Справа № 810/5668/14
Суддя: Балаклицький А. І.
Дата ухвалення: 2014-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2014 року
810/5668/14

Київський окружний адміністративний
суд у складі: головуючого судді -
Балаклицького А.І., розглянувши в
порядку письмового провадження в м.
Києві адміністративну справу

за позовомфізичної особи-підприємця
ОСОБА_1доВасильківської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Київській областіпровизнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень,

в с т а н о в и в:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1
звернувся до Київського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до
Васильківської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень від 14.01.2014 №,
№ та №.

В обґрунтування позовних вимог
позивачем зазначено, що висновки
відповідача про порушення вимог
податкового законодавства є
необґрунтованими, оскільки позивачем у
відповідності до вимог чинного
законодавства і на підставі належним
чином оформлених
первинно-бухгалтерських документів та
податкових накладних сформовано
податковий кредит та валові витрати,
проте, як стверджує позивач, податковий
орган дійшов помилкового висновку про
нікчемність укладених між позивачем та
його контрагентами угод і неправомірно
нарахував грошове зобов'язання по
податку на додану вартість та по
податку на прибуток підприємств. Тому,
на думку позивача, рішення податкового
органу є незаконними, оскільки при їх
прийнятті відповідачем невірно
встановлено факти та застосовано норми
закону.

Відповідач будь-яких пояснень та
заперечень проти позову до суду не
надав.

Представник позивача 13.10.2014 подав до
суду заяву про розгляд справи за його
відсутності в порядку письмового
провадження.

Відповідач повторно у судове засідання
не з'явився, хоча був повідомлений про
дату, час та місце судового засідання
належним чином, про причини своєї
неявки суд не повідомив.

Згідно ч. 4 ст. 128 Кодексу
адміністративного судочинства України
у разі неприбуття відповідача,
належним чином повідомленого про дату,
час і місце судового розгляду, без
поважних причин розгляд справи не
відкладається і справу може бути
вирішено на підставі наявних у ній
доказів.

Крім того, частиною шостою статті 128
Кодексу адміністративного судочинства
України передбачено, якщо немає
перешкод для розгляду справи у
судовому засіданні, визначених цією
статтею, але прибули не всі особи, які
беруть участь у справі, хоча і були
належним чином повідомлені про дату,
час і місце судового розгляду, суд має
право розглянути справу у письмовому
провадженні у разі відсутності потреби
заслухати свідка чи експерта.

Відповідачем не надано суду доказів
поважності причин неможливості
забезпечення явки представника
відповідача на судове засідання, а тому
суд на підставі ч. 4 та ч. 6 ст.128 Кодексу
адміністративного судочинства України
вважає за можливим розглянути справу в
порядку письмового провадження на
підставі наявних у ній доказів.

Дослідивши матеріали справи,
з'ясувавши всі фактичні обставини,
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд вважає, що
позовні вимоги підлягають задоволенню
з таких підстав.

Судом встановлено, що в період з 28.11.2013
по 11.12.2013 посадовою особою
Васильківської ОДПІ ГУ Міндоходів у
Київській області проведено планову
документальну виїзну перевірку ФОП
ОСОБА_1 з питань дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01.01.2012 по
31.12.2012, за результатами якої складено
Акт від 25.12.2013 №1169/1703/НОМЕР_1 (надалі -
Акт перевірки).

Під час перевірки податковим органом
зроблено висновок про те, що правочини,
укладені між позивачем та ТОВ "Бюро
Картуал", ТОВ "МВ Консалтінг", ТОВ "ТК
"Техно-Трейд", ТОВ "Іднуза", є нікчемними
і в силу статей 203, 215, 216 Цивільного
кодексу України не створюють юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з їх
недійсністю.

Як наслідок, у ході перевірки
встановлено наступні порушення
позивачем вимог податкового
законодавства, а саме:

- п. 198.6 ст. 198, п. 201.4, п. 201.6 ст. 201
Податкового кодексу України, п. 4
Порядку заповнення податкової
накладної, затвердженого наказом ДПА
України від 21.12.2010 №969 та
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 29.12.2010 за №1401/18696, в
результаті чого завищено податковий
кредит, що призвело до заниження ПДВ на
загальну суму 83017,90 грн., у т.ч. за лютий
2012 року - 890,00 грн., за березень 2012 року -
1922,00 грн., за травень 2012 року - 8263,00 грн.,
за липень 2012 року - 15675,00 грн., за жовтень
2012 року - 15648,40 грн. та за грудень 2012 року
- 40619,50 грн.;

- п. 177.2, п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу
України, що призвело до завищення суми
валових витрат в період з 01.01.2012 по
31.12.2012 та завищення чистого доходу за 2012
рік, визначеного в податковій
декларації про майновий стан і доходи
за 2012 рік на суму 415089,50 грн. та заниження
суми податку на доходи фізичних осіб за
2012 рік на суму 62263,43 грн.

Такий висновок податкового органу
ґрунтується на використаних під час
аналізу господарських операцій
позивача інформації, наявної у
комп'ютерних базах даних та
автоматизованих інформаційних
системах державної податкової служби
та матеріалів перевірки його
контрагентів, а саме: актів ДПІ у
Печерському районі м. Києва від 22.01.2013
№250/22-9/37702247 "Про неможливість
проведення зустрічної звірки ТОВ "ТК
"Техно-Трейд" щодо підтвердження
господарських відносин платниками
податків за жовтень 2012 року", від 26.09.2012
№3954/22-9/35310898 "Про неможливість
проведення зустрічної звірки ТОВ "МВ
Консалтінг" щодо підтвердження
господарських відносин платниками
податків за період з 01.08.2011 по 30.08.2012",
від 06.09.2013 №1039 "Про неможливість
проведення зустрічної звірки ТОВ
"Ідзуна" щодо підтвердження
господарських відносин платниками
податків за період березень, липень,
вересень 2012 року" та ДПІ у
Шевченківському районі м. Києва від
01.03.2013 №613/22-20/37319075 "Про неможливість
проведення зустрічної звірки ТОВ "Бюро
Картуал" з питань дотримання вимог
податкового законодавства по податку
на додану вартість за період з 01.05.2012 по
31.01.2013".

Відповідач зазначає, що вказаними
актами перевірок встановлено
нереальність здійснення
фінансово-господарських операцій та
ТОВ "Бюро Картуал", ТОВ "МВ Консалтінг",
ТОВ "ТК "Техно-Трейд", ТОВ "Іднуза" з
контрагентами.

Між тим, як вбачається зі змісту
вищевказаних актів, під час перевірки
та ТОВ "Бюро Картуал", ТОВ "МВ
Консалтінг", ТОВ "ТК "Техно-Трейд", ТОВ
"Іднуза" встановлено відсутність факту
реального здійснення господарської
діяльності, оскільки у ході перевірок
встановлено відсутність
адміністративно-господарських
можливостей, необхідних для виконання
взятих на себе зобов'язань та не
підтверджено господарські операції,
здійснені вказаними товариствами з їх
контрагентами.

З наведених підстав податковий орган
дійшов висновку, що господарські
операції підприємств не
підтверджуються щодо врахування
реального часу здійснення операцій,
місцезнаходження майна, наявності
трудових ресурсів,
виробничо-складських приміщень та
іншого майна, яке економічно необхідне
для здійснення діяльності, що свідчить
про відсутність необхідних умов для
результатів відповідної господарської
діяльності, технічного персоналу,
основних фондів, виробничих активів,
складських приміщень і транспортних
засобів, у зв'язку з чим та ТОВ "Бюро
Картуал", ТОВ "МВ Консалтінг", ТОВ "ТК
"Техно-Трейд", ТОВ "Іднуза" не могло
фактично здійснювати господарські
операції.

На думку податкового органу,
діяльність вказаних підприємств
здійснюється поза межами правового
поля, що у свою чергу свідчить про
нікчемність укладених ним угод, як із
постачальниками, так і з покупцями та
відсутність об'єктів оподаткування при
придбанні та продажу товарів (послуг). З
огляду на вказане, надані до перевірки
первинно-бухгалтерські документи
позивача не взято до уваги, що в свою
чергу призвело до встановлення
недостатнього документального
підтвердження виконання умов за
договорами, та, як наслідок, призвело до
встановлення відповідачем порушень
формування позивачем податкового
кредиту по податку на додану вартість
та валових витрат.

На підставі висновків Акту перевірки
відповідачем прийнято податкові
повідомлення-рішення, а саме:

- від 14.01.2014 № , згідно з яким
позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання за платежем "податок на
доходи фізичних осіб" у розмірі 87938,28
грн., з яких: 70350,62 грн. - за основним
платежем; 17587,66 грн. - за штрафними
(фінансовими) санкціями;

- від 14.01.2014 № , згідно з яким
позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання за платежем "податок на
додану вартість" у розмірі 130772,38 грн., з
яких: 83017,90 грн. - за основним платежем;
20754,48 грн. - за штрафними (фінансовими)
санкціями;

- від 14.01.2014 № , згідно з яким
позивачу збільшено грошове
зобов'язання з єдиного соціального
внеску в розмірі 68730,78 грн., з яких: 65064,55
грн. - за основним платежем; 3253,23 грн. - за
штрафними (фінансовими) санкціями.

У той же час, позивач вважає вказані
податкові повідомлення-рішення такими,
що суперечать вимогам чинного
податкового законодавства, а тому
оскаржив їх, звернувшись із позовом до
суду.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, враховуючи те, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд звертає
увагу на таке.

Так, судом встановлено, що ФОП ОСОБА_1
мав взаємовідносини з ТОВ "Бюро
Картуал", ТОВ "МВ Консалтінг", ТОВ "ТК
"Техно-Трейд", ТОВ "Іднуза".

У вказаних товариств позивач купляв
роботи із виготовлення рекламної
продукції та канцелярських товарів.

Реальність господарських операцій
підтверджується складеними первинними
документами, а саме: податковими
накладними, актами виконаних робіт,
рахунками-фактурами, видатковими
накладними, звітами про дебетові та
кредитові операції по рахунках,
належним чином копії яких наявні в
матеріалах справи.

Придбані у ТОВ "Бюро Картуал", ТОВ "МВ
Консалтінг", ТОВ "ТК "Техно-Трейд", ТОВ
"Іднуза" роботи по виготовленню
рекламної продукції та канцелярські
товари позивачем реалізовано кінцевим
споживачам, що підтверджується:
договорами, довіреностями на отримання
товарних цінностей, видатковими
накладними, рахунками-фактурами,
актами здачі-прийняття робіт.

Судом оглянуто оригінали вищеназваних
документів, приєднано їх завірені
копії та встановлено, що вони оформлені
належним чином, містять усі необхідні
реквізити, підписи уповноважених
представників, відтиски мокрих печаток
та відповідають законодавчим нормам.

Як вбачається з Акту перевірки
позивача, відповідачем встановлено, що
господарські операції ТОВ "Бюро
Картуал", ТОВ "МВ Консалтінг", ТОВ "ТК
"Техно-Трейд", ТОВ "Іднуза" відображено
позивачем у податковому обліку шляхом
віднесення суми податку на додану
вартість по податковим накладним до
складу податкового кредиту та
визначення валових витрат за
перевіряємий період.

Як вже зазначалося судом, за наслідками
розгляду матеріалів перевірки
відповідач дійшов висновку про те, що
господарські операції між позивачем та
ТОВ "Бюро Картуал", ТОВ "МВ Консалтінг",
ТОВ "ТК "Техно-Трейд", ТОВ "Іднуза" є
нікчемними.

Надаючи правову оцінку відносинам, що
виникли між сторонами, суд зазначає
таке.

Згідно положення частини 1 статті 202
Цивільного кодексу України правочином
є дія особи, спрямована на набуття,
зміну або припинення цивільних прав та
обов'язків.

Для здійснення своєї господарської
діяльності юридичні особи укладають
договори, що за змістом є домовленістю,
внаслідок якої виникають взаємні права
і обов'язки. Укладення договорів
купівлі-продажу, поставки товарів,
надання послуг в даному випадку вже
само по собі є ознакою господарської
діяльності.

Відповідно до частини 5 статті 203
Цивільного Кодексу України правочин
має бути спрямований на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ним. Недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) цієї вимоги є підставою
недійсності правочину.

В той же час, Цивільний кодекс України
статтею 215 визначає підстави для
визнання правочину недійсним. Серед
іншого, вказаною нормою передбачено, що
якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

За вимогами цивільного законодавства
існує презумпція правомірності
правочину. Так, частиною 1 статті 204
Цивільного кодексу України
встановлено, що правочин є правомірним,
якщо його недійсність прямо не
встановлена законом або якщо він не
визнаний судом недійсним.

Водночас, суд звертає увагу, що
відповідно до частини першої статті 207
Господарського кодексу України
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Згідно частини першої статті 208
Господарського кодексу України, якщо
господарське зобов'язання визнано
недійсним як таке, що вчинено з метою,
яка завідомо суперечить інтересам
держави і суспільства, то за наявності
наміру в обох сторін - у разі виконання
зобов'язання обома сторонами - в доход
держави за рішенням суду стягується
все одержане ними за зобов'язанням, а у
разі виконання зобов'язання однією
стороною з другої сторони стягується в
доход держави все одержане нею, а також
все належне з неї першій стороні на
відшкодування одержаного. У разі
наявності наміру лише у однієї із
сторін усе одержане нею повинно бути
повернено другій стороні, а одержане
останньою або належне їй на
відшкодування виконаного стягується
за рішенням суду в доход держави.

Наведену норму слід застосовувати з
урахуванням того, що за змістом
приписів статті 228 Цивільного кодексу
України правочин, учинений з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, водночас є таким, що
порушує публічний порядок, а отже, є
нікчемним.

Статтею 228 Цивільного кодексу України
передбачено, що правочин вважається
таким, що порушує публічний порядок,
якщо він був спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

Відповідачем не надано суду доказів
визнання правочинів, укладених між
позивачем та його контрагентами - ТОВ
"Бюро Картуал", ТОВ "МВ Консалтінг", ТОВ
"ТК "Техно-Трейд", ТОВ "Іднуза",
недійсними у судовому порядку, як і не
обґрунтовано своєї позиції, в чому саме
полягає порушення публічного порядку
сторонами у ході укладення та
виконання спірних правочинів.

Як вбачається з Акту перевірки, на час
проведення перевірки, а також станом на
день розгляду справи відсутні будь-які
докази наявності судових рішень, які б
набрали законної сили, з приводу
незаконних дій посадових осіб ТОВ "Бюро
Картуал", ТОВ "МВ Консалтінг", ТОВ "ТК
"Техно-Трейд", ТОВ "Іднуза", пов'язаних із
знищенням, пошкодженням майна,
незаконним його заволодінням або
пов'язаних із порушенням податкового
законодавства.

Проте, з огляду на те, що відповідач
стверджував про нікчемність
господарських операцій, здійснених між
позивачем та ТОВ "Бюро Картуал", ТОВ "МВ
Консалтінг", ТОВ "ТК "Техно-Трейд", ТОВ
"Іднуза", з підстав відсутності
реальності поставки товару та надання
послуг, судом досліджено дане питання
та встановлено таке.

Відповідно до частини першої статті 3
Господарського кодексу України, під
господарською діяльністю розуміється
діяльність суб'єктів господарювання у
сфері суспільного виробництва,
спрямована на виготовлення та
реалізацію продукції, виконання робіт
чи надання послуг вартісного
характеру, що мають цінову
визначеність.

Підпункт 14.1.36 пункту 14.1 статті 4
Податкового кодексу України визначає
господарську діяльність як діяльність
особи, що пов'язана з виробництвом
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
і проводиться такою особою самостійно
та/або через свої відокремлені
підрозділи, а також через будь-яку іншу
особу, що діє на користь першої особи,
зокрема, за договорами комісії,
доручення та агентськими договорами.

За даними матеріалів справи, основними
видами діяльності позивача за КВЕД,
зокрема, є рекламна діяльність,
діяльність посередників у торгівлі
товарами широкого асортименту.

Таким чином, враховуючи, що предметом
спірних правочинів є купівля робіт із
виготовлення рекламної продукції та
канцелярських товарів, які
використовуються позивачем у власній
господарській діяльності, у суду є
підстави вважати, що господарські
операції позивача з ТОВ "Бюро Картуал",
ТОВ "МВ Консалтінг", ТОВ "ТК
"Техно-Трейд", ТОВ "Іднуза"
підтверджуються необхідними
документами, а зазначені вище товари та
роботи (послуги) було використано
позивачем у власній господарській
діяльності.

Між тим, суд не бере до уваги посилання
відповідача, як на обґрунтування своїх
висновків, на відсутність необхідних
умов для досягнення результатів
відповідної економічної діяльності у
контрагентів позивача, оскільки такі
висновки неможливо зробити без
належної перевірки діяльності суб'єкта
господарювання.

Відповідно до акту перевірки позивача,
податковим органом не здійснювалось
належної перевірки
первинно-бухгалтерських документів
ТОВ "Бюро Картуал", ТОВ "МВ Консалтінг",
ТОВ "ТК "Техно-Трейд", ТОВ "Іднуза"; не
перевірялася наявність
господарсько-правових стосунків з
іншими суб'єктами господарювання по
оренді основних засобів виробництва,
складських приміщень, транспортних
засобів; наявність правовідносин по
зберіганню матеріальних цінностей;
наявність укладених цивільно-правових
угод з іншими суб'єктами
господарювання щодо надання послуг або
виконання робіт.

Між тим, суд критично ставиться до
посилання відповідача, як на єдиний
доказ правомірності своїх висновків
щодо порушення позивачем податкового
законодавства, на акти ДПІ у
Печерському районі м. Києва від 22.01.2013
№250/22-9/37702247 "Про неможливість
проведення зустрічної звірки ТОВ "ТК
"Техно-Трейд" щодо підтвердження
господарських відносин платниками
податків за жовтень 2012 року", від 26.09.2012
№3954/22-9/35310898 "Про неможливість
проведення зустрічної звірки ТОВ "МВ
Консалтінг" щодо підтвердження
господарських відносин платниками
податків за період з 01.08.2011 по 30.08.2012",
від 06.09.2013 №1039 "Про неможливість
проведення зустрічної звірки ТОВ
"Ідзуна" щодо підтвердження
господарських відносин платниками
податків за період березень, липень,
вересень 2012 року" та ДПІ у
Шевченківському районі м. Києва від
01.03.2013 №613/22-20/37319075 "Про неможливість
проведення зустрічної звірки ТОВ "Бюро
Картуал" з питань дотримання вимог
податкового законодавства по податку
на додану вартість за період з 01.05.2012 по
31.01.2013".

Поряд із вказаним суд звертає увагу, що
зі змісту актів перевірок вбачається,
що предметом перевірки були
господарські відносини ТОВ "Бюро
Картуал", ТОВ "МВ Консалтінг", ТОВ "ТК
"Техно-Трейд", ТОВ "Іднуза" із їх
контрагентами. Будь-яких обґрунтованих
та логічних пояснень з приводу
взаємозв'язку господарських операцій,
що викликають сумніви податкового
органу щодо їх реальності із
господарськими операціями, які було
досліджено у ході перевірки
контрагентів позивача щодо тотожності
предмету господарських відносин у
вказаних підприємств та їх зв'язку із
виконанням зобов'язань перед позивачем
податковим органом не наведено.

Суд звертає увагу на те, що оцінюватися
при дослідженні факту здійснення
господарської операції повинні
відносини безпосередньо між
учасниками тієї операції, на підставі
якої сформовано дані податкового
обліку.

Не є обов'язковою передумовою для
визначення контролюючими органами
грошових зобов'язань визнання
недійсними (у тому числі нікчемними)
правочинів, які укладалися за ланцюгом
між попередніми посередниками, через
ланцюг яких декларувався рух товарів
чи послуг, нібито придбаних останнім у
такому ланцюгу платником податку. При
цьому відносини між учасниками
попередніх ланцюгів постачань товарів
та послуг не мають безпосереднього
впливу на дослідження факту реальності
господарської операції, вчиненої між
останнім у ланцюгу постачань платником
податків та його безпосереднім
контрагентом.

Крім того, будь-яка неправомірна
діяльність контрагентів (наприклад, їх
"фіктивність", відносини з іншими
контрагентами) не впливають на
результати діяльності позивача і не
можуть бути підставою для притягнення
до відповідальності платника податку,
оскільки згідно статті 61 Конституції
України, юридична відповідальність
особи має індивідуальний характер.

Відтак, вищевказані акти не є належними
та допустимими доказами у справі, а
висновки про відсутність умов у ТОВ
"Бюро Картуал", ТОВ "МВ Консалтінг", ТОВ
"ТК "Техно-Трейд", ТОВ "Іднуза" для
здійснення фінансово-господарської
діяльності зроблені на підставі
службової інформації, що є
недостатньою для визнання угод,
укладених із позивачем, такими, що не
спричинили реальних юридичних
наслідків.

Між тим суд звертає увагу на те, що
жодних належних та допустимих доказів
щодо відсутності у ТОВ "Бюро Картуал",
ТОВ "МВ Консалтінг", ТОВ "ТК
"Техно-Трейд", ТОВ "Іднуза" матеріальних
ресурсів відповідачем суду не надано, а
відсутність основних фондів не може
свідчити про відсутність
адміністративно-господарських
можливостей на виконання
господарських зобов'язань та
відсутність фактичних дій, спрямованих
на виконання взятих на себе
зобов'язань, що унеможливлює
здійснення господарської діяльності,
оскільки наведені обставини не
позбавляють суб'єкта господарювання
можливості здійснювати посередницьку
діяльність, залучати виробничі та
трудові ресурси інших суб'єктів
господарювання для виконання
зобов'язань по укладених ним договорах.

Окрім того, у законодавстві відсутня
норма, яка б зобов'язувала підприємство
перевіряти наявність таких ресурсів у
контрагента та формувати податковий
кредит лише за їх наявності.

Підсумовуючи наведене, суд зазначає, що
податковий орган переважно
обґрунтовує правомірність свого
рішення нереальністю спірних
господарських операцій між позивачем
та ТОВ "Бюро Картуал", ТОВ "МВ
Консалтінг", ТОВ "ТК "Техно-Трейд", ТОВ
"Іднуза". Втім, сам Акт перевірки не
містить будь-якого документального
підтвердження щодо
фінансово-господарських відносин
позивача по взаєморозрахунках з цими
контрагентами, а викладені у ньому
висновки щодо нікчемності укладених
правочинів не ґрунтуються на
документах первинного бухгалтерського
та податкового обліку.

Таким чином, твердження відповідача з
посиланням на матеріали перевірок про
те, що діяльність контрагентів
позивача була спрямована на здійснення
операцій, пов'язаних з наданням
останньому податкової вигоди у вигляді
безпідставного формування податкового
кредиту, судом оцінюються критично,
оскільки вони ґрунтуються на
припущеннях, що суперечить статті 159
КАС України. Факт наявності у сторін
правочину протиправного умислу при
його укладенні відповідачем не
доведено.

Крім того, головною підставою вважати
правочин нікчемним є його недійсність,
встановлена законом, а не актами
податкової перевірки. Вказані ж в актах
податкових органів недоліки, допущені
суб'єктами господарювання при
укладенні та виконанні договорів, не є
підставою для визнання правочинів
нікчемними, оскільки чинне
законодавство не встановлює таких
підстав нікчемності правочину.

При цьому, суд звертає увагу на те, що в
силу закону отримання податковим
органом акту перевірки чи довідки
зустрічної звірки, в яких викладені
висновки про вчинення контрагентом
платника податків нікчемного
правочину або відображення в звітності
показників господарських операцій, які
фактично не відбулись, не звільняє
такий податковий орган від виконання
обов'язку по самостійному встановленню
та доведенню факту вчинення платником
податків порушення закону, позаяк ані
акт перевірки, ані довідка зустрічної
звірки не має преюдиціального значення
та не є документами, що достовірно та
безсумнівно підтверджують обставини
фактичної дійсності.

Враховуючи наведене суд дійшов до
висновку, що спірні правочини не можуть
визнаватися нікчемними, оскільки
відповідають волевиявленню та
внутрішній волі його учасників і
спрямовані на реальне настання
правових наслідків, а зміст правочинів
не суперечать чинним нормам
законодавчих актів та не порушує
моральних засад суспільства.

Окрім того, правовідносини між
платником і державою з приводу
оподаткування результатів
господарських операцій (правочинів) є
адміністративними, публічно-правовими,
а тому мета особи на несплату податків,
не може бути підставою для висновку про
нікчемність договору як такого, що
порушує публічний порядок, за умови
фактичного виконання
цивільно-правових зобов'язань та
реальності вчинених господарських
операцій.

За наведених обставин твердження
податкового органу про порушення
позивачем вимог Цивільного кодексу
України, що виявилось в недодержанні
вимог зазначених норм в момент
вчинення правочинів, які не спрямовані
на реальне настання правових
наслідків, є безпідставними.

Відтак, оскільки належними та
допустимими доказами відповідачем, як
суб'єктом владних повноважень, на якого
покладено обов'язок доведення
правомірності прийнятого ним рішення,
не доведено обґрунтованості висновків
Акту перевірки, суд дійшов висновку, що
правочини, укладені позивачем із ТОВ
"Бюро Картуал", ТОВ "МВ Консалтінг", ТОВ
"ТК "Техно-Трейд", ТОВ "Іднуза",
відповідають нормам чинного
законодавства України, фактичні
обставини об'єктивно засвідчують
здійснення дослідженої судом
господарської діяльності позивача із
вказаними підприємствами, що
підтверджується первинними
бухгалтерськими документами та
податковими накладними, які виписані
на виконання умов викладених вище
договірних відносин.

З приводу визначення позивачем
податкових зобов'язань з податку на
доходи фізичних осіб, суд зазначає
наступне.

Відповідно до пункту 177.1 статті 177
Податкового кодексу України доходи
фізичних осіб-підприємців, отримані
протягом календарного року від
провадження господарської діяльності,
оподатковуються за ставками,
визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього
Кодексу.

Згідно із пунктом 177.2 статті 177
Податкового кодексу України об'єктом
оподаткування є чистий
оподатковуваний дохід, тобто різниця
між загальним оподатковуваним доходом
(виручка у грошовій та негрошовій
формі) і документально підтвердженими
витратами, пов'язаними з господарською
діяльністю такої фізичної
особи-підприємця.

В силу положень пункту 177.3 статті 177
Податкового кодексу України для
фізичної особи-підприємця,
зареєстрованого як платник податку на
додану вартість, не включаються до
витрат і доходу суми податку на додану
вартість, що входять до ціни придбаних
або проданих товарів (робіт, послуг).

Відповідно до пункту 177.4 статті 177
Податкового кодексу України до
переліку витрат, безпосередньо
пов'язаних з отриманням доходів,
належать документально підтверджені
витрати, що включаються до витрат
операційної діяльності згідно з
розділом III цього Кодексу

Платники податку на прибуток
підприємств, об'єкта, база та ставки
оподаткування, перелік
неоподатковуваних та звільнених від
оподаткування операцій, особливості
оподаткування, порядок обліку,
звітування та внесення податку до
бюджету визначаються розділом ІІІ
Податкового кодексу України.

В силу статті 149 Податкового кодексу
України податковою базою для цілей
оподаткування податком на прибуток
визнається грошове вираження прибутку
як об'єкта оподаткування, визначеного
згідно із статтею 134 цього Кодексу, з
урахуванням положень статей 135 - 137 та 138
- 143 цього Кодексу.

Підпунктом 134.1.1 пункту 134.1 статті 134
Податкового кодексу України
передбачено, що прибуток із джерелом
походження з України та за її межами
визначається шляхом зменшення суми
доходів звітного періоду, визначених
згідно зі статтями 135 - 137 цього Кодексу,
на собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг та суму
інших витрат звітного податкового
періоду, визначених згідно зі статтями
138 - 143 цього Кодексу, з урахуванням
правил, встановлених статтею 152 цього
Кодексу;

Витрати у розумінні Податкового
кодексу України - це сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних для провадження
господарської діяльності платника
податку, в результаті яких
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілом
власником) (підпункт 14.1.27 пункту 14.1
статті 14 Податкового кодексу України).

До складу валових витрат що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування відповідно до пункту 138.1
статті 138 Податкового кодексу України,
входять: витрати від операційної
діяльності, які визначаються згідно з
пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, 138.11 цієї статті:
інші витрати, визначені згідно з
пунктами 138.5, 138.10 -138.12 цієї статті,
пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього
Кодексу; крім витрат, визначених у
пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139
цього Кодексу.

При цьому, згідно з підпунктом 138.2
статті 138 Податкового кодексу України
витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1
статті 139 Податкового кодексу України
не включаються до складу валових
витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Однак, як встановлено під час судового
розгляду, кошти сплачені позивачем ТОВ
"Бюро Картуал", ТОВ "МВ Консалтінг", ТОВ
"ТК "Техно-Трейд", ТОВ "Іднуза" в оплату
за отриманий товар та надані роботи
(послуги), є пов'язаними з основною
діяльністю позивача, а витрати
підтверджуються документально.

Фактів порушення позивачем обмежень,
установлених статтею 177 Податкового
кодексу України, податковим органом
суду не наведено і не доведено.

За недоведеності відповідачем того
факту, що поставка контрагентом не
здійснювалась, висновки податкового
органу про неправомірне формування
позивачем валових витрат є
безпідставними.

З урахуванням викладеного, суд дійшов
висновку, що позивач правомірно
сформував валові витрати по
взаємовідносинах з вказаними
контрагентами, а тому підстави для
нарахування податку з доходу фізичних
осіб у відповідача були відсутні.

Відтак, оскільки судом встановлено
неправомірність збільшення чистого
доходу позивача у 2012 році у зв'язку з
відсутністю порушень пунктів 177.2, 177.4
статті 177 Податкового кодексу України
підстави для донарахування 65064,55 грн.
єдиного соціального внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування і накладення
штрафних санкцій у розмірі 3253,23 грн.
також відсутні

Щодо заниження позивачем податку на
додану вартість, суд зазначає таке.

Як встановлено судом, за рахунок
операцій з ТОВ "Бюро Картуал", ТОВ "МВ
Консалтінг", ТОВ "ТК "Техно-Трейд", ТОВ
"Іднуза" позивачем сформовано
податковий кредит.

Порядок формування податкового
кредиту з податку на додану вартість
визначено статтею 198 Податкового
кодексу України, згідно якої право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій, зокрема, з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається: дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/ послуг, що
підтверджено податковою накладною
(пункт 198.2 статті 198 Податкового кодексу
України на час вчинення спірних
операцій та видачі податкової
накладної).

Пунктом 198.3 статті 198 Податкового
кодексу України визначено, що
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з, зокрема,
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

В силу положень пункту 198.6 статті 198
Податкового кодексу України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на
момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, які попередньо віднесені
до податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
закону (пункт 198.6 статті 198 Податкового
кодексу України).

Суду не надано доказів того, що на
момент складання податкових накладних
контрагенти позивача не були
зареєстровані як платники податку на
додану вартість, а тому не мали права
видавати податкові накладні на кожну
повну або часткову поставку товарів
(робіт, послуг).

В свою чергу податкові накладні, на
підставі яких позивачем сформовано
податковий кредит, копії яких
знаходяться в матеріалах справи,
відповідають вимогам, встановленим
статтею 201 Податкового кодексу України.

Суд звертає увагу, що факт вчинення
певних господарських операцій та
правомірність подальшого відображення
(проведення) їх у бухгалтерському та
податковому обліку підтверджується
первинними документами платника
податків.

Відповідно до статті 1 Закону України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" господарською
операцією є дія або подія, яка викликає
зміни в структурі активів та
зобов'язань, власному капіталі
підприємства. Таким чином визначальною
ознакою господарської операції є те, що
вона повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

Статтею 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" визначено, що
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.

Отже, первинним документом є документ,
який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення.

При цьому, податковий облік формують не
самі по собі цивільні правочини, а саме
господарські операції, тобто фактичний
рух активів та/або зміни власного
капіталу чи зобов'язань платника
податку.

У ході розгляду справи позивачем
спростовано висновки відповідача щодо
відсутності реальних операцій, шляхом
надання первинних документів.

Так, наявні в матеріалах справи
податкові накладні, рахунки-фактури,
видаткові накладні, звіти про дебетові
та кредитові операції, в силу Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні", є
первинними документами, та мають всі
необхідні встановлені законом
обов'язкові реквізити. Докази того, що
вказані документи не мають юридичної
сили або визнані в установленому
порядку недійсними - відсутні.

Із системного аналізу положень
Податкового кодексу України
вбачається висновок, що право на
формування податкового кредиту з
податку на додану вартість виникає у
платника податків за наявності
сукупності таких елементів: наявності
у сторін спеціальної податкової
правосуб'єктності (особа, що видає
податкову накладну, повинна бути
зареєстрованою як платник ПДВ);
фактичного (реального) здійснення
оподатковуваних операцій
постачальником на користь покупця;
наявності причинно-наслідкового
зв'язку між операцією з придбання
товарів чи послуг та потребою
використання в господарській
діяльності; документального
підтвердження факту здійснення
господарської операції сукупністю
належним чином складених (оформлених)
первинних та інших документів (у т.ч.
платіжних), які зазвичай супроводжують
операції певного виду та підтверджують
їх фактичне виконання; наявності у
покупця належним чином складеної
податкової накладної (має усі
обов'язкові реквізити).

Судом на підставі оцінки наявних у
справі матеріалів та доказів у їх
сукупності встановлено, що факт
отримання товару та робіт (послуг) за
спірними правочинами документально
підтверджується. Твердження
податкового органу про відсутність
факту постачання товару та надання
робіт (послуг) під час розгляду справи
не були доведені, а надані позивачем
докази є переконливими і достатніми
для висновку суду щодо реальності
господарських операцій.

Відтак, висновки податкового органу
про порушення позивачем вимог статей
198, 201 Податкового кодексу України, що
призвело до заниження податку на
додану вартість, є безпідставними.

Крім того, суд звертає увагу на ту
обставину, що нормами чинного
законодавства на сторону
цивільно-правової угоди, яка є
платником податків, не покладено
обов'язку з перевірки відповідності
законодавству правил ведення іншим
учасником правовідносин господарської
діяльності та дотримання ним вимог
податкового законодавства.

Окремо суд звертає увагу на те, що
відповідачем право позивача на
формування податкового кредиту
поставлено в залежність від
добросовісності його контрагента, що
суперечить приписам податкового
законодавства. Так, якщо такий
контрагент не виконав своїх
зобов'язань по належному формуванню
первинних документів для
підтвердження показників податкового
обліку, то це може тягнути
відповідальність та негативні
наслідки саме щодо цієї особи.
Зазначена обставина не є підставою для
зменшення суми податкового кредиту з
податку на додану вартість. На
переконання суду, своїм рішенням
відповідачем встановлено для позивача
додаткові обмеження, що не відповідає
повноваженням відповідача,
передбаченим Податковим кодексом
України та суперечить вимогам статті 19
Конституції України.

Підсумовуючи вищенаведене, суд
зазначає, що будь-яка неправомірна
діяльність контрагента (наприклад,
його "фіктивність", відносини з іншими
контрагентами) не впливає на
результати діяльності позивача і не
можуть бути підставою для притягнення
до відповідальності платника податку,
оскільки згідно статті 61 Конституції
України, юридична відповідальність
особи має індивідуальний характер.

Неприпустимість притягнення до
відповідальності одного суб'єкта
господарювання за неправомірні дії
іншого підтверджується практикою
Європейського Суду з прав людини.
Європейський Суд з прав людини чітко
визначає правило індивідуальної
відповідальності платника податків.
Тобто, добросовісний платник податків
не має. зазнавати негативних наслідків
через порушення законодавства його
контрагентом. Більш того, у разі
наявності у державних органів
інформації про зловживання в системі
оподаткування конкретною компанією,
вони повинні застосовувати відповідні
заходи саме до цього суб'єкта, а не
розповсюджувати негативні наслідки на
інших осіб при відсутності зловживання
з їх боку (Рішення Європейського суду з
прав людини від 09.01.2007 у справі
"Інтерсплав проти України").

Таким чином, виходячи з меж заявлених
позовних вимог, системного аналізу
положень чинного законодавства
України, матеріалів справи та з
урахуванням того, що у справі було
встановлено реальне здійснення
господарських операцій та їх зв'язок з
господарською діяльністю позивача,
наявність належним чином оформлених
первинних документів, податкових
накладних, виданих зареєстрованими
платниками податку на додану вартість,
суд дійшов висновку про протиправність
донарахування позивачу сум податку на
додану вартість, а також застосування
штрафних (фінансових) санкцій за
спірним податковим
повідомленням-рішенням.

Статтею 11 Кодексу адміністративного
судочинства України визначено, що
розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюється
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і доведенні перед судом їх
переконливості.

Відповідно до ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків
встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В силу частини другої статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

На виконання цих вимог відповідач, як
суб'єкт владних повноважень, не надав
суду жодних доказів, які спростовували
б твердження позивача, а відтак, не
довів правомірності своїх рішень.

Таким чином, виходячи з меж заявлених
позовних вимог, системного аналізу
положень законодавства України,
доказів, наявних в матеріалах справи,
суд дійшов висновку про
обґрунтованість позовних вимог та
вважає їх такими, що підлягають
задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України.

На підставі викладеного, керуючись
статтею 124 Конституції України,
статтями 11, 14, 69, 70, 71, 86, 158-163, 167, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати
податкові повідомлення-рішення
Васильківської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області від 14.01.2014 №, № та
№.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1)
сплачений судовий збір у розмірі 487
(чотириста вісімдесят сім) грн. 20 коп.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо вона не була подана у
встановлені строки. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після повернення апеляційної скарги,
відмови у відкритті апеляційного
провадження або набрання законної сили
рішенням за наслідками апеляційного
провадження.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Київського
апеляційного адміністративного суду
через Київський окружний
адміністративний суд шляхом подачі
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня її проголошення, а у разі
проголошення лише вступної та
резолютивної частини постанови або
прийняття постанови у письмовому
провадженні - протягом десяти днів з
дня отримання копії постанови.

Суддя
Балаклицький А. І.