Справа № 810/5551/14
Суддя: Шевченко А.В.
Дата ухвалення: 2014-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

810/5551/14

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2014 року місто Київ № 810/5551/14

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого – судді Шевченко А.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдокбуд»

до

Броварської об’єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області

про

визнання недійсною податкової консультації, –

В С Т А Н О В И В:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрдокбуд», звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Броварської об’єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області про визнання недійсною податкової консультації.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що висновки відповідача, викладені у податковій консультації від 08.04.2014 № 4431/10/10-06-15-01/405, суперечать вимогам чинного законодавства, отже є недійсними.

В призначений день та час у судове засідання з’явився представник позивача, представник відповідача в судове засідання не з'явився, про причини неприбуття суд не повідомив.

Представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд позов задовольнити.

Від відповідача заперечень на адміністративний позов та витребуваних документів до суду не надійшло.

Відповідно до частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Судом встановлено, що для розгляду і вирішення даної справи відсутня потреба у заслуховуванні свідків чи експертів, також немає інших перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, зазначених у статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, тому суд протокольною ухвалою від 30.09.2014 вирішив подальший розгляд справи проводити в порядку письмового провадження.

Всебічно та об’єктивно дослідивши матеріали справи, та оцінивши їх у сукупності, судом встановлено наступне.

З матеріалів справи встановлено, 21.10.2013 позивач звернувся із запитом № 05-98 щодо надання податкової консультації до Броварської об’єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області.

Суть запиту полягала в тому, що позивач з 01.07.2013 є платником єдиного податку четвертої групи за ставкою 5 %.

До прийняття рішення про перехід на спрощену систему оподаткування, підприємством в межах господарської діяльності були укладені окремі договори з одним і тим же контрагентом, в яких з одного боку підприємство позивача є постачальником товарів (робіт, послуг), та в інших – є покупцем товарів (робіт, послуг).

Станом на 01.07.2013 існує як за підприємством позивача, так і за контрагентом заборгованість за якими не минув строк позовної давності.

Відповідно до статті 291.6 Податкового кодексу України платники єдиного податку повинні здійснювати розрахунки виключно у грошовій формі.

Відповідно до частини другої статті 601 Цивільного кодексу України зобов’язання припиняються шляхом зарахування зустрічних вимог за заявою однієї із сторін.

Після 01.07.2013, тобто після переходу на спрощену систему оподаткування, позивачем було отримано заяву контрагента (який є платником податку на прибуток за ставкою 19 %) про зарахування зустрічних вимог. Таким чином, чином, вказує позивач у запиті, зобов’язання контрагента перед підприємством позивача по оплаті товару припинилось на підставі статті 601 Цивільного кодексу України.

В запиті позивач просив відповідача надати податкову консультацію з наступних питань:

«яким чином (в тому числі з метою уникнення створення підстав для анулювання свідоцтва платника єдиного податку) має відображатися в бухгалтерському та податковому обліку підприємства припинення зобов’язань контрагента шляхом заліку за вищезазначеними обставинами?».

30.12.2013 Броварська ОДПІ ГУ Міндоходів у Київській області розглянула запит позивача від 21.10.2013 № 05-98 і в межах своєї компетенції листом № 6404/10/10-06-15-01/854 повідомила наступне.

Відповідно до пункту 291.6 статті 291 Податкового кодексу України, платники єдиного податку повинні здійснювати розрахунки за відвантажені товари (виконані роботи, надані послуги) виключно в грошовій формі (готівковій та/або безготівковій).

Бартерна (товарообмінна) операція – господарська операція, яка передбачає проведення розрахунків за товари (роботи, послуги) у негрошовій формі в рамках одного договору (підпункт 14.1.10 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).

Отже, юридичні особи – платники єдиного податку не мають права здійснювати бартерні операції, в тому числі погашати заборгованість за відвантажені товари (виконані роботи, надані послуги) іншим способом ніж грошовим.

Методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про зобов’язання та її розкриття у фінансовій звітності передбачено П(С)БО 11.

18.03.2014 позивач звернувся із запитом № 05-15 щодо надання податкової консультації до Броварської об’єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області.

Суть запиту від 18.03.2014 аналогічна до запиту від 21.10.2013, різницею є лише формулювання питань і розширення їх переліку.

Так, у запиті від 18.03.2014 позивач просив відповідача надати податкову консультацію з наступних питань:

«чи має право платник єдиного податку четвертої групи за ставкою 5% відображати в своєму обліку припинення зобов’язань контрагента шляхом заліку за вищезазначеними обставинами?

чи вважається таке зарахування розрахунком, та, якщо так – то з якого моменту такий розрахунок вважатиметься здійсненим?

які дії ми маємо вчиняти після отримання повідомлення про зарахування, аби зберегти статус платника єдиного податку та уникнути застосування санкцій за порушення правил розрахунків виключно у грошовій формі?».

08.04.2014 Броварська ОДПІ ГУ Міндоходів у Київській області розглянула запит позивача від 18.03.2014 № 05-15 і в межах своєї компетенції листом № 4431/10/10-06-15-01/405 повторно повідомила наступне.

Відповідно до пункту 291.6 статті 291 Податкового кодексу України, платники єдиного податку повинні здійснювати розрахунки за відвантажені товари (виконані роботи, надані послуги) виключно в грошовій формі (готівковій та/або безготівковій).

Бартерна (товарообмінна) операція – господарська операція, яка передбачає проведення розрахунків за товари (роботи, послуги) у негрошовій формі в рамках одного договору (підпункт 14.1.10 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).

Отже, юридичні особи – платники єдиного податку не мають права здійснювати бартерні операції, в тому числі погашати заборгованість за відвантажені товари (виконані роботи, надані послуги) іншим способом ніж грошовим.

Методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про зобов’язання та її розкриття у фінансовій звітності передбачено П(С)БО 11.

Взаємозалік є одним із видів бартерних операцій, при якому не передбачено розрахунку за відвантажену продукцію готівкою або безготівковими коштами.

Згідно абзацу 2 пункту 293.5 статті 293 Податкового кодексу України, для платників четвертої та шостої груп до доходу, отриманого при застосуванні іншого способу, ніж зазначений у главі 1 розділу ХІV цього Кодексу, встановлюються ставки єдиного податку у подвійному розмірі ставок, визначених пунктом 293.3 цієї статті.

У разі застосування платником єдиного податку іншого способу розрахунків, ніж зазначені у пункту 291.6 статті 291 Податкового кодексу України, зобов’язує підприємство згідно абзацу 4 підпункту 298.2.3 пункту 298.2 статті 298 Податкового кодексу України перейти на загальну систему оподаткування з першого числа місяця, наступного за податковим (звітним) періодом, у якому допущено такий спосіб розрахунків.

Позивач зазначив, що у запиті про надання податкової консультації було чітко зазначено про те, що між позивачем та його контрагентом укладено два різні по своєму правовому змісту договори. Жодних додаткових угод щодо зміни порядку розрахунку шляхом застосування бартеру між сторонами договорів не укладалося, та відповідних даних у відповідача не було під час надання консультації. Усе вищезазначене, на думку позивача, унеможливлює застосування до правовідносин між сторонами за договором положень про бартер, у зв’язку з чим, позивач, не погодившись з вищевказаною консультацією відповідача від 08.04.2014 № 4431/10/10-06-15-01/405, звернувся до суду з даним позовом, в якому просив суд визнати її недійсною, що і є предметом даного позову.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Щодо суті наданої консультації, суд погоджується з позицією податкового органу з огляду на наступне.

Статтею 601 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Водночас, не допускається зарахування зустрічних вимог, в тому числі, в інших випадках, встановлених договором або законом (стаття 602 Цивільного кодексу України).

Так, згідно з підпунктом 14.1.10 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України бартерна (товарообмінна) операція - господарська операція, яка передбачає проведення розрахунків за товари (роботи, послуги) у негрошовій формі в рамках одного договору.

Окрім такої ознаки бартерної операції, на яку посилається позивач, як операція в рамках одного договору, бартерній операції притаманна така ознака як проведення розрахунків у негрошовій формі.

Суд також вважає за необхідне відмітити, що пунктом 1.19 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (втратив чинність) містилось визначення, що бартером є господарська операція, яка передбачає проведення розрахунків за товари (роботи, послуги) у будь-якій формі, іншій, ніж грошова, включаючи будь-які види заліку та погашення взаємної заборгованості, в результаті яких не передбачається зарахування коштів на рахунки продавця для компенсації вартості таких товарів (робіт, послуг).

Тому в більш широкому трактуванні під бартерною угодою слід розуміти таку господарську операцію, яка передбачає проведення розрахунків за товари (послуги) у будь-якій формі, іншій, ніж грошова, включаючи будь-які види заліку та погашення взаємної заборгованості, в результаті яких не передбачається зарахування коштів на рахунки продавця для компенсації вартості таких товарів (робіт, послуг).

Суд також не бере до уваги посилання позивача, що ним з його контрагентом не укладалась окремі бартерні угоди та не вносились зміни до існуючих договорів, а тому позиція відповідача, що такі операції є бартером, є хибною.

Водночас, позивач, не укладаючи прямого договору, фактично має намір провести господарську операцію – бартер, одним з різновидів якої і є взаємозалік зустрічних однорідних вимог.

Відповідно до пункту 291.6 статті 291 Податкового кодексу України платники єдиного податку повинні здійснювати розрахунки за відвантажені товари (виконані роботи, надані послуги) виключно в грошовій формі (готівковій та/або безготівковій).

Тобто юридичні особи - платнику єдиного податку не мають права закривати заборгованість за поставлений товар (надані послуги, роботи) шляхом проведення зарахування зустрічних однорідних вимог. Отже, інша форма розрахунків ніж грошова юридичним особам – платникам єдиного податку заборонена.

У зв’язку з цим, суд вважає, що відповідач, надаючи податкову консультацію діяв в спосіб і в межах чинного законодавства і, окрім іншого, роз’яснив позивачу, що у разі застосування платником єдиного податку іншого способу розрахунків, ніж зазначені у пункті 291.6 статті 291 Податкового кодексу України, останній зобов’язаний згідно з абзацом 4 підпункту 298.2.3 пункту 298.2 статті 298 Податкового кодексу України перейти на загальну систему оподаткування з першого числа місяця, наступного за податковим (звітнім) періодом, в якому допущено такий спосіб розрахунків.

Суд вважає зазначену податкову консультацію такою, що не порушує прав та охоронюваних Законом інтересів позивача, ще й огляду на наступне.

Відповідно до пункту 52.1 статті 52 Податкового кодексу України, за зверненням платників податків контролюючі органи надають безоплатно консультації з питань практичного використання окремих норм податкового законодавства протягом 30 календарних днів, що настають за днем отримання такого звернення даним контролюючим органом.

Згідно з пунктом 53.1 статті 53 Податкового кодексу України, не може бути притягнуто до відповідальності платника податків, який діяв відповідно до податкової консультації, наданої йому у письмовій або електронній формі, а також узагальнюючої податкової консультації, зокрема, на підставі того, що у майбутньому така податкова консультація або узагальнююча податкова консультація була змінена або скасована.

Судом вбачається, що нормами статті 53 Податкового кодексу України визначено права позивача щодо можливості діяти певним чином, отримавши певну податкову консультацію, тобто встановлено право щодо застосування отриманої консультації, зі звільненням від відповідальності у випадку дій на підставі отриманої консультації.

Натомість, вищезазначеними нормами не встановлено обов'язку позивача діяти саме таким чином, як це зазначено у податковій консультації. Таким чином, податкова консультація не породжує обов'язків позивача щодо певного застосування норм чинного законодавства.

Отже, надана позивачу податкова консультація не визначає обов'язку позивача діяти саме таким чином, як це зазначено у податковій консультації.

Відповідно до пункту 53.3 статті 53 Податкового кодексу України, платник податків може оскаржити до суду як правовий акт індивідуальної дії податкову консультацію контролюючого органу, викладену в письмовій або електронній формі, яка, на думку такого платника податків, суперечить нормам або змісту відповідного податку чи збору.

Визнання судом такої податкової консультації недійсною є підставою для надання нової податкової консультації з урахуванням висновків суду.

Судом вбачається, що зазначеною нормою визначено право платника податку на оскарження, проте, не передбачено судового розгляду податкових консультацій без врахування наявності чи відсутності порушеного такою консультацією права платника податку.

Згідно з частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Зазначений принцип полягає у захисті порушеного права від порушення, що вже відбулося, тобто в наявності матеріально - правового інтересу позивача відносно дій (бездіяльності) суб'єкта владних повноважень.

Таким чином, під час розгляду справи не встановлено наявності порушеного права позивача, що є підставою для відмови у задоволені позову.

У зв'язку з вищевикладеним суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є необґрунтованими та такими, що не відповідають нормам чинного законодавства України, не можуть бути підставами для визнання недійсною податкової консультації, а тому задоволенню не підлягають.

Статтею 11 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 71 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім розгляду справ про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкту владних повноважень.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суб'єкт владних повноважень повинен надати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Водночас, ненадання відповідачем заперечень на адміністративний позов та доказів в обґрунтування таких заперечень не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог позивача.

Відповідно до частини другої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз. Доказів понесення таких витрат суду не надано.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 122, 159 – 163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, –

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд.

Згідно з частиною другою статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Шевченко А.В.