Справа № 9101/98326/2011
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2013-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

УХВАЛА

Іменем України

"04" червня 2013 р.

справа № 1170/2а-1616/11

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Чередниченко В.Є., Коршуна А.О.,

при секретарі судового засідання Чепурко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу державного підприємства «Підприємство Кіровоградської виправної колонії Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Кіровоградській області (№6)»

на постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 26.05.2011 р.

у справі № 1170/2а-1616/11

за позовом Кіровоградського обласного відділення Фонду соціального захисту населення інвалідів (далі - позивач)

до державного підприємства «Підприємство Кіровоградської виправної колонії Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Кіровоградській області (№6)» (далі – відповідач)

про стягнення адміністративно-господарських санкцій, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача адміністративно-господарські санкції у розмірі 14 833,33 грн. та пеню за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 53,40 грн. за 2010 рік

Постановою суду першої інстанції позовні вимоги задоволено в повному обсязі. Стягнуто з відповідача адміністративно-господарські санкції у розмірі 14 833,33 грн. та пеню за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 53,40 грн. за 2010 рік.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідач оскаржив її в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Просить скасувати постанову суду та відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт, посилається на те, що суд першої інстанції не повно дослідив обставини справи. Відповідачем, згідно норм чинного законодавства, направлялись відповідні звіти, як до позивача, так і до Центру зайнятості. Позивачем не було надано доказів відмови відповідача у працевлаштуванні інваліда. Також наголошує на тому, що підприємство є збитковим, має велику заборгованість по сплаті податків, крім того затримується виплата заробітної плати.

Представники учасників процесу у судове засідання не з’явилися, про дату, час і місце судового розгляду були повідомлені належним чином.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" 21.03.1991 N 875-XII (далі - Закон України N 875-XII), для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Як вбачається із матеріалів справи, середньооблікова чисельність штатних працівників у відповідача у 2010 році становила 24 особи, що підтверджується даними звіту за формою №10-ПІ за 2010 рік (а.с. 8).

Відповідно до звіту за формою №10-ПІ за 2010 рік, відповідач мав забезпечити 1 робоче місце, призначене для працевлаштування інвалідів.

Фактично відповідачем не працевлаштовано жодного інваліда, що підтверджується даними звіту підприємства за формою № 10-ПІ за 2010 рік.

Відповідно до статті 19 Закон України N 875-XII Виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з частиною першою цієї статті, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських організацій інвалідів, фізичною особою, яка використовує найману працю, інвалідів, для яких це місце роботи є основним.

Відповідно до ч. 3 статті 181 Закон України N 875-XII пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань здійснює державна служба зайнятості.

Відповідно до абз. 2 п. 2 ст. 19 Закону України "Про зайнятість населення" державна служба зайнятості має право одержувати від підприємств, установ і організацій, незалежно від форм власності, адміністративні дані про наявність вакантних робочих місць, у тому числі призначених для працевлаштування інвалідів, характер і умови праці на них, про всіх вивільнюваних, прийнятих і звільнених працівників та інформацію про передбачувані зміни в організації виробництва і праці, інші заходи, що можуть призвести до вивільнення працівників.

Чинним у 2010 році законодавством не покладено на підприємства обов'язок по виявленню працездатних інвалідів, що бажають працювати, а обов'язок самостійно здійснити працевлаштування інвалідів не є тотожним з обов'язком щодо здійснення пошуку бажаючих працювати інвалідів, і може бути виконаний лише у випадку звернення інвалідів (чи то їх направлення центром зайнятості) до підприємства з вимогою надати роботу (відповідно до рекомендації МСЕК, кваліфікації та побажань інваліда).

Інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів роботодавці подають центру зайнятості за місцем їх реєстрації як платників страхових внесків на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття за формою № 3-ПН "Звіт про наявність вакансій", затвердженою наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 19.12.2005 року № 420 за погодженням з Держкомстатом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції відповідачем направлялись до Кіровоградського міського центру зайнятості звіти за формою 3-ПН за 2010 рік та за січень-квітень 2011 року (а.с. 34-39).

Дослідивши звіти відповідача форми № 3-ПН колегія суддів звертає увагу, що відповідач не подавав заявку на працевлаштування інвалідів, а зазначав інші вимоги у гр. 15 Звіту, які ставлять до претендентів.

На підставі вищевикладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач не вживав належних заходів щодо працевлаштування інвалідів.

Таким чином, матеріали справи підтверджують факт невиконання відповідачем вимог законодавства щодо працевлаштування інвалідів, тобто вчинення правопорушення у сфері господарської діяльності та обґрунтованість розрахунку адміністративно-господарських санкцій, здійсненого позивачем. Загальні принципи застосування відповідальності за такі правопорушення визначені у Господарському кодексі України.

Відповідно до ч. 1 ст. 218 ГК України підставою для господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною другою названої статті встановлено, зокрема, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Як вбачається із матеріалів справи та підтверджується наданими до справи матеріалами, відповідачем не вживались всі залежні від нього заходи для недопущення господарського правопорушення щодо працевлаштування інвалідів.

Згідно до ч.1 ст.20 Закон України N 875-XII, підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 Закон України N 875-XII, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю.

Щодо доводів відповідача про збитковість підприємства, то колегія суддів зазначає, що чинним законодавством не передбачено як підставу для звільнення від оплати адміністративно-господарських санкцій за непрацевлаштування інвалідів - відсутність прибутку підприємства, оскільки основи соціальної захищеності інвалідів врегульовані спеціальним законом - Законом України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", тому вказані доводі відповідача колегія суддів не приймає до уваги.

Відповідно до ч.4 ст. 20 Закон України N 875-XII адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу для працевлаштування інвалідів.

Таким чином, відповідач повинен був сплатити до 16.04.2011 року 14 833,33 грн.

У зазначений термін адміністративно-господарських санкцій відповідачем сплачено не було. Доказів створення умов для працевлаштування інвалідів та виконання з цього приводу зобов'язань відповідачем не надано.

Відповідно до ч. 2 ст. 20 Закону №875-ХІІ порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк (0,03%). Розмір пені за період з 16.04.2011 по 27.04.2011 року (12 дн.) становить 53,40 грн.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що суд першої інстанції об'єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального та процесуального права, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу державного підприємства «Підприємство Кіровоградської виправної колонії Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Кіровоградській області (№6)» залишити без задоволення.

Постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 26.05.2011 р. у справі № 1170/2а-1616/11 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України в порядку і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя: О.М. Панченко

Суддя: В.Є. Чередниченко

Суддя: А.О. Коршун