
інстанціями, позивач у перевіреному
періоді відповідно до наказів від
01.01.2011 р. №1, від 01.01.2012 р. №1, якими була
затверджена облікова політика
підприємства у 2011-2012 роках, здійснював
регулярні інвентаризації
товарно-матеріальних цінностей у
місцях ведення торгівлі. При цьому, як
зазначає відповідач, позивачем
реалізовувались товари кінцевому
споживачу за собівартістю, що свідчить
про відсутність зв'язку між витратами
на такі товари із господарською
діяльністю підприємства як такої, що не
мала на меті отримання доходу.

Суди попередніх інстанцій
обґрунтовано не погодились із такими
доводами податкового органу з огляду
на наступне.

Як свідчать матеріали справи, позивач
здійснює господарську діяльність з
продажу товарів широкого вжитку
побутової хімії та товарів для краси і
здоров'я через мережу роздрібних
магазинів та у перевіряємий період
проводив уцінку частини товару, який
частково втратив свою первісну якість,
що встановлювалось за результатами
інвентаризації.

Пунктом 5.1 ст. 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємства»
встановлено, що валові витрати
виробництва та обігу (далі - валові
витрати) сума будь-яких витрат платника
податку у грошовій, матеріальній або
нематеріальній формі, здійснюваних як
компенсація вартості товарів (робіт,
послуг), які придбаваються
(виготовляються) таким платником
податку для їх подальшого використання
у власній господарській діяльності.

Відповідно до пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 вказаного
Закону до складу валових витрат
включаються суми будь-яких витрат,
сплачених (нарахованих) протягом
звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у тому числі
витрати з придбання електричної
енергії (включаючи реактивну), з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Відповідно до п.5.9 ст.5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств», платник податку веде
податковий облік приросту (убутку)
балансової вартості товарів (крім тих,
що підлягають амортизації, та цінних
паперів), сировини, матеріалів,
комплектуючих виробів,
напівфабрикатів, малоцінних предметів
(далі - запасів) на складах, у
незавершеному виробництві та залишках
готової продукції, витрати на
придбання та поліпшення (перетворення,
зберігання) яких включаються до складу
валових витрат згідно з цим Законом (за
винятком тих, що отримані безкоштовно).

Вартість запасів оплачених, але не
отриманих (не оприбуткованих)
платником податку - покупцем, до
приросту запасів не включається.

Вартість запасів оплачених, але не
відвантажених (не знятих з обліку)
платником податку - продавцем, до
убутку запасів не включається.

У разі коли балансова вартість таких
запасів на кінець звітного періоду
перевищує їх балансову вартість на
початок того ж звітного періоду,
різниця включається до складу валових
доходів платника податку у такому
звітному періоді.

У разі коли балансова вартість таких
запасів на кінець звітного періоду є
меншою за їх балансову вартість на
початок того ж звітного періоду,
різниця включається до складу валових
витрат платника податку у такому
звітному періоді.

Якщо платник податку приймає рішення
про уцінку (дооцінку) запасів згідно з
правилами бухгалтерського обліку, то
така уцінка (дооцінка) з метою
податкового обліку не змінює балансову
вартість запасів та валові доходи або
валові витрати такого платника
податку, пов'язані з придбанням таких
запасів.

Аналогічні приписи містить і
Податковий кодекс України, відповідно
до п. 152.10 ст.152 якого, у разі якщо платник
податку приймає рішення про
уцінку/дооцінку активів згідно з
правилами бухгалтерського обліку, -
така уцінка/дооцінка з метою
оподаткування не змінює балансову
вартість активів та доходи або витрати
такого платника податку, пов'язані з
придбанням зазначених активів.

Так, судовими інстанціями було
встановлено, що у перевірений період
позивачем проводилась уцінка частини
товару, що частково втратив свою
первісну якість, що встановлювалось за
результатами інвентаризації.

Беручи до уваги наведені законодавчі
приписи слід погодитись із висновками
судів попередніх інстанцій про
безпідставність доводів податкового
органу, що проведення уцінки товару
позивачем здійснюється всупереч
господарській діяльності підприємства
та не спрямоване на отримання прибутку,
оскільки здійснення підприємницької
діяльності спрямоване на отримання
доходу, а не прибутку, і відсутність
доходу від конкретної окремої
господарської операції, а не від
прибутку від діяльності підприємства в
цілому за певний звітний період, не
може свідчити про відсутність у
підприємства ознак господарської
діяльності.

За встановленого судами факту
економічної доцільності уцінки товару
позивача, що була здійснена з метою
уникнення підприємством затовареності
складів, запобігання остаточної втрати
товаром своїх корисних властивостей,
обґрунтованими є висновки судів про
правомірність формування позивачем
валових витрат в цій частині.

3. Крім того судом встановлено, що між
позивачем та ЗАТ з обмеженою
відповідальністю «Джиасинтоко
холдінгз лімітед» (GIACINTOCO HOLDINGS LIMITED),
Лімассол, Кіпр, було укладено Договір
займу б/н від 14.01.2009 р., відповідно до
змісту якого позивачем отримано позику
грошових коштів для поповнення
оборотних коштів, закупівлі товарів
для торгівельної мережі.

Відповідно до пп. 14.1.267 п. 14.1 ст. 14
Податкового кодексу України, позика -
грошові кошти, що надаються
резидентами, які є фінансовими
установами, або нерезидентами, крім
нерезидентів, які мають офшорний
статус, позичальнику на визначений
строк із зобов'язанням їх повернення та
сплатою процентів за користування
сумою позики.

Як вбачається з акту перевірки
податковим органом зроблено висновки,
що відсотки, отримані підприємством в
зв'язку з розміщенням коштів на
поточних рахунках в банках не
відповідають терміну «проценти»
згідно пп.14.1.206 п.14.1 ст.14 Податкового
кодексу України, а тому сума таких
відсотків не враховується при
визначенні суми процентів, що
дозволяється відносити до складу
витрат відповідно до п. 141.2 ст.141
Податкового кодексу України.

Так, згідно ст. 141 п. 141.1 Податкового
кодексу України до складу витрат
включаються будь-які витрати, пов'язані
з нарахуванням процентів за борговими
зобов'язаннями (в тому числі за
будь-якими кредитами, позиками,
депозитами, крім фінансових витрат,
включених до собівартості
кваліфікаційних активів відповідно до
положень (стандартів) бухгалтерського
обліку) протягом звітного періоду, якщо
такі нарахування здійснюються у
зв'язку з провадженням господарської
діяльності платника податку.

Пунктом 141.2 ст. 141 ПК України
встановлено, що для платника податку, 50
та більше відсотків статутного фонду
(акцій, інших корпоративних прав) якого
перебуває у власності або управлінні
нерезидента (нерезидентів), віднесення
до складу витрат нарахування процентів
за кредитами, позиками та іншими
борговими зобов'язаннями на користь
таких нерезидентів та пов'язаних з ними
осіб дозволяється в сумі, що не
перевищує суму доходів такого платника
податку, отриману протягом звітного
періоду у вигляді процентів від
розміщення власних активів, збільшену
на суму, що дорівнює 50 відсоткам
оподатковуваного прибутку звітного
періоду, без урахування суми таких
отриманих процентів.

З матеріалів справи вбачається, що між
позивачем та АБ «Київська Русь» було
укладено договір банківського рахунку
від 23.09.2009 р. №40942-18-11816, за яким банк
відкрив рахунок №001.

Пункт 2.1.19 вказаного договору
передбачає нарахування відсотків на
кредитове сальдо по рахунку клієнта.
Розмір та період нарахування відсотків
встановлюється сторонами у додаткових
договорах №1-25 до цього договору.

У 2011-2012 роках позивач отримав процентні
доходи у вигляді відсотків за вказаним
договором, які нараховувалися у
процентному відношенні до умов
дотримання підприємством залишків на
розрахункових рахунках.

Суди попередніх інстанцій дійшли
обґрунтованого висновку стосовно
помилковості висновків податкового
органу, що вказані проценти за
договором банківського рахунку не
відповідають вимогам ст.141 Податкового
кодексу України, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1058-1065 ЦК України, до
договорів банківського вкладу
(депозиту) відносяться договори, що
укладені банком з юридичними та
фізичними особами, за якими банк
зобов'язується прийняти від вкладника
грошову суму (вклад) на певний строк із
зобов'язанням повернути цю суму та
виплатити проценти (дохід) на умовах та
в порядку, що передбачені договором та
чинним законодавством.

При цьому, згідно ч. 1 ст. 1061 ЦК України,
банк виплачує вкладникові проценти на
суму вкладу в розмірі, встановленому
договором банківського вкладу.

Згідно пп. 14.1.206 п. 14.1 ст. 14 Податкового
кодексу України, проценти - дохід, який
сплачується (нараховується)
позичальником на користь кредитора як
плата за використання залучених на
визначений або невизначений строк
коштів або майна.

До процентів включаються: а) платіж за
використання коштів або товарів (робіт,
послуг), отриманих у кредит; б) платіж за
використання коштів, залучених у
депозит; в) платіж за придбання товарів
у розстрочку; г) платіж за користування
майном згідно з договорами фінансового
лізингу (оренди) (без урахування
частини лізингового платежу, що
надається в рахунок компенсації
частини вартості об'єкта фінансового
лізингу); ґ) винагорода (дохід)
орендодавця як частина орендного
платежу за договором оренди житла з
викупом, сплачена фізичною особою
платнику податку, на користь якого
відступлено право на отримання таких
платежів.

Проценти нараховуються у вигляді
відсотків на основну суму
заборгованості чи вартості майна або у
вигляді фіксованих сум. У разі якщо
залучення коштів здійснюється шляхом
продажу облігацій, казначейських
зобов'язань чи ощадних (депозитних)
сертифікатів, емітованих
позичальником, або шляхом врахування
векселів та здійснення операцій з
придбання цінних паперів із зворотним
викупом, сума процентів визначається
шляхом нарахування їх на номінал
такого цінного паперу, виплати
фіксованої премії чи виграшу або
шляхом визначення різниці між ціною
розміщення (продажу) та ціною погашення
(зворотного викупу) такого цінного
паперу.

Платежі за іншими цивільно-правовими
договорами незалежно від того,
встановлені вони в абсолютних
(фіксованих) цінах або у відсотках суми
договору або іншої вартісної бази, не є
процентами.

У розглядуваному випадку має місце
плата за використання залучених коштів
на поточному рахунку, що у повній мірі
відповідає визначенню наведеному у пп.
14.1.206 п.14.1 ст. 14 Податкового кодексу
України.

Тобто, не є процентами у розумінні
Кодексу лише такі виплати, що
суперечать основному визначенню.

Крім того, у відповідності до абз. 3 п. 1.1.
глави 1 «Положення про порядок
здійснення банками України вкладних
(депозитних) операцій з юридичними і
фізичними особами», затвердженого
постановою Правління НБУ від 03.12.2003 р. №
516, передбачено, що вклад (депозит) - це
грошові кошти в готівковій або
безготівковій формі у валюті України
або в іноземній валюті, або банківські
метали, які банк прийняв від вкладника
або які надійшли для вкладника на
договірних засадах на визначений строк
зберігання чи без зазначення такого
строку (під процент або дохід в іншій
формі) і підлягають виплаті вкладнику
відповідно до законодавства України та
умов договору.

Системний аналіз наведеного дозволяє
погодитись із висновком судів
попередніх інстанцій, що податкове
законодавство не обмежує залучення
коштів банками виключно депозитним
договором (договором банківського
вкладу).

Оскільки по суті проценти на залишки на
розрахунковому рахунку позивача
нараховувались фінансовою
організацією - банком на умовах
диференційованих процентних ставок та
отримувались підприємством на
розрахунковий рахунок, отримані доходи
відповідають суті процентних доходів
та, відповідно, правомірно включені
позивачем до складу витрат.

4. Крім того, проведеною перевіркою
встановлено, що у періоді з 01.04.2011 р. по
31.12.2012 р. позивачем в податковому обліку
нараховувались амортизаційні
відрахування по нематеріальним
активам - товарний знак ІНФОРМАЦІЯ_1
№16462 та товарний знак ІНФОРМАЦІЯ_1 №16463,
які на думку податкового органу, не
використовувалися у господарській
діяльності позивача та не перебували у
його власності.

В обґрунтування вказаних висновків,
відповідач послався на лист ДП
«Український інститут промислової
власності», в якому зазначено, що право
власності на товарний знак ІНФОРМАЦІЯ_1
(свідоцтво НОМЕР_2) належить ОСОБА_4, а на
товарний знак ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво
НОМЕР_1) - ОСОБА_5

Разом з тим, судами попередніх
інстанцій встановлено, що на балансі
позивача знаходяться та, відповідно,
амортизуються інші торгові знаки, а
саме: відповідно до даних
бухгалтерського обліку на балансі
позивача обліковуються - товарний знак
ІНФОРМАЦІЯ_1 за номером заявки 16462
(свідоцтво НОМЕР_3) та товарний знак
ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2) за номером
заявки 16463 (свідоцтво НОМЕР_4).

Обліковування торгового знаку за
номером заявки, а не за номером
свідоцтво позивач пояснює тим, що
відповідно до норм Закону України «Про
охорону прав на знаки для товарів і
послуг» від часу подання заявки на
реєстрацію товарного знаку, а
відповідно й оплати збору за подання
заявки, до дати видачі свідоцтва
пройшов тривалий час.

Відтак, зважаючи на те, що фактичне
використання позивачем у
господарській діяльності товарного
знаку ІНФОРМАЦІЯ_1 за номером заявки 16462
(свідоцтво НОМЕР_3) та товарного знаку
ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2) за номером
заявки 16463 (свідоцтво НОМЕР_4)
відповідачем не спростоване, а також з
огляду на те, що власник на свій розсуд
володіє, користується і
розпоряджається належним йому майном,
позовні вимоги у наведеній частині є
цілком обґрунтованими.

5. Серед іншого, судами було також
встановлено, що 20.04.2012 р. між позивачем
та компанією Hearst Communication Inc. було
укладено договір про співіснування
торговельних марок та мирову угоду про
наступне:

Позивач зобов'язався не
використовувати позначення
«ІНФОРМАЦІЯ_3» та будь-які інші
позначення, що містять елемент
«ІНФОРМАЦІЯ_3», а замість цього позивач
зобов'язався використовувати та
реєструвати найменування торгівельної
марки «ІНФОРМАЦІЯ_3» та «ІНФОРМАЦІЯ_3»,
а також найменування та торгівельні
марки, що містять такі елементи, тоді як
компанія Hearst Communication Inc. зобов'язалась
не використовувати позначення
«ІНФОРМАЦІЯ_3» та «ІНФОРМАЦІЯ_3» та
будь-які інші позначення, що містять
такі елементи.

Крім того, п. 4 названого договору
передбачалось, що позивач відмовиться
від усіх своїх свідоцтв на торгівельні
марки, що містять елемент
«ІНФОРМАЦІЯ_3», та здійснить відповідні
заходи для подання заяв про відмову
від свідоцтв України, що містять
елемент «ІНФОРМАЦІЯ_3».

Згідно п. 10 названого договору, грошова
компенсація виплачується компанією
Hearst Communication Inc. у безготівковій формі
згідно наданих позивачем банківських
реквізитів частинами: 20 000 доларів США
протягом 5 робочих днів від дати
набрання чинності цим договором та 20 000
доларів США через 40 днів від дати
набрання чинності цим договором за
умови виконання позивачем зобов'язань
що стосуються відмови останнього від
усіх своїх свідоцтв на торгівельні
марки, що містять елемент
«ІНФОРМАЦІЯ_3» та ряду
адміністративних позовів, апеляційних
скарг.

Відповідно до пп. «б» п.185.1 ст.185
Податкового кодексу України об'єктом
оподаткування є операції платників
податку з постачання послуг, місце
постачання яких розташоване на митній
території України, відповідно до
статті 186 цього Кодексу.

Згідно з п. 14.1.185 п. 14.1 ст. 14 Податкового
кодексу України постачання послуг -
будь-яка операція, що не є постачанням
товарів, чи інша операція з передачі
права на об'єкти права інтелектуальної
власності та інші нематеріальні активи
чи надання інших майнових прав
стосовно таких об'єктів права
інтелектуальної власності, а також
надання послуг, що споживаються в
процесі вчинення певної дії або
провадження певної діяльності.

З метою оподаткування постачанням
послуг, зокрема, є досягнення
домовленості утримуватися від певної
дії або від конкуренції з третьою
особою чи надання дозволу на будь-яку
дію за умови укладення договору.

Отже, об'єктом оподаткування у
розумінні Податкового кодексу України
є, серед іншого, операції з відмови від
виконання певних дій, до яких можна
віднести невикористання торгівельної
марки.

У той же час, з матеріалів справи
вбачається, що у даному випадку грошова
компенсація згідно договору про
співіснування торговельних марок та
мирової угоди пов'язана з виконанням
позивачем умови щодо відмови від майна,
яким у такому випадку виступає
торгівельна марка, а також від ряду
судових проваджень, а отже не може
розцінюватись як компенсація вартості
тих чи інших робіт (послуг).

6. Що стосується висновку відповідача
про порушення позивачем пп. 5.4.8, п 5.4 ст. 5
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств», які полягали у
включенні до валових витрат витрат на
відрядження, без наявності відповідних
підтверджуючих документів, що
засвідчують особу, слід зазначити
наступне.

Так, позивач відповідно до авансового
звіту відшкодував кошти на відрядження
особі ОСОБА_6 за 2 місця у готелі.

Згідно пп.5.4.8 п.5.4 ст.5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» до валових витрат
підприємства відносяться витрати на
відрядження фізичних осіб, що
перебувають у трудових відносинах з
таким платником податку або є членами
керівних органів платника податку, у
межах фактичних витрат особи, яка
відряджена, на проїзд (включаючи
перевезення багажу) як до місця
відрядження і назад, так і за місцем
відрядження, оплату вартості
проживання у готелях (мотелях), а також
включених до таких рахунків витрат на
харчування чи побутові послуги (прання,
чистка, лагодження та прасування одягу,
взуття чи білизни), найм інших жилих
приміщень, телефонних рахунків,
оформлення закордонних паспортів,
дозволів на в'їзд (віз), обов'язкового
страхування, витрат на усний та
письмовий переклади, інших
документально оформлених витрат,
пов'язаних з правилами в'їзду та
перебування у місці відрядження,
включаючи будь-які збори і податки, що
підлягають сплаті у зв'язку зі
здійсненням таких витрат.

Зазначені витрати можуть бути включені
до складу валових витрат платника
податку лише за наявності
підтверджуючих документів, що надають
послуги з розміщення та проживання
фізичної особи, страхових полісів тощо.

Відповідно до п.140.1.7 п.140.1 ст.140
Податкового кодексу України, при
визначенні об'єкта оподаткування
враховуються витрати на відрядження
фізичних осіб, які перебувають у
трудових відносинах із таким платником
податку або є членами керівних органів
платника податку, в межах фактичних
витрат особи, яка відряджена, на проїзд
(у тому числі перевезення багажу,
бронювання транспортних квитків) як до
місця відрядження і назад, так і за
місцем відрядження (у тому числі на
орендованому транспорті), оплату
вартості проживання у готелях
(мотелях), а також включених до таких
рахунків витрат на харчування чи
побутові послуги (прання, чищення,
лагодження та прасування одягу, взуття
чи білизни), на найм інших жилих
приміщень, оплату телефонних розмов,
оформлення закордонних паспортів,
дозволів на в'їзд (віз), обов'язкове
страхування, інші документально
оформлені витрати, пов'язані з
правилами в'їзду та перебування у місці
відрядження, в тому числі будь-які
збори і податки, що підлягають сплаті у
зв'язку із здійсненням таких витрат.

Зазначені в частині першій цього
підпункту витрати можуть бути включені
до складу витрат платника податку лише
за наявності підтвердних документів,
що засвідчують вартість цих витрат у
вигляді транспортних квитків або
транспортних рахунків (багажних
квитанцій), у тому числі електронних
квитків за наявності посадкового
талона та документа про сплату за всіма
видами транспорту, в тому числі
чартерних рейсів, рахунків, отриманих
із готелів (мотелів) або від інших осіб,
що надають послуги з розміщення та
проживання фізичної особи, в тому числі
бронювання місць у місцях проживання,
страхових полісів тощо.

Судами у повній мірі досліджено надані
позивачем авансові звіти, по яким
сформовано валові витрати, що
враховуються при визначенні
оподаткованого прибутку, які у повній
мірі підтверджують понесені витрати та
жодним чином не суперечать нормам
чинного законодавства, а тому в цій
частині висновки податкового органу є
безпідставними.

При цьому, судами попередніх інстанцій
обґрунтовано не взято до уваги
посилання податкового органу на
відшкодування особі, згідно авансового
звіту, коштів сплачених за два місця у
готелі, замість одного, оскільки
будь-яких обмежень щодо відшкодування
витрат відрядженим працівникам на найм
житлового приміщення з розрахунку
вартості одного місця у готелі (мотелі)
не передбачено жодною нормою
Податкового кодексу України.

З урахуванням викладених обставин суд
касаційної інстанції вбачає за можливе
погодитись із висновками судів
попередніх інстанцій щодо наявності
правових підстав для задоволення
позовних вимог та скасування спірних
податкових повідомлень-рішень.

Мотивація та докази, наведені у
касаційній скарзі, не дають
адміністративному суду касаційної
інстанції підстав для постановлення
висновків, які б спростовували правову
позицію судів попередніх інстанцій.

Отже, колегія суддів вважає, що в межах
касаційної скарги порушень судом
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального права при вирішенні цієї
справи не допущено. Правова оцінка
обставин у справі дана правильно, а
тому касаційну скаргу слід відхилити, а
оскаржувані судові рішення - залишити
без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 210-231 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Міжрегіонального
головного управління Міндоходів -
Центральний офіс з обслуговування
великих платників залишити без
задоволення.

2. Постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від
17.12.2013 р. та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 15.04.2014 р. у справі №826/16331/13-а

залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
переглянута з підстав, встановлених
статтею 237 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий суддя:Нечитайло О.М.
Судді:Бившева Л.І. Пилипчук Н.Г.