Справа № К/9991/46481/11-С
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"07" жовтня 2014 р. м. Київ
К/9991/46481/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,
Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження справу за
адміністративним позовом ОСОБА_4 до
Управління праці та соціального
захисту населення Івано-Франківського
виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради про
визнання дій протиправними та
зобов'язання вчинити певні дії, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 7 червня 2011
року,-

у с т а н о в и л а :

У червні 2009 року ОСОБА_4 звернулась із
зазначеним позовом в якому, з
урахуванням уточнених позовних вимог,
просила визнати протиправними дії та
зобов'язати відповідача здійснити
перерахунок одноразової допомоги при
народженні дитини у розмірі,
встановленому статтею 12 Закону України
від 21 листопада 1992 року № 2811-ХІІ
«Про державну допомогу сім'ям з дітьми»
(далі Закон № 2811-ХІІ).

Посилаючись на те, що вимоги Закону №
2811-ХІІ не виконані, а її звернення про
перерахунок і виплату спірної допомоги
залишено без задоволення, просила
зобов'язати відповідача нарахувати і
виплатити таку у розмірі,
встановленому статтею 12 Закону №
2811-ХІІ.

Постановою Івано-Франківського
міського суду від 24 вересня 2009 року
позов задоволено, визнано
неправомірними дії та зобов'язано
відповідача здійснити перерахунок та
виплату одноразової допомоги при
народженні дитини.

Постановою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 7 червня 2011
року рішення суду першої інстанції
скасовано, а у задоволенні позову
відмовлено на підставі статей 99, 100
Кодексу адміністративного судочинства
України.

У касаційній скарзі позивач,
посилаючись на неправильне
застосування апеляційним судом норм
матеріального і порушення норм
процесуального права, просить ухвалене
ним рішення скасувати та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи колегія суддів, в межах статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України, дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Судами встановлено, що позивачу,
починаючи з жовтня 2007 року по вересень
2008 року, виплачувалась допомога при
народженні дитини, передбаченої
статтею 12 Закону № 2811-ХІІ.

Відмовляючи в задоволенні позову
апеляційний суд встановив, що позивач
пропустила строк звернення до суду,
встановлений частиною 2 статті 99
Кодексу адміністративного судочинства
України (в редакції спірного періоду), а
поважних причин пропуску такого не
зазначила.

Проте до такого висновку апеляційний
суд дійшов без з'ясування дійсних прав
та обов'язків сторін, в порушення норм
матеріального і процесуального права з
таких підстав.

У відповідності зі статтею 159 Кодексу
адміністративного судочинства
України, судове рішення повинно бути
законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом
відповідно до норм матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин справи в
адміністративній справі,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Тобто, за змістом цієї норми
процесуального права у мотивувальній
частині рішення суд зобов'язаний
навести дані про встановлені
обставини, що мають значення для
справи, їх юридичну оцінку та визначені
відповідно до них правовідносини, а
також оцінку всіх доказів, розрахунки,
з яких суд виходив при задоволенні
грошових вимог. Встановлюючи наявність
або відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої
дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Так, за приписами частини 2 статті 99
Кодексу адміністративного судочинства
України (в редакції спірного періоду)
для звернення до адміністративного
суду за захистом прав, свобод та
інтересів особи встановлюється річний
строк, який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Частиною 1 статті 100 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що пропущення строку
звернення до адміністративного суду є
підставою для відмови у задоволенні
адміністративного позову за умови,
якщо на цьому наполягає одна із сторін.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач, з урахуванням уточнених
позовних вимог, просила визнати
незаконними дії та зобов'язати
відповідача здійснити перерахунок і
виплату допомоги про народженні дитини
у розмірі, встановленому статтею 12
Закону № 2811-ХІІ.

Однак, судами не враховано, що виплата
такої допомоги здійснювалась позивачу
у період з жовтня 2007 року по вересень 2008
року щомісячно, тобто незаконні, на
думку позивача, дії вчинялись
відповідачем у цей період під час
виплати їй вищезазначеної допомоги
кожного місяця.

В свою чергу, з позовом ОСОБА_4
звернулась 12 червня 2009 року, а тому її
позовні вимоги, починаючи з 12 червня 2008
року, підлягають розгляду по суті,
оскільки заявлені в межах
встановленого частиною 2 статті 99
Кодексу адміністративного судочинства
України річного строку звернення до
адміністративного суду.

Крім того, колегія суддів звертає
увагу, що позивач є особою, яка
застрахована у системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування, а тому на неї
поширюються норми спеціального Закону,
яким є Закон України від 18 січня 2001 року
№ 2240-ІІІ «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування у
зв'язку з тимчасовою втратою
працездатності та витратами,
зумовленими народженням та
похованням».

Неповне з'ясування судом апеляційної
інстанції дійсних обставин справи,
неправильне застосування норм
матеріального і порушення норм
процесуального права призвело до
ухвалення рішення, яке не відповідає
вимогам статті 159 Кодексу
адміністративного судочинства України
щодо законності і обґрунтованості.

За таких обставин, рішення
апеляційного суду підлягає скасуванню,
а справа направленню на новий розгляд
до суду апеляційної інстанції,
оскільки суд касаційної інстанції не
може встановлювати та визнавати
доведеними обставини, що не були
встановлені в судових рішеннях.

За приписами частини другої статті 227
Кодексу адміністративного судочинства
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення судом норм процесуального
права, які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 223, 227, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Постанову Львівського апеляційного
адміністративного суду від 7 червня 2011
року скасувати, а справу направити на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі і
оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало