Справа № 2а-1670/1070/12
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"07" жовтня 2014 р. м.
Київ К/9991/38173/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,
Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження справу за
адміністративним позовом Чутівського
районного центру зайнятості
Полтавської області до ОСОБА_4 про
стягнення допомоги по безробіттю, за
касаційною скаргою Чутівського
районного центру зайнятості
Полтавської області на ухвалу
Полтавського окружного
адміністративного суду від 15 березня
2012 року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 15 травня 2012 року,-

у с т а н о в и л а :

У лютому 2012 року Чутівський районний
центр зайнятості Полтавської області
(далі Центр) звернувся з позовом до
ОСОБА_4, у якому просив стягнути з
відповідача безпідставно виплачену
допомогу по безробіттю у розмірі 5095,93
гривень.

В обґрунтування позову зазначав, що
внаслідок умисного невиконання
відповідачем своїх обов'язків та
зловживання наданими законом правами
застрахованої особи Центром прийнято
рішення про стягнення з ОСОБА_4
виплаченої допомоги по безробіттю,
однак у добровільному порядку спірна
сума не виплачена, в зв'язку з чим
просив про задоволення позову.

Ухвалою Полтавського окружного
адміністративного суду від 15
березня 2012 року, залишеною без змін
ухвалою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 15 травня 2012
року, провадження у справі закрито на
підставі пункту 1 частини 1 статті 157
Кодексу адміністративного судочинства
України.

У касаційній скарзі позивач
посилаючись на порушення судами норм
процесуального права, просить їх
рішення скасувати та направити справу
для продовження розгляду.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи, колегія суддів, в межах статті
220 Кодексу адміністративного
судочинства України, дійшла висновку
про задоволення скарги з таких підстав.

Закриваючи провадження у справі суди
виходили з того, що справу не належить
розглядати в порядку
адміністративного судочинства.

Проте, до такого висновку суди дійшли в
порушення норм процесуального права
виходячи з наступного.

У відповідності зі статтею 159 Кодексу
адміністративного судочинства України
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом
відповідно до норм матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права.

Натомість, судами не враховано
приписів статті 107 Кодексу
адміністративного судочинства України
(в редакції, чинній на момент подання
адміністративного позову), згідно з
пунктом 4 частини 1 якої суддя, після
одержання позовної заяви з'ясовує, чи
належить позовну заяву розглядати в
порядку адміністративного
судочинства.

Частиною 4 цієї ж статті встановлено, що
питання про відкриття провадження в
адміністративній справі суддя вирішує
протягом трьох днів з дня надходження
позовної заяви до адміністративного
суду або закінчення строку,
встановленого для усунення недоліків
позовної заяви, у разі залишення
позовної заяви без руху та не пізніш
наступного дня з дня отримання судом у
порядку, передбаченому частиною
третьою цієї статті, інформації про
місце проживання (перебування)
фізичної особи.

Крім того, за правилами частини 2 статті
5 Кодексу адміністративного
судочинства України провадження в
адміністративних справах здійснюється
відповідно до закону, чинного на час
вчинення окремої процесуальної дії,
розгляду і вирішення справи.

Таким чином, виходячи зі змісту
вищевказаних процесуальних норм,
питання про підсудність справи суддя
вирішує протягом чітко встановленого
строку і має керуватись законом, чинним
на час вчинення окремої процесуальної
дії, розгляду і вирішення справи.

Як вбачається з матеріалів справи,
позовна заява подана 22 лютого 2012 року, і
питання про відкриття провадження у
справі вирішено суддею у цей же день, а
провадження у справі закрито 15 березня
2013 року.

За таких обставин, під час розгляду
справи, слід було керуватись чинним,
станом у період з 22 лютого по 15 березня
2012 року, процесуальним законодавством.

У відповідності до статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
(в редакції статті, яка діяла під час
розгляду справи) завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Водночас, частиною 3 статті 6 Кодексу
адміністративного судочинства України
(в редакції того ж періоду) передбачено
право суб'єкта владних повноважень на
звернення до адміністративного суду у
випадках, передбачених Конституцією та
законами України, а частиною 4 цієї
статті встановлено, що ніхто не може
бути позбавлений права на розгляд його
справи в адміністративному суді, до
підсудності якого вона віднесена цим
Кодексом.

З матеріалів справи вбачається що спір
між сторонами виник у сфері
правовідносин з приводу
загальнообов'язкового державного
соціального страхування на випадок
безробіття, а саме стягнення допомоги з
застрахованої особи, на підставі
частини 3 статті 36 Закону України від
2 березня 2000 року № 1533-ІІІ «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття» (далі Закон № 1533-ІІІ).

За змістом пункту 5 частини 2 статті 17
Кодексу адміністративного судочинства
України юрисдикція адміністративних
судів поширюється на публічно-правові
спори, зокрема, спори за зверненням
суб'єкта владних повноважень у
випадках, встановлених Конституцією та
законами України.

Згідно положень частини 3 статті 36
Закону № 1533-ІІІ сума виплаченого
забезпечення та вартості наданих
соціальних послуг застрахованій особі
внаслідок умисного невиконання нею
своїх обов'язків та зловживання ними
стягується з цієї особи відповідно до
законодавства України з моменту
виникнення обставин, що впливають на
умови виплати їй забезпечення та
надання соціальних послуг.

Водночас, як встановлено статтею 39
цього ж Закону, спори, що виникають із
правовідносин за цим Законом,
вирішуються в судовому порядку.

В свою чергу, пунктом 6.14 Порядку
надання допомоги по безробіттю, у тому
числі одноразової її виплати для
організації безробітними
підприємницької діяльності,
затвердженого наказом Міністерства
праці та соціальної політики України
від 20 листопада 2000 року № 307,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 14 грудня 2000 року за
№ 915/5136, якщо під час одержання допомоги
по безробіттю безробітний своєчасно не
подав відомості про обставини, що
впливають на умови її виплати, у тому
числі встановлені під час
розслідування страхових випадків та
обґрунтованості виплати матеріального
забезпечення, з безробітного
стягується сума виплаченої допомоги по
безробіттю з моменту виникнення цих
обставин.

Отже чинним (в період провадження у
справі) законодавством передбачено
право Центру на звернення до
адміністративного суду за захистом
порушених прав, свобод або інтересів,
при цьому, він є суб'єктом владних
повноважень, у розумінні пункту 7
частини 1 статті 3 Кодексу
адміністративного судочинства
України, а спір носить
публічно-правовий характер.

Зміни у вищезазначені нормативно -
правові акти, в період з моменту
відкриття провадження у справі до
постановлення оскаржуваної ухвали, не
вносились, а тому даний спір слід було
вирішувати у порядку
адміністративного судочинства.

Враховуючи наведене, колегія суддів
приходить до висновку про відсутність
підстав для застосування судами пункту
1 частини 1 статті 157 Кодексу
адміністративного судочинства України
та закриття провадження у справі,
оскільки, на момент постановлення
оскаржуваної ухвали, даний спір
належало розглядати в порядку
адміністративного судочинства.

За правилами частини 1 статті 227 Кодексу
адміністративного судочинства України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи для продовження розгляду є
порушення норм матеріального чи
процесуального права, які призвели до
постановлення незаконної ухвали, яка
перешкоджає подальшому провадженню у
справі.

За таких обставин оскаржувані судові
рішення не можна визнати законними і
обґрунтованими, а тому вони підлягають
скасуванню з направленням справи для
продовження розгляду до суду першої
інстанції зі стадії підготовчого
провадження.

Керуючись статтями 223, 227, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів,-

у х в а л и л и л а :

Касаційну скаргу Чутівського
районного центру зайнятості
Полтавської області задовольнити.

Ухвалу Полтавського окружного
адміністративного суду від 15 березня
2012 року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 15 травня 2012 року скасувати, а справу
направити для продовження розгляду до
суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
сторонам і оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало