Справа № 826/4870/14
Суддя: Мельничук В.П.
Дата ухвалення: 2014-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
826/4870/14 Головуючий у 1-й
інстанції: Данилишин В.М.
Суддя-доповідач: Мельничук В.П.
У Х В А Л А

Іменем України

09 жовтня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

Головуючого-судді:
Мельничука В.П.

суддів:
Лічевецького І.О., Мацедонської В.Е.,

при секретарі:
Анапріюк С.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду апеляційні
скарги представника Державної
архітектурно-будівельної інспекції
України - Павлишина Михайла
Миколайовича, представника Товариства
з обмеженою відповідальністю «Молоко»
- Луценка Романа Олександровича на
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 03 червня 2014 року у
справі за адміністративним позовом
ОСОБА_4 до Державної
архітектурно-будівельної інспекції
України, третя особа: Товариство з
обмеженою відповідальністю «Молоко»
про зобов'язання вчинити певні дії, -

В
С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до
Окружного адміністративного суду м.
Києва з адміністративним позовом до
Державної архітектурно-будівельної
інспекції України, третя особа:
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Молоко» про
зобов'язання вчинити певні дії. Свої
вимоги обґрунтовує тим, що
оскаржуваний дозвіл відповідачем
видано із порушенням законодавства
України, оскільки особою, якій видано
такий дозвіл, не подано повного пакета
документів для його отримання.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 03
червня 2014 року задоволено вказаний
позов частково. Визнано протиправним
та скасовано дозвіл на виконання
будівельних робіт № IV 24 з
реставрації приміщень першого поверху
та підвалу з пристосуванням під кафе у
будинку № 27/31 на вулиці Івана
Франка/Богдана Хмельницького у
Шевченківському районі міста Києва,
виданий 04 березня 2014 року Державною
архітектурно-будівельною інспекцією
України стосовно Товариства з
обмеженою відповідальністю "Молоко".
Позов в іншій частині залишено без
задоволення.

Не погоджуючись з зазначеним судовим
рішенням представник Державної
архітектурно-будівельної інспекції
України - Павлишин Михайло Миколайович
подав апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати постанову суду першої
інстанції як таку, що постановлена з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, та ухвалити нову
постанову про відмову у задоволенні
даного позову.

Не погоджуючись з зазначеним судовим
рішенням представник Товариства з
обмеженою відповідальністю «Молоко» -
Луценко Роман Олександрович подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати постанову суду першої
інстанції як таку, що постановлена з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, та ухвалити нову
постанову про відмову у задоволенні
даного позову.

Розглянувши доводи апеляційних скарг,
перевіривши правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства України, колегія суддів
вважає, що апеляційні скарги необхідно
залишити без задоволення, оскаржувану
постанову суду першої інстанції - без
змін з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС
України суд апеляційної інстанції має
право залишити апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 195 КАС України рішення
суду першої інстанції підлягає
перегляду в апеляційному порядку в
межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції було
встановлено, що відповідачем 04 березня
2014 року видано третій особі
оскаржуваний дозвіл на виконання
будівельних робіт № IV 24 з
реставрації приміщень першого поверху
та підвалу з пристосуванням під кафе у
будинку № 27/31 на вулиці Івана
Франка/Богдана Хмельницького у
Шевченківському районі міста Києва, що
підтверджується інформацією,
зазначеною у листах інспекції
державного архітектурно-будівельного
контролю у місті Києві від 24 березня 2014
року № 7/26-33/2403/10 та департаменту
містобудування та архітектури
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) від 25 березня 2014 року №
055-658.

Не погоджуючись з вказаним дозволом,
позивач звернувся з даним позовом до
суду.

Задовольняючи даний позов частково суд
першої інстанції виходив з того, що
вимоги позивача в частині скасування
спірного дозволу є правомірними та
обгрунтованими, а тому підлягають
задоволенню в цій частині.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції та
вважає його обгрунтованим з огляду на
наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України "Про
дозвільну систему у сфері
господарської діяльності" документ
дозвільного характеру - дозвіл,
висновок, рішення, погодження,
свідоцтво, інший документ, який
дозвільний орган зобов'язаний видати
суб'єкту господарювання у разі надання
йому права на провадження певних дій
щодо здійснення господарської
діяльності або видів господарської
діяльності та/або без наявності якого
суб'єкт господарювання не може
проваджувати певні дії щодо здійснення
господарської діяльності або видів
господарської діяльності.

Відповідно до п. 1, пп. 5 п. 4 Положення про
Державну архітектурно-будівельну
інспекцію України, затвердженого
Указом Президента України від 08 квітня
2011 року № 439/2011, Державна
архітектурно-будівельна інспекція
України (Держархбудінспекція України)
є центральним органом виконавчої
влади, діяльність якого спрямовується
і координується Кабінетом Міністрів
України через Міністра регіонального
розвитку, будівництва та
житлово-комунального господарства
України, входить до системи органів
виконавчої влади і забезпечує
реалізацію державної політики з питань
державного архітектурно-будівельного
контролю, контролю у сфері
житлово-комунального господарства.

Держархбудінспекція України
відповідно до покладених на неї
завдань: у визначених законодавством
випадках видає дозволи на виконання
будівельних робіт, відмовляє у видачі
таких дозволів, анулює дозволи на
виконання будівельних робіт.

За змістом листа Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
м. Києві від 24 березня 2014 року №
7/26-33/2403/10 копія документа, що посвідчує
згоду власника або співвласника
будинку на виконання будівельних
робіт, за адресою: АДРЕСА_1, в інспекції
державного архітектурно-будівельного
контролю у місті Києві відсутня.

При цьому судом першої інстанції було
встановлено, що позивач підтвердив, що
така згода ним не надавалась.

Отже, враховуючи, що позивачем, як
власником квартири АДРЕСА_1, у якому
третьою особою здійснюються роботи з
реставрації приміщень першого поверху
та підвалу з пристосуванням під кафе,
та співвласником допоміжних приміщень
вказаного будинку, не надавалась згода
на проведення будівельних робіт у разі
реконструкції, реставрації,
капітального ремонту об'єкта, колегія
суддів вважає правильним висновок суду
першої інстанції про те, що неподання
третьою особою до центрального органу
виконавчої влади, який реалізує
державну політику з питань державного
архітектурно-будівельного контролю,
тобто відповідача, усіх необхідних
документів для прийняття рішення про
видачу дозволу, свідчить про
протиправність видачі спірного
дозволу.

Зокрема, згідно з абзацами 1, 2, 5 п. 18
Порядку виконання будівельних робіт,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 13 квітня 2011 року
№ 466 для отримання дозволу замовник
(його уповноважена особа) має право
подати особисто або надіслати
рекомендованим листом з описом
вкладення до Інспекції за
місцезнаходженням об'єкта заяву про
отримання дозволу за формою згідно з
додатком 5.

До заяви додаються: копія документа, що
посвідчує право власності на будинок
чи споруду, або письмова згода його
власника на проведення будівельних
робіт у разі реконструкції,
реставрації, капітального ремонту
об'єкта.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 369, ст. 382
Цивільного кодексу України
співвласники майна, що є у спільній
сумісній власності, володіють і
користуються ним спільно, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання майном, що є у спільній
сумісній власності, здійснюється за
згодою всіх співвласників.

Квартирою є ізольоване помешкання в
житловому будинку, призначене та
придатне для постійного у ньому
проживання.

Власникам квартири у дво- або
багатоквартирному житловому будинку
належать на праві спільної сумісної
власності приміщення загального
користування, опорні конструкції
будинку, механічне, електричне,
сантехнічне та інше обладнання за
межами або всередині квартири, яке
обслуговує більше однієї квартири, а
також споруди, будівлі, які призначені
для забезпечення потреб усіх власників
квартир, а також власників нежитлових
приміщень, які розташовані у житловому
будинку.

За змістом рішення Конституційного
Суду України від 02 березня 2004 року №
4-рп/2004 у справі за конституційним
зверненням ОСОБА_8 та інших громадян
про офіційне тлумачення положень п. 2
ст. 10 Закону України "Про приватизацію
державного житлового фонду" та за
конституційним поданням 60 народних
депутатів України про офіційне
тлумачення положень ст.ст. 1, 10 цього
Закону (справа про права співвласників
на допоміжні приміщення
багатоквартирних будинків), зазначено,
що допоміжні приміщення (підвали,
сараї, кладовки, горища, колясочні і
т.ін.) передаються безоплатно у спільну
власність громадян одночасно з
приватизацією ними квартир (кімнат у
квартирах) багатоквартирних будинків.
Підтвердження права власності на
допоміжні приміщення не потребує
здійснення додаткових дій, зокрема,
створення об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку, вступу до
нього.

Власник (власники) неприватизованих
квартир багатоквартирного будинку є
співвласником (співвласниками)
допоміжних приміщень нарівні з
власниками приватизованих квартир.

Питання щодо згоди співвласників
допоміжних приміщень на надбудову
поверхів, улаштування мансард у
багатоквартирних будинках, на вчинення
інших дій стосовно допоміжних
приміщень (оренда тощо) вирішується
відповідно до законів України, які
визначають правовий режим власності.

Згідно з п.п. 20, 26 Порядку № 466, підставою
для відмови у видачі дозволу є:
неподання документів, необхідних для
прийняття рішення про видачу такого
дозволу; невідповідність поданих
документів вимогам законодавства;
виявлення недостовірних відомостей у
поданих документах.

Дозвіл може бути анульовано
Інспекцією, яка його видала, у разі:
подання замовником заяви про
анулювання дозволу на виконання
будівельних робіт за формою згідно з
додатком 5 (передбачені п. 18 цього
Порядку документи, що додаються до
заяви, не подаються); наявності
відомостей про припинення юридичної
особи або підприємницької діяльності
фізичною особою - підприємцем
(замовником), смерті фізичної особи -
замовника або визнання її безвісно
відсутньою; перешкоджання проведенню
перевірки посадовими особами
Інспекції, якщо таке перешкоджання
було здійснено протягом одного року
після накладення штрафу за зазначене
порушення.

Тобто, як вбачається з викладених
положень та обставин, неподання
документів, необхідних для прийняття
рішення про видачу дозволу, є підставою
для відмови у його видачі, а не для
анулювання.

Таким чином, враховуючи викладені
положення та обставини, колегія суддів
вважає правильним висновок суду першої
інстанції про необхідність скасування
оскаржуваного дозволу.

Разом з тим, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що заявлена позивачем
вимога про зобов'язання відповідача
звернутися до суду з позовом про
знесення самовільного будівництва у
відповідності до чинного
законодавства не підлягає задоволенню,
оскільки вчинення зазначених дій
відноситься до дискреційних
повноважень відповідача як суб'єкта
владних повноважень.

Зокрема, відповідно до Рекомендації
Комітету Міністрів Ради Європи № R(80) 2
"Щодо здійснення адміністративними
органами влади дискреційних
повноважень", прийнятої Комітетом
Міністрів 11 березня 1980 року на 316-му
засіданні заступників міністрів, під
дискреційним повноваженням слід
розуміти повноваження, яке
адміністративний орган, приймаючи
рішення, може здійснювати з певною
свободою розсуду - тобто, коли такий
орган може обирати з кількох юридично
допустимих рішень те, яке він вважає
найкращим за даних обставин.

Принцип розподілу влади заперечує
надання адміністративному суду
адміністративно-дискреційних
повноважень - єдиним критерієм
здійснення правосуддя є право. Тому
завданням адміністративного
судочинства завжди є контроль
легальності. Перевірка доцільності
переступає компетенцію
адміністративного суду і виходить за
межі завдання адміністративного
судочинства.

Під дискреційними повноваженням
розуміють таке повноваження, яке надає
певний ступінь свободи
адміністративному органу при
прийнятті рішення, тобто, коли у межах,
визначених законом, адміністративний
орган має можливість самостійно (на
власний розсуд) вибрати один з кількох
варіантів рішення.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 11, ч. 1 ст. 69, ч.ч. 1, 2, 6
ст. 71 КАС України, розгляд і вирішення
справ в адміністративних судах
здійснюються на засадах змагальності
сторін та свободи в наданні ними суду
своїх доказів і у доведенні перед судом
їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи
не інакше як за позовною заявою,
поданою відповідно до цього Кодексу, і
не може виходити за межі позовних
вимог. Суд може вийти за межі позовних
вимог тільки в разі, якщо це необхідно
для повного захисту прав, свобод та
інтересів сторін чи третіх осіб, про
захист яких вони просять.

Доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Якщо особа, яка бере участь у справі,
без поважних причин не надасть докази
на пропозицію суду для підтвердження
обставин, на які вона посилається, суд
вирішує справу на основі наявних
доказів.

Отже, колегія суддів вважає правильним
висновок суду першої інстанції про те,
що даний позов підлягає частковому
задоволенню.

Доводи апеляційних скарг
спростовуються вищевикладеним, а тому
вони задоволенню не підлягають.

За змістом ст. 159 КАС України судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права,
обґрунтованим - ухвалене судом на
підставі повного та всебічного
з'ясування обставин в адміністративній
справі, підтверджених доказами,
дослідженими в судовому засіданні.

З урахуванням вищевикладеного,
колегія суддів дійшла висновку, що
судом першої інстанції правильно
встановлено обставини справи, судове
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права
і підстав для його скасування не
вбачається.

Керуючись ст. ст. 2, 159, 160, 195, 196, 198, 200, 205,
206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги представника
Державної архітектурно-будівельної
інспекції України - Павлишина Михайла
Миколайовича, представника Товариства
з обмеженою відповідальністю «Молоко»
- Луценка Романа Олександровича -
залишити без задоволення, а постанову
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 03 червня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
в повному обсязі шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий-суддя:
В.П. Мельничук

Судді:
І.О. Лічевецький

В.Е. Мацедонська

Головуючий суддя
Мельничук В.П.

Судді:
Лічевецький І.О.

Мацедонська В.Е.