Справа № 813/1598/14
Суддя: Макарик В.Я.
Дата ухвалення: 2014-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2014 року
Справа №
4739/14

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді -
Макарика В.Я.

суддів -
Глушка І.В. Большакової О.О.

за участю секретаря судового засідання
- Баранкевич А.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
ОСОБА_1 на постанову Львівського
окружного адміністративного суду від
03.04.2014р. у справі № 813/1598/14 за позовом
ОСОБА_1 до Головного управління
Державної міграційної служби України у
Львівській області про визнання
незаконним та скасування рішення,
визнання протиправною відмови та
зобов»язання до вчинення дій, -

В С Т А Н О В
И В:

21 березня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до Головного управління
Державної міграційної служби України у
Львівській області у якому просив
визнати незаконним та скасувати
рішення Яворівського районного
відділу ДМС України у Львівській
області від 08.01.2013 року № 07, яким
відмовлено у реєстрації місця
проживання в садовому будинку, який
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.
Визнати протиправною відмову
Яворівського районного відділу ДМС
України у Львівській області провести
реєстрацію ОСОБА_1 за місцем проживання
у садовому будинку, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1. Зобов»язати
Яворівський районний відділ ДМС у
Львівській області зареєструвати
ОСОБА_1 за місцем проживання у садовому
будинку, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1. Стягнути з відповідача в
користь позивача вартість судових
витрат та послуг банку, загальна сума -
80,00 грн..

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 03.04.2014р. у
справі № 813/1598/14 в задоволенні
адміністративного позову - відмовлено.

Не погодившись із постановою суду
першої інстанції ОСОБА_1 оскаржив її в
апеляційному порядку та просить
скасувати постанову Львівського
окружного адміністративного суду від
03.04.2014р. у справі № 813/1598/14, прийняти нове
рішення, яким позовні вимоги
задовольнити в повному обсязі.

Апелянт свої вимоги мотивує тим, що
відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України
місцем проживання фізичної особи є
житловий будинок, квартира, інше
приміщення, придатне для проживання в
ньому (гуртожиток, готель тощо), у
відповідному населеному пункті, і
якому фізична особа проживає постійно,
переважно або тимчасово.

Ніяких обмежень щодо проживання
фізичної особи у садовому будинку
вказаною статтею не встановлено, так як
і не встановлено обмежень щодо
реєстрації місця проживання у садовому
будинку. Перелік приміщень, придатних
для проживання в них, не є вичерпним.

В свою чергу, ст.ст. 379, 380 ЦК України
визначено, що житлом фізичної особи є
житловий будинок, квартира, інше
приміщення, призначені та придатні для
постійного проживання в них. Тобто,
садовий будинок, відповідно до
приписів ст. 379 Цивільного кодексу
України, є житловим будинком, а отже
можу бути житлом фізичної особи.

Житловим будинком є будівля
капітального типу, споруджена з
дотриманням вимог, встановлених
законом, іншими нормативно-правовими
актами, і призначена для постійного у
ній проживання.

Крім того, у відповідності до ст. З
Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні» під поняттям
«місце проживання» розуміється
адміністративно-територіальна
одиниця, на території якої особа
проживає строком понад шість місяців
на рік, а під поняттям «реєстрація»
розуміється внесення відомостей до
паспортного документа про місце
проживання або місце перебування із
зазначенням адреси житла особи та
внесення цих даних до реєстраційного
обліку відповідного органу спеціально
уповноваженого центрального органу
виконавчої влади з питань реєстрації.

Згідно ст. 6 Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання», для реєстрації місця
проживання особа подає письмову заяву,
два талони зняття з реєстраційного
обліку, паспорт, квитанцію про сплату
державного мита до житлово-комунальної
організації, яка обслуговує територію,
на якій знаходиться будинок.

Представник Головного управління
Державної міграційної служби України у
Львівській області в судове засідання
на виклик суду не з'явився, що не
перешкоджає розгляду справи у його
відсутності згідно із ч.4 ст. 196 КАС
України.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апелянта у їх сукупності, апеляційний
суд приходить до переконання, що подана
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких мотивів.

Судом першої інстанції було
встановлено, що позивач ОСОБА_1 є
власником земельної ділянки площею 0,0410
га, розташованої на території
Домажирської сільської ради
Яворівського району Львівської
області, що підтверджується Державним
актом на право власності на земельну
ділянку ЯД № 476294 від 07.08.2009 р.; цільове
призначення земельної ділянки -
ведення садівництва. На вказаній
земельній ділянці знаходиться садовий
будинок, якому присвоєно адресу:
АДРЕСА_1. Правовий статус вказаного
будинку як садового підтверджується
технічним паспортом на дачу (садовий
будинок) від 23.10.2008 р., експлікацією до
плану дачі, характеристикою будівлі.

9 грудня 2013 року позивач звернувся до
Яворівського районного відділу ГУДМС
України у Львівській області щодо
реєстрації місця проживання у садовому
будинку АДРЕСА_1.

08.01.2014 р. Яворівський РВ ГУ ДМС України у
Львівській області листом № 07 надав
позивачу роз'яснення щодо реєстрації
місця проживання та повідомив про
відсутність законних підстав для
реєстрації місця проживання позивача у
садовому будинку.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання" громадянам України, а
також іноземцям та особам без
громадянства, які на законних
підставах перебувають в Україні,
гарантуються свобода пересування та
вільний вибір місця проживання на її
території, за винятком обмежень, які
встановлені законом.

Статтею 3 Закону України "Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання" визначено, що реєстрація -
внесення відомостей до паспортного
документа про місце проживання або
місце перебування із зазначенням
адреси житла особи та внесення цих
даних до реєстраційного обліку
відповідного органу спеціально
уповноваженого центрального органу
виконавчої влади з питань реєстрації.

Врахувавши відповідь Яворівського РВ
ГУ ДМСУ у Львівській області, причиною
відмови позивачу у реєстрації за
місцем проживання стала відсутність
підстав для реєстрації позивача у
садовому будинку, який не має статусу
житла.

Згідно з пунктом 1 статті 29 Цивільного
Кодексу України місцем проживання
фізичної особи є житловий будинок,
квартира, інше приміщення, придатне для
проживання в ньому (гуртожиток, готель
тощо), у відповідному населеному
пункті, у якому фізична особа проживає
постійно, переважно або тимчасово.
Фізична особа може мати кілька місць
проживання.

Відповідно до ст. 379 Цивільного кодексу
України житлом фізичної особи є
житловий будинок, квартира, інше
приміщення, призначені та придатні для
постійного проживання в них.
Відповідно до статті 4 Житлового
Кодексу України житловим фондом
України є житлові будинки та жилі
приміщення в інших будівлях, що
знаходяться на території України.

Житловий будинок - це будівля
капітального типу, споруджена з
дотриманням вимог, встановлених
законом, іншими нормативно-правовими
актами, і призначена для постійного у
ній проживання (ст. 380 ЦК України).
Житлове приміщення - не опалюване
приміщення, розташоване у надземному
поверсі, призначене для цілорічного
проживання і яке відповідає санітарно -
епідеміологічним вимогам щодо
мікроклімату і повітряного середовища,
природного освітлення, допустимих
рівнів нормованих параметрів відносно
шуму, вібрації, ультразвуку та
інфразвуку, електричних та
електромагнітних полів та іонізуючого
випромінювання (Додаток Б ДБН В.2.2-1 5-2005
Будинки і споруди. Житлові будинки.
Основні положення). Таким чином,
житловий фонд - це сукупність житлових
приміщень незалежно від форм
власності: житлових та спеціальних
будинків (гуртожитків,
будинків-інтернатів для громадян
похилого віку та інвалідів, дитячих
будинків, інтернатів при школах і
шкіл-інтернатів), квартир (у т. ч. у
багатоквартирних житлових будинках),
садибних житлових будинків, службових
житлових приміщень та інших житлових
приміщень у будівлях, придатних для
проживання.

Згідно Інструкцією про порядок
проведення технічної інвентаризації
об'єктів нерухомого майна,
затвердженою наказом Держбуду України
від 24.05.2001 р. №127 та зареєстрованою в
Міністерстві юстиції України 10.07.2001 р.
за № 582/5773, пунктом 2.4 якою визначено, що
садовий будинок - будинок для літнього
(сезонного) використання. У межах
одного поселення або району можуть
передбачатися змішані типи
використання земельних ділянок: для
відпочинку, ведення садівництва та
городництва тощо з будівництвом як
дачних, так і садових будинків. На
ділянках садових (дачних) будинків
можуть бути розміщені також
господарські будівлі (у тому числі для
утримання домашньої птиці, кролів
тощо).

Врахувавши вищенаведені норми
законодавства, суд апеляційної
інстанції погоджується з висновком
суду першої інстанції про те, що
віднесення об'єкта нерухомості до
житлового фонду можливе за наявності
двох ознак: юридичної та фактичної. Так
житловий будинок (приміщення) має бути
таким за юридичним статусом
(спроектований, побудований, зданий в
експлуатацію га зареєстрований саме як
житловий). До складу житлового фонду не
належать дачі, літні садові будиночки,
спортивні та туристичні бази, мотелі,
кемпінги, санаторії, будинки
відпочинку, пансіонати, будинки для
приїжджих, готелі, й інші будівлі та
приміщення, що використовуються для
сезонного і тимчасового проживання.

Крім того, житловий будинок
(приміщення) має бути придатним для
постійного проживання в ньому, а отже
відповідати нормам щодо опалення,
санітарно-епідеміологічним вимогам,
параметрам шуму, вібрації,
випромінювання тощо. Придатність житла
для проживання визначається шляхом
обстеження житлових будинків
відповідно до Положення про порядок
обстеження стану жилих будинків з
метою встановлення їх відповідності
санітарним і технічним вимогам та
визнання жилих будинків і жилих
приміщень непридатними для проживання,
затвердженого постановою Ради
Міністрів УРСР від 26 квітня 19841984 р. N 1 89
(діє на даний час).

Відповідно до п. 2, п. 3, п. 4 ст. 3 Закону
України "Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні" вільний вибір місця
проживання чи перебування - право
громадянина України, а також іноземця
та особи без громадянства, які на
законних підставах перебувають на
території України, на вибір
адміністративно-територіальної
одиниці, на території якої вони хочуть
проживати, чи перебувати; місце
перебування або місце проживання
адміністративно-територіальна
одиниця, на території якої особа
проживає строком понад 6 місяців на рік.

Слід також зазначити, що Земельним
кодексом України визначено категорії
земель за основним цільовим
призначенням (ст. 19), зокрема землі
житлової та громадської забудови а
також землі сільськогосподарського
призначення.

Відповідно до ст. 22 Земельного кодексу
України землями
сільськогосподарського призначення
визнаються землі, надані для
виробництва сільськогосподарської
продукції, здійснення
сільськогосподарської
науково-дослідної та навчальної
діяльності, розміщення відповідної
виробничої інфраструктури, у тому
числі інфраструктури оптових ринків
сільськогосподарської продукції, або
призначені для цих цілей.

Таким чином, садовий будинок не є
житловим приміщенням, розміщений на
земельній ділянці, яка має цільове
призначення "ведення садівництва", що
не відповідає умовам, встановленим
законом, для можливої реєстрації місця
проживання в такій будівлі. Відтак, суд
приходить до висновку, що відповідач
цілком обгрунтовано відмовив позивачу
у реєстрації місця проживання,
оскільки особа не може бути
зареєстрована у нежитловому
приміщенні.

В зв'язку з вищевикладеним, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції,
вирішуючи даний спір, на підставі
правильно встановлених обставин
справи та визначених їм правовідносин,
прийшов до обґрунтованих і законних
висновків. Доводи апеляційної скарги
не спростовують висновків суду першої
інстанції і не свідчать про порушення
судом норм матеріального чи
процесуального права, які призвели до
неправильного вирішення справи і
відповідно до ст. 200 Кодексу
адміністративного судочинства України
не можуть бути підставою для
скасування рішення суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 160, 195, ст. 198, ст. 200, ст.
205, ст. 206, 254 КАС України, Львівський
апеляційний адміністративний суд, -

У Х В А Л
И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення, а постанову Львівського
окружного адміністративного суду від
03.04.2014р. у справі № 813/1598/14 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого адміністративного суду
України протягом двадцяти днів шляхом
подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий суддя:
В.Я. Макарик

Судді:
І.В. Глушко

О.О. Большакова

Повний текст ухвали складений 14 жовтня
2014 року.