Справа № 802/2866/14-а
Суддя: Залімський І. Г.
Дата ухвалення: 2014-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 802/2866/14-а
Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач: Залімський І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2014 року
м.
Вінниця

Вінницький апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Залімського І. Г.

суддів: Смілянця Е. С. Сушка О.О.

секретар судового засідання: Лукашик
М.О.

за участі:

представника позивача: Ткачука А.В.

представника відповідача: Міровського
В.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційні скарги
Хмільницької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Вінницькій
області та товариства з обмеженою
відповідальністю "Хмільницька
будівельна компанія" на постанову
Вінницького окружного
адміністративного суду від 01 вересня
2014 року у справі за адміністративним
позовом товариства з обмеженою
відповідальністю "Хмільницька
будівельна компанія" до Хмільницька
об'єднана державна податкова інспекція
Головного управління Міндоходів у
Вінницькій області про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень , -

В С Т А Н О В И В :

В липні 2014 року товариство з обмеженою
відповідальністю "Хмільницька
будівельна компанія" звернулось до
Вінницького окружного
адміністративного суду із
адміністративним позовом до
Хмільницької об'єднана державна
податкова інспекція Головного
управління Міндоходів у Вінницькій
області про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень.

Постановою Вінницького окружного
адміністративного суду від 01 вересня
2014 року адміністративний позов
задоволено частково.

Не погоджуючись із вказаним судовим
рішенням сторони подали апеляційні
скарги, в яких просили постанову
Вінницького окружного
адміністративного суду від 01 вересня
2014 року скасувати, прийняти нове
рішення, посилаючись на порушення
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального
права, невідповідність висновків суду
обставинам справи, що призвело до
неповного з'ясування обставин справи і,
як наслідок, невірного вирішення
справи та прийняття необґрунтованої
постанови.

Представник відповідача в судовому
засіданні апеляційну скаргу
відповідача підтримав у повному
обсязі, просив вимоги, що в ній
викладені, задовольнити та заперечив
проти задоволення апеляційної скарги.

Представник позивача заперечив проти
задоволення апеляційної скарги
відповідача та підтримав апеляційну
скаргу позивача та подав додаткові
письмові пояснення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
учасників процесу, що з'явилися в
судове засідання, перевіривши
матеріали справи, доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції,
в період з 19.05.2013 року по 13.06.2014 року
посадовими особами Хмільницької ОДПІ
проведено планову виїзну
документальну перевірку ТОВ
"Хмільницька будівельна компанія" з
питань дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.10.2011 року по 31.12.2013 року.

За результатами перевірки складено акт
№ 48/22/34680933 від 07.07.2014 року (том 1, а.с. 18-63).

В ході перевірки виявлені та
зафіксовані в акті порушення позивачем
вимог:

- п. 138.1, п. 138.2, п. 138.8 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1
ст. 139 ПК України внаслідок заниження
податку на прибуток у загальній сумі 231
833 грн., в тому числі за 4 квартал 2011 року
в сумі 116 983 грн., за 1 квартал 2012 року в
сумі 49 216 грн., за 2 квартал 2012 року в сумі
57 495 грн. та за 3 квартал 2012 року в сумі 8139
грн.;

- п.187.1 ст. 187, п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.4, п.
198.6 ст. 198, п. 201.6 ст. 201 ПК України
внаслідок заниження податку на додану
вартість в сумі 335 804 грн., в тому числі
за листопад 2011 року в сумі 134 835 грн., за
грудень 2011 року в сумі 101 724 грн., за
березень 2012 року в сумі 46 872 грн., за
травень 2012 року в сумі 45 723 грн., за
жовтень 2012 року в сумі 4013 грн., за
вересень 2013 року в сумі 1333 грн. та за
грудень 2013 року в сумі 1304 грн.;

- п.3.5, п.7.24 Положення про ведення
касових операцій у національній валюті
в Україні, затвердженого постановою
правління НБУ № 637 від 15.12.2004 року, та
постанови Правління НБУ № 32 від 09.02.2005
року "Про встановлення граничної суми
готівкового розрахунку".

17.07.2014 року на підставі висновків акту
перевірки № 48/22/34680933 від 07.07.2014 року
Хмільницькою ОДПІ прийнято наступні
податкові повідомлення-рішення:

- № про збільшення позивачу
грошового зобов'язання з податку на
прибуток приватних підприємств на суму
289 258 грн., з яких 231 833 грн. за основним
платежем та 57 425 грн. за штрафними
(фінансовими) санкціями;

- № про збільшення позивачу
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість із вироблених в
Україні товарів (робіт, послуг) на суму
419 755 грн., з яких 335 804 грн. основного
платежу та 83 951 грн. застосовані штрафні
(фінансові) санкції;

- № про застосування до позивача
штрафних (фінансових) санкцій за
порушення норм з регулювання обігу
готівки в розмірі 20 000 грн.

Не погодившись із вказаними рішеннями,
позивач оскаржив їх до суду.

Частково задовольняючи позовні вимоги
ТОВ "Хмільницька будівельна компанія"
суд першої інстанції виходив з того, що
висновки податкового органу, викладені
в акті перевірки, є необґрунтованими в
частині порушення позивачем норм з
регулювання обігу готівки, а тому
прийняте на підставі такого висновку
рішення є протиправним та підлягає
скасуванню. Разом з цим, суд першої
інстанції підтвердив доводи
відповідача щодо порушення позивачем
вимог податкового законодавства під
час формування податкових зобов'язань
з податку на додану вартість та з
податку на прибуток приватних
підприємств, а тому вважає правомірним
донарахування позивачу грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість та з податку на прибуток
приватних підприємств.

Колегія суддів не погоджується із
вказаним висновком суду першої
інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до матеріалів справи,
підставою прийняття оскаржуваних
податкових повідомлень-рішень
слугував висновок податкового органу
про порушення позивачем вимог
податкового законодавства при
формуванні податкових зобов'язань за
результатами господарських операцій
по поставці товарів з ТОВ "Акопт", ТОВ
"Арагон торг", ТОВ "Арсаон". Відповідач
вказує, що витрати позивача на купівлю
товарів у вказаних контрагентів
позивача документально не
підтверджені та безпосередньо не
пов'язані з одержанням прибутку.
Відтак, має місце заниження сум податку
на прибуток, що підлягає сплаті до
бюджету, а також завищення товариством
задекларованого податкового кредиту
по цих господарських операціях.

Також, відповідач стверджує, що
позивачем безпідставно сформовано
податковий кредит за листопад 2011 року
по господарських операціях з ТОВ
"Інтекссервіс-2011" в сумі 107 500 грн. та ТОВ
"Аван-тайм зовнішторг" в сумі 27 335 грн.

Податковий орган вважає, що позивач
провів документальне оформлення
фінансово-господарських операцій із
вказаними контрагентами, які фактично
не здійснювались в межах його
господарської діяльності. Тобто, дані
операції не мали реального характеру, а
відбувалось лише документування цих
операцій.

Відповідно до пп.138.1.1 п.138.1, п.138.8 ст.138 ПК
України витрати операційної
діяльності включають собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг, які складається з
витрат, прямо пов'язаних з виробництвом
таких товарів, виконанням робіт,
наданням послуг, а саме: прямих
матеріальних витрат; прямих витрат на
оплату праці; амортизації виробничих
основних засобів та нематеріальних
активів, безпосередньо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг;
загальновиробничі витрати, які
відносяться на собівартість
виготовлених та реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг
відповідно до положень (стандартів)
бухгалтерського обліку; вартості
придбаних послуг, прямо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг; інших прямих
витрат, у тому числі витрат з придбання
електричної енергії (включаючи
реактивну).

Згідно з п.138.2 ст.138 ПК України витрати,
що враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом ІІ
ПК України.

Витрати для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток
мають бути фактично здійснені і
підтверджені належним чином
складеними первинними документами, що
відображають реальність господарської
операції, яка є підставою для
формування податкового обліку
платника податків. Для підтвердження
даних податкового обліку можуть
братися до уваги лише ті первинні
документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції, тобто достовірні первинні
документи. Для з'ясування обставин
реальності вчинення господарської
операції судам належить ретельно
перевіряти доводи податкових органів
про фактичне нездійснення
господарської операції, викладені в
актах перевірки або підтверджені
іншими доказами.

Порядок формування податкового
кредиту з податку на додану вартість
визначений статтею 198 Податкового
кодексу України.

Так, відповідно до п.198.1 ст.198
Податкового кодексу України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та послуг.

Відповідно до п. 198.2 ст. 198 ПК України
датою виникнення права платника
податку на податковий кредит
вважається дата здійснення першої з
подій: або дата списання коштів з
банківського рахунку платника податку
в оплату товарів (робіт, послуг), дата
виписки відповідного рахунку
(товарного чека) - в разі розрахунків з
використанням кредитних дебетових
карток або комерційних чеків; або дата
отримання податкової накладної, що
засвідчує факт придбання платником
податку товарів (робіт, послуг).

Пунктом 198.3 статті 198 Податкового
кодексу України визначено, що
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг
з метою їх подальшого використання
в оподатковуваних операціях у
межах господарської діяльності
платника податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи
здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

Згідно п.198.6. ст. 198 Податкового кодексу
України не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними (або
підтверджені податковими накладними,
оформленими з порушенням вимог статті
201 цього Кодексу).

Відповідно до пункту 201.1 статті 201 ПК
України платник податку зобов'язаний
надати покупцю (отримувачу) на його
вимогу підписану уповноваженою
платником особою та скріплену печаткою
(за наявності) податкову накладну,
складену за вибором покупця
(отримувача) в один з таких способів: у
паперовому вигляді; в електронній
формі з дотриманням умови щодо
реєстрації у порядку, визначеному
законодавством, електронного підпису
уповноваженої платником особи та умови
реєстрації податкової накладної у
Єдиному реєстрі податкових накладних.
У такому разі складання податкової
накладної у паперовому вигляді не є
обов'язковим.

Вказуючи на порушення позивачем
зазначених норм податковий орган не
заперечує факту наявності у позивача
податкових накладних.

Згідно п. 44.1 ст. 44 ПК України, для цілей
оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з

визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється
формування показників податкової
звітності, митних декларацій на
підставі даних, не підтверджених
документами, що визначені абзацом
першим цього пункту.

Статтею 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в України" від 16.07.1999 року №
996-14 зі змінами і доповненнями
встановлено, що підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій.

Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

На підтвердження взаємовідносин з ТОВ
"Акопт" позивачем представлено договір
про надання автопослуг № 0705 від 07.05.2012
року, акт № 000749 здачі-прийомки
виконаних робіт (послуг) від 31.05.2012 року,
податкові накладні № 736 від 30.05.2012 року
та № 749 від 31.05.2012 року,
товарно-транспортні накладні від 26.05.2012
року, платіжні відомості про
проведення оплати за надані послуги
(том 1, а.с. 64-74) та Договір підряду №604/99
від 05.04.2012 року між ТОВ "Вінницька
будівельна компанія" та ТОВ
"Хмільницька будівельна компанія".

Згідно з п. 1.1 договору про надання
автопослуг № 0705 від 07.05.2012 року ТОВ
"Акопт" зобов'язується надати
автопослуги (перевезення щебеню, піску,
асфальту, відсіву тощо) механізмами та
засобами малої механізації. При цьому
згідно з п. 1.2 цього договору надання
автопослуг виконується на підставі
заявок замовника ТОВ "Хмільницька
будівельна компанія" із зазначенням
найменування механізмів. Відповідно до
п. 3.1 вищевказаного договору вартість
наданих автопослуг визначається на
підставі калькуляції.

Суд першої інстанції вказує, що
позивачем не надано суду ні заявок про
надання автопослуг, ні калькуляцій
вартості наданих автопослуг. Водночас,
жодна норма законодавства не зобовязує
замовника подавати заявки в письмовій
формі, а подання таких заявок в усній
формі не суперечить положенням
законодавства та Договору № 0705 від
07.05.2012 року. Стосовно калькуляції,
колегія суддів зауважує, що
калькуляцією є розрахунок виконавця
робіт, в даному випадку ТОВ "Акопт",
власних витрат для визначення
собівартості робіт, що відповідає п.3.1
Договору № 0705 від 07.05.2012 року.

Крім того, на думку суду першої
інстанції в наданих позивачем
документах відсутня інформація щодо
обсягів наданих послуг в натуральному
виразі, маршрути здійснених
автоперевезень, не конкретизовано
об'єм та вартість отриманих послуг, а зі
змісту акту взагалі неможливо
визначити одиниці виміру та кількость
наданих транспортних послуг.

Разом з цим, колегія суддів звертає
увагу на те, що одиницю виміру
поставлених товарів, вид та кількість
наданих послуг можливо встановити з
акту №000749 від 31.05.2012 року та наданих
позивачем товарно-транспортних
накладних, а вартість за одиницю
товару/послуги - з податкових накладних
№736 від 30.05.2012 року та №749 від 31.05.2012
року.

Враховуючи наведене суд доходить
висновку, що надані позивачем первинні
бухгалтерські документи підтверджують
факт реальності господарських
операцій щодо отримання
автотранспортних послуг від ТОВ
"Акопт". Окремі неточності в первинних
документах не спростовують факту
реальності наданих послуг.

Відповідно до договору поставки б/н від
04.05.2012 року продавець (ТОВ "Арагон торг")
зобов'язується передати у власність
покупця (ТОВ "Хмільницька будівельна
компанія"), а покупець зобов'язується
прийняти і оплатити бітум нафтовий
дорожній БНД 60/90 (90/130), у відповідності з
умовами договору і додатковими угодами
до нього.

На підтвердження товарності
господарських операцій з ТОВ "Арагон
торг" позивачем представлено договір
поставки б/н від 04.05.2012 року (том 2, а.с.
51-52), а також видаткові накладні № 001161,
№ 001162 та № 001163 та від 15.05.2012 року, № 001164,
№ 001165 та № 001166 від 17.05.2012 року,
податкові накладні № 1161, № 1162 та № 1163
від 15.05.2012 року, № 1164, № 1165 та № 1166 від
17.05.2012 року (том 1, а.с. 75-86).

Згідно з п. 1.2 договору поставки б/н від
04.05.2012 року номенклатура, кількість,
умови постачання, форма і порядок
оплати, ціна товару визначаються
сторонами в додаткових угодах до
договору.

Суд першої інстанції вказує, що
позивачем не представлено додаткових
угод, які є невід'ємною частиною
договору і укладення яких прямо
обумовлено у пунктах 1.2, 2.1.1 Договору.
Відтак, у порядку, що визначається
договором поставки б/н від 04.05.2012 року,
документально не підтверджується
номенклатура, кількість, умови
постачання, форма і порядок оплати,
ціна товару, що нібито постачався ТОВ
"Арагон торг".

Такі висновки є помилковими, адже
додаткові угоди фактично не
укладались, а номенклатура, кількість,
умови постачання, форма і порядок
оплати, ціна товару визначались на
підставі видаткових накладних,
виставлених рахунків та податкових
накладних.

Відповідно до п.2.1.3 договору при
передачі товару продавець на вимогу
покупця надає відповідні паспорти
якості з вказівкою на найменування і
показники якості товару.

Ненадання сертифікатів відповідності
на товари, на думку суду першої
інстанції, спростовує товарність
проведеної операції.

Відповідно до ч.2 ст.712 Цивільного
кодексу України, до договору поставки
застосовуються загальні положення про
купівлю-продаж, якщо інше не
встановлено договором, законом або не
випливає з характеру відносин сторін.

За змістом ч.1 та 2 ст.666 ЦК України
єдиними правовими наслідками
невиконання продавцем обов'язку
передати покупцеві документи, що
стосуються товару, є право (а не
обов'язок) покупця відмовитись від
договору купівлі-продажу та повернути
товар покупцеві.

Відповідно до ч.1, 2 ст.13 Закону України
"Про підтвердження відповідності",
виробник зобов'язаний надавати
постачальнику інформацію про
сертифікацію продукції шляхом
зазначення реєстраційних номерів
сертифікатів відповідності в
документах, згідно з якими передається
відповідна продукція. Постачальник
зобов'язаний: реалізовувати продукцію
за умови наявності у документах, згідно
з якими йому передано відповідну
продукцію, реєстраційних номерів
сертифіката відповідності чи
свідоцтва про визнання відповідності;
припиняти реалізацію продукції, якщо
вона не відповідає вимогам нормативних
документів, зазначеним у декларації
про відповідність або у сертифікаті
відповідності чи свідоцтві про
визнання відповідності.

Отже, з системного аналізу зазначених
норм вбачається, що постачальника не
зобов'язано мати та, відповідно,
передавати покупцям продукції
засвідчені печаткою виробника
сертифікати відповідності чи
свідоцтва про визнання відповідності.
Законом визначений лише обов'язок
постачальника надавати інформацію про
сертифікацію продукції.

Суд враховує, що відсутність у позивача
сертифікатів на товар (катків чавунних)
не є підставою для не включення сум ПДВ
до податкового кредиту, адже такі
сертифікати не фіксують факт
здійснення господарської операції, а
лише підтверджують, що продукція
відповідає встановленим вимогам.

Суд першої інстанції зазначає, що
придбаний товар у ТОВ "Арагон торг" в
травні 2012 року залишається неоплаченим
до цього часу, хоча відповідно до п. 5.1
договору поставки б/н від 04.05.2012 року
покупець, тобто позивач, повинен був
здійснити 100% передоплату за товар
шляхом перерахування грошових коштів
на розрахунковий рахунок продавця (том
2, а.с. 51, зворот). Позивачем не вчинено
жодних дій, спрямованих на погашення
кредиторської заборгованості,
незважаючи на те, що з моменту
укладення та виконання договірних
відносин із ТОВ "Арагон торг" минуло
більше двох років. Відтак, є очевидним
факт недоотримання бюджетом від таких
господарських операцій податку на
додану вартість, який б підлягав сплаті
контрагентом позивача у зв'язку з
оплатою товару.

Дійсно, ТОВ "Хмільницька будівельна
компанія" має кредиторську
заборгованість по взаєморозрахунках з
ТОВ "Арагон торг" в сумі 254179,80 грн., що
виникла внаслідок несплати коштів за
договором поставки б/н від 04.05.2012 року.
Разом з цим, позивач отримав від
продавця товару (ТОВ "Арагон торг")
товар та податкові накладні та згідно
ст.198.2 ПК України за правилом першої
події правомірно включив, вказані у
податкових накладних, суми ПДВ до
складу податкового кредиту. Дані дії
позивача не суперечать вимогам діючого
законодавства.

Доводи суду першої інстанції про
намагання позивача ухилитись від
обов'язку реєстрації податкових
накладних шляхом розбиття витрат по
одній партії поставки товару. колегія
суддів вважає надуманими.

Згідно з пунктом 11 підрозділу 2
"Особливості справляння податку на
додану вартість" Розділу ХХ "Перехідні
положення" ПК України податкова
накладна, в якій сума податку на додану
вартість не перевищує 10 тисяч гривень,
не підлягає включенню до Єдиного
реєстру податкових накладних.

ТОВ "Арагон торг" виписало позивачеві
видаткові накладні: №001161, №001162 та №001163
від 15.05.2012 року, виписані контрагентом
позивача на поставку бітуму в
загальній кількості 14,199т.; № 001164, №001165
та №001166 від 17.05.2012 року, виписані
контрагентом позивача на поставку
бітуму в загальній кількості 14,199 т.
Суми в даних податкових накладних
дійсно не перевищують 10000 грн., а тому
позивач правомірно не включив їх до
Єдиного реєстру податкових накладних.

В період, який охопила перевірка,
позивач уклав із ТОВ "Арсаон"
(продавець) договір б/н від 28.11.2011 року,
згідно з яким Продавець зобов'язується
поставити та передати у власність ТОВ
"Хмільницька будівельна компанія"
(покупець) товар, а покупець
зобов'язується прийняти товар та
оплатити його на умовах цього договору

На виконання вказаного договору, за
період з жовтня 2011 року по грудень 2013
року ТОВ "Хмільницька будівельна
компанія" отримало
товарно-матеріальних цінностей від
зазначеного контрагента на загальну
суму 891 580, 21 грн., в тому числі ПДВ в сумі
148 596 грн.

На підтвердження реальності таких
господарських операцій позивачем
надано договір купівлі-продажу б/н від
28.11.2011 року, видаткові накладні № 00816
від 20.03.2012 року, № 00840 від 12.03.2012 року, №
00839 від 12.03.2012 року, № 00842 від 14.03.2012 року,
№ 00841 від 14.03.2012 року, № 00023 від 15.12.2011
року, № 00021 від 13.12.2011 року, № 00020 від
08.12.2011 року, № 00022 від 05.12.2011 року, № 00019
від 01.12.2011 року, № 00018 від 01.12.2011 року,
податкові накладні № 840 від 12.03.2012 року,
№ 839 від 12.03.2012 року, № 841 від 14.03.2012 року,
№ 842 від 14.03.2012 року, № 816 від 20.03.2012 року,
№ 23 від 15.12.2011 року, № 21 від 13.12.2011 року,
№ 20 від 08.12.2011 року, № 22 від 05.12.2011 року,
№ 19 від 01.12.2011 року, № 18 від 01.12.2011 року,
товарно-транспортні накладні від 20.03.2012
року, від 12.03.2012 року, від 14.03.2012 року,
подорожні листи від 13.12.2011 року, від
08.12.2011 року, від 15.12.2011 року, від 05.12.2011
року, від 01.12.2011 року та платіжні
відомості (том 1, а.с. 87-135).

В пункті п.1.2 договору купівлі-продажу
б/н від 28.11.2011 року визначено
найменування товару, який
поставляється ТОВ "Арсаон", однак
позивач також придбавав товари, що не
передбачені в даному договорі (мазут
М-100) згідно видаткових накладних № 00816
від 20.03.2012 року, № 00840 від 12.03.2012 року, №
00839 від 12.03.2012 року, № 00842 від 14.03.2012 року,
№ 00841 від 14.03.2012 року, № 00021 від 13.12.2011
року та податкових накладних № 840 від
12.03.2012 року, № 839 від 12.03.2012 року, № 841 від
14.03.2012 року, № 842 від 14.03.2012 року, № 816 від
20.03.2012 року, № 21 від 13.12.2011 року.

Колегія суддів не вважає дані дії
позивача протиправними, адже чинним
законодавством не заборонено
придбання товарів без попереднього
укладення договору. Тим більше, позивач
відобразив вказані операції з
придбання мазуту у податковій
звітності.

Посилання суду першої інстанції на не
підтвердження товарності вказаних
господарських операцій з огляду на
ненадання позивачем сертифікатів
відповідності якості товарів, колегія
суддів вважає не враховує, адже при
отриманні товару покупець не
зобов'язаний вимагати сертифікати
відповідності якості товару.

В мотивувальній частині оскаржуваного
судового рішення містяться посилання
на висновок експерта № 355 від 27.06.2014
року (том 2, а.с. 35-42), який суд першої
інстанції вважає беззаперечним
доказом фіктивності господарських
операцій позивача з ТОВ "Арсаон".

Водночас, в матеріалах справи наявний
висновок почеркознавчого дослідження
підписів № 355 від 27.06.2014 року,
виготовлений ТОВ "Експертно-юридична
фірма "Соломон"( том 2, а.с. 35-42). Даний
висновок не може вважатись висновком
експертизи та бути належним доказом по
даній справі, адже даний документ
відображає результати проведеного
експертом ТОВ "Експертно-юридична
фірма "Соломон" почеркознавчого
дослідження, а не експертизи.

Даний висновок також не відповідає
вимогам до висновків експеризи,
зокрема, в порушення п.4.14 Інструкції
про призначення та проведення судових
експертиз та експертних досліджень,
затвердженої Наказом Міністерства
юстиції України 08.01.1998р. № 53/5, даний
висновок не містить попередження
експерта про кримінальну
відповідальність за надання завідомо
неправдивого висновку за статтею 384
Кримінального кодексу України або за
відмову від надання висновку за
статтею 385 Кримінального кодексу
України. До того ж, дана обставина
свідчить про недотримання експертом,
передбачених статтею 4 Закону України
"Про судову експертизу", гарантій
незалежності судового експерта та
правильності його висновку, однією з
яких є кримінальна відповідальність
судового експерта за дачу свідомо
неправдивого висновку та відмову без
поважних причин від виконання
покладених на нього обов'язків.

Крім того, згідно із даним висновком
підписи, електрофотографічне
зображення яких міститься на
електрофотокопіях видаткової
накладної № 000020 від 08.12.2011 року,
видаткової накладної № 000021 від 13.12.2011
року, видаткової накладної № 000023 від
15.12.2011 року, видаткової накладної № 000022
від 05.12.2011 року, видаткової накладної №
000019 від 01.12.2011 року, видаткової
накладної № 000018 від 01.12.2011 року,
видаткової накладної № 000816 від 20.03.2012
року в графі "Відвантажив (ла)", виконані
не ОСОБА_5, а іншою особою (особами).
Підписи, електрофотографічне
зображення яких міститься на
електрофотокопіях податкової
накладної № 839 від 12.03.2012 року,
податкової накладної № 21 від 13.12.2011
року, податкової накладної № 20 від
08.12.2011 року, податкової накладної № 19
від 01.12.2011 року, податкової накладної №
18 від 01.12.2011 року, податкової накладної
№ 22 від 05.12.2011 року, податкової
накладної № 23 від 15.12.2011 року,
податкової накладної № 840 від 12.03.2012
року, податкової накладної № 842 від
14.03.2012 року, податкової накладної № 841
від 14.03.2012 року, податкової накладної №
816 від 20.03.2012 року в графі "підпис і
прізвище особи, яка склала податкову
накладну", виконані не ОСОБА_5, а іншою
особою (особами). Підписи,
електрофотографічне зображення яких
міститься на електрофотокопіях
товарно-транспортної накладної від
12.03.2012 року, товарно-транспортної
накладної від 20.03.2012 року,
товарно-транспортної накладної від
14.03.2012 року в графі "відпуск дозволив"
виконані не ОСОБА_5, а іншою особою
(особами).

Тобто, почеркознавче дослідження
експертом проводилось шляхом аналізу
підписів ОСОБА_5, зображення яких
міститься не на оригіналах, а на
електрофотокопіях первинних
документів, що викликає сумнів у
достовірності висновків такого
дослідження

За таких обставин, колегія суддів
вважає помилковими та безпідставними
посилання суду першої інстанції на
висновок почеркознавчого дослідження
підписів № 355 від 27.06.2014 року.

Відповідно до договору № 1-10/11 від 10.11.2011
року (том 1, а.с. 136-138), укладеного між ТОВ
"Інтекссервіс-2011" (продавець) та ТОВ
"Хмільницька будівельна компанія"
(покупець), продавець зобов'язується
відвантажити, а покупець прийняти та
оплатити партію товару (гранітний
відсів).

На підтвердження факту поставки товару
за цим договором позивачем до
перевірки надано накладні № 70 від
30.10.2011 року на відсів гранітний в
кількості 5000 м.куб та № 71 від 07.11.2011 року
на відсів гранітний в кількості 2500
м.куб, а також податкові накладні № 20
від 07.11.2011 року на відсів гранітний в
кількості 3800 м. куб. та № 16 від 06.11.2011
року на відсів гранітний в кількості 3700
м.куб. (том 1, а.с. 145-148).

Проаналізувавши вказані документи суд
першої інстанції встановив, що
підпунктом 2.1.2 вказаного договору
передбачено, що датою відвантаження
товару є дата, зазначена у документах
на відвантаження. Однак, датою
відвантаження згідно з видатковими
накладними № 70 та № 71 є відповідно
30.10.2011 року та 07.11.2011 року, тоді як у
податкових накладних №16 від 06.11.2011 року
та №20 від 07.11.2011 року датою
відвантаження зазначено №06.11.2011 року
та 07.11.2011 року.

З огляду на це, суд першої інстанції з
посиланням на п. 198.2 ст. 198 ПК України
вказує, що податкові накладні №16 від
06.11.2011 року та №20 від 07.11.2011 року
виписані не на оплату та не на
відвантаження товару, а тому не можуть
вважатися належним доказом на
підтвердження факту поставки товару
від продавця ТОВ "Інтекссервіс-2011".
Отже, ТОВ "Хмільницька будівельна
компанія" завищило податковий кредит
за листопад 2011 року на суму 107 500 грн. за
отриманими податковими накладними від
ТОВ "Інтекссервіс-2011".

Колегія суддів вважає такі висновки
помилковими. Так, видача податкової
накладної є обов'язком продавця, а тому
виписка такої накладної продавцем
після відвантаження товару ніяк не
може свідчити про протиправність дій
покупця. Більш того, на формування
податкових зобов'язань позивача
впливають суми, що вказані в податкових
накладних, які в даному випадку
співпадають із сумами, що зазначені у
видаткових накладних.

Отримані від ТОВ "Інтекссервіс-2011"
товари позивач використав у власній
господарській діяльності.

Відповідно до договору підряду № 1010/233
від 10.10.2011 року (том 2, а.с. 57-63) позивач
проводив земляні роботи на
автозаправному комплексі з АГЗП на
території Ювілейної селищної ради за
межами населеного пункту
Дніпропетровського району
Дніпропетровської області.

Суд першої інстанції вказує, що пунктом
розвантаження у накладних значиться,
не вказаний у договорі об'єкт, а
"Донецька АЗС". Тобто, позивачем
документально не підтверджено свого
відношення до пункту розвантаження
"Донецька АЗС" і необхідності поставки
товару у дане місце. Отже, місце
виконання робіт за договором №1010/233
від 10.10.2011 року немає жодного
відношення до пункту розвантаження,
зазначеного у вищевказаних
товарно-транспортних накладних.

Однак, колегією суддів встановлено, що
позивач проводив роботи за договором
№1010/233 від 10.10.2011 року на автозаправному
комплексі з АГЗП на території
Ювілейної селищної ради за межами
населеного пункту Дніпропетровського
району Дніпропетровської області.

Даний об'єкт знаходиться на території
Ювілейної селищної ради на автошляху
Е50 та позначений на картах села
Ювілейного Дніпропетровського району
Дніпропетровської області як "вул.
Донецьке шосе", інші дані щодо
адміністративно-територіальної
ідентифікації даного об'єкта -
відсутні. У зв'язку із цим, перевізники
в товарно-транспортних накладних
зазначали як пункт розвантаження:
"Донецкое АЗС", "ул.Донецкое АЗС", "ул.
Донецкое шосе".

Більш того, дана неточність не впливає
на склад та суму податкового
зобов'язання позивача з ПДВ, а тому не
розцінюється судом апеляційної
інстанції як обставина, що свідчить про
безтоварність вказаних товарів з
відвантаження товару.

Перевезення вказаного товару для
виконання робіт по договору №1010/233 від
10.10.2011 року здійснювалось на замовлення
ТОВ "Інтекссервіс-2011", тому в
товарно-транспортних накладних і
замовником, і одержувачем вантажу є ТОВ
"Інтекссервіс-2011", а не ТОВ "Хмільницька
будівельна компанія".

Крім того, суд першої інстанції
погодився із доводами податкового
органу щодо порушення позивачем вимог
п. 198.2 ст. 198 ПК України допущене
позивачем і по господарських операціях
з ТОВ "Аван-тайм зовнішторг", внаслідок
чого відбулося завищення податкового
кредиту за листопад 2011 року в сумі 27 335
грн.

Згідно договору купівлі-продажу б/н від
19.09.2011 року (том 1, а.с. 182-183) ТОВ "Аван-тайм
зовнішторг" (продавець) зобов'язується
поставити та передати у власність ТОВ
"Хмільницька будівельна компанія"
(покупця) товар, а покупець
зобов'язується прийняти товар та
оплатити його на умовах цього договору.

На підтвердження виконання умов
вказаного договору позивачем до
перевірки надано видаткову накладну №
00383 від 31.10.2011 року на загальну суму
товару 164 010 грн., в тому числі ПДВ - 27335
грн., а також податкові накладні № 383
від 07.11.2011 року, № 380 від 04.11.2011 року, № 17
від 31.10.2011 року, № 231 від 31.10.2011 року, № 230
від 28.01.2011 року, № 232 від 03.10.2011 року, № 234
від 01.10.2011 року, № 233 від 01.10.2011 року (том
1, а.с. 184-192), що складені на підставі
договору купівлі-продажу б/н від 19.09.2011
року.

Датою відвантаження товару згідно з
видатковою накладною № 00383 є 31.10.2011
року, тоді як податкова накладна № 383
від 07.11.2011 року. З огляду на це, суд
першої інстанції з посиланням на п. 198.2
ст. 198 ПК України вказує, що податкова
накладна виписана не на оплату та не на
відвантаження товару. Отже, сплачений у
ціні товарів податок на додану
вартість позивачем включений до
податкового кредиту листопада 2011 року
неправомірно і всупереч положенням п.
198.2 ст. 198 ПК України, про що вірно
зазначено в акті перевірки.

Однак такі висновки є хибними, адже
видача податкової накладної є
обов'язком продавця, а тому виписка
такої накладної продавцем після
відвантаження товару ніяк не може
свідчити про протиправність дій
покупця. Вказана податкова накладна
виписана по факту поставки товару
(07.11.2011 року), а зазначена в ній сума ПДВ
правомірно включена до складу
податкового кредиту. Більш того, на
формування податкових зобов'язань
позивача впливає сума, що вказана в
податковій накладній, яка в даному
випадку співпадає із сумою, що
зазначена у видатковій накладній.

Стосовно посилань відповідача на
окремі недоліки в первинних документах
позивача, колегія суддів звертає увагу
на таке.

Будь-які документи (у тому числі
договори, видаткові накладні,
податкові накладні, акти
приймання-передачі виконаних робіт
(наданих послуг), тощо) мають силу
первинних документів лише в разі
фактичного здійснення господарської
операції. Якщо ж фактичного здійснення
господарської операції не було,
відповідні документи не можуть
вважатися первинними документами для
цілей ведення податкового обліку
навіть за наявності всіх формальних
реквізитів таких документів, що
передбачені чинним законодавством. З
урахуванням викладеного, для
підтвердження даних податкового
обліку можуть братися до уваги лише ті
первинні документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції. Необхідною умовою для цього є
факт придбання товарів (послуг) із
метою їх використання в господарській
діяльності. За відсутності факту
придбання товарів (послуг) відповідні
суми не можуть включатися до складу
податкового кредиту навіть за
наявності формально складених, але
недостовірних документів або сплати
грошових коштів. Визначальною має бути
подія, підтверджена документально. При
цьому, документи мають бути складені
особою, відповідальною за здійснення
господарської операції.

Таким чином, враховуючи фактичне
здійснення господарських операцій
позивача із вказаними контрагентами,
первинні бухгалтерські документи, які
надавались позивачем під час
проведення перевірки можуть вважатись
первинними документами для цілей
ведення податкового обліку навіть за
наявності певних недоліків.

Стосовно посилань відповідача на акти
податкових органів, що відображають
порушення податкового законодавства
контрагентами позивача, колегія суддів
звертає увагу, що відповідно до
презумпції правомірності правочину
всі укладені між сторонами правочини є
чинними, якщо їх недійсність прямо не
встановлена законом (нікчемні
правочини). В усіх інших випадках
питання про недійсність правочину має
бути встановлено судом на підставі
заяви зацікавленої особи після повного
та всебічного розгляду питання про
недійсність такого правочину.

Крім того, нормами чинного
законодавства на сторону
цивільно-правової угоди, яка є
платником податків, не покладено
обов'язку з перевірки відповідності
законодавству правил ведення іншим
учасником правовідносин господарської
діяльності та дотримання ним вимог
податкового законодавства.

Отже, можливі порушення, допущені одним
платником податків (наприклад,
контрагентом позивача) у відображенні
в податковому обліку певної
господарської операції, за загальним
правилом не впливають на права та
обов'язки іншого платника податків, у
разі фактичного здійснення
господарської операції.

Тобто, ПК України виникнення у платника
податку на додану вартість права на
податковий кредит не ставить у
залежність від дотримання вимог
податкового законодавства іншими
суб'єктами господарювання.

Загальним принципом юридичної
відповідальності є вина в порушенні
законодавчо встановленого
імперативного правила поведінки. Закон
не передбачає відповідальності за
винні дії іншої особи.

Відповідно до ч.2 ст.8 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі - КАС України) суд застосовує
принцип верховенства права з
урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

Згідно ст. 17 Закону України "Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського Суду з прав
людини" суди застосовують при розгляді
справ Конвенцію та практику Суду як
джерело права.

Позбавлення платника податку права на
формування податкового кредиту у
зв'язку з невиконанням своїх обов'язків
його контрагентами (контрагентами
контрагентів позивача), в тому числі не
нарахування і несплата податкових
зобов'язань останніми, порушує право
особи мирно володіти своїм майном, що
міститься у Першому Протоколі до
Конвенції про захист прав і
основоположних свобод людини від 20.03.1952
р. (надалі - Протокол 1 до Конвенції), яка
є частиною національного
законодавства згідно із ст.9
Конституції України. Зокрема, ст.1
Протоколу до конвенції так визначає
підстави, за яких особа може бути
позбавлена свого майна: "Кожна фізична
або юридична особа має право мирно
володіти своїм майном. Ніхто не може
бути позбавлений своєї власності
інакше як в інтересах суспільства і на
умовах, передбачених законом і
загальними принципами міжнародного
права".

Відповідно до рішення Європейського
суду з прав людини від 09.01.2007 року у
справі "Інтерсплав проти України", якщо
державні органи мають інформацію про
зловживання в системі оподаткування
конкретною компанією, вони повинні
застосовувати відповідні заходи саме
до цього суб'єкта, а не розповсюджувати
негативні наслідки на інших осіб при
відсутності зловживання з їх боку.
Таким чином, ЄСПЛ чітко визначає
правило індивідуальної
відповідальності платника податків.
Тобто, добросовісний платник податків
не має зазнавати негативних наслідків
через порушення з боку його
контрагентом.

Платник податку на додану вартість
(покупець товару) на час здійснення
господарської операції з придбання
товару не має обов'язку та повноважень
здійснювати контроль за дотриманням
усіма постачальниками товару у ланцюгу
постачання вимог законодавства щодо
здійснення господарської діяльності,
дотримання вимог податкового
законодавства тощо і в подальшому
зазнавати певних негативних наслідків
у вигляді позбавлення права на
податковий кредит чи бюджетне
відшкодування за можливу неправомірну
діяльність будь-якого з контрагентів.

Якщо контрагент не виконав свого
зобов'язання щодо сплати податку до
бюджету, то це тягне відповідальність
та негативні наслідки саме для цієї
особи. Зазначені обставини не є
підставою для позбавлення платника
податку права на формування валових
витрат та податкового кредиту у зв"язку
з придбанням товарів та робіт у
випадку, коли останній має необхідні
документальні підтвердження розміру
таких витрат і податкового кредиту
(рішення Верховного Суду України від
31.01.2011 у справі № 21-47а10).

Відповідач не надав жодних
доказів на підтвердження того, що
позивач, як платник податку, діяв без
належної обачності й обережності і
йому було відомо про можливі порушення,
які допускали його контрагенти, або що
самостійною діловою метою здійснення
господарських операцій з даними
підприємствами було одержання
позивачем податкової вигоди.

Тому, можливі порушення контрагентами
позивача вимог податкового
законодавства щодо відображення
господарських операцій в податковому
обліку та сплати податків спричиняє
негативні наслідки саме для них, а не
для позивача.

Судом апеляційної інстанції на
підставі оцінки наявних у справі
матеріалів та доказів у їх сукупності
встановлено, що факт надання послуг
(постачання товарів) позивачеві зі
сторони його контрагентів, зазначених
в акті перевірки, документально
підтверджується, а надані позивачем
докази є переконливими і достатніми
для висновку суду щодо реальності
вказаних господарських операцій.

Колегія суддів погоджується із наданою
судом першої інстанції оцінкою
законності податкового
повідомлення-рішення № від 17.07.2014
року про застосування штрафних
(фінансових) санкцій за порушення норм
з регулювання обігу готівки в розмірі 20
000 грн.

Підставою прийняття вказаного рішення
слугував висновок податкового органу
про порушення позивачем вимог п. 3.5 та п.
7.24 Положення про ведення касових
операцій у національній валюті в
Україні, затвердженого постановою
правління НБУ № 637 від 15.12.2004 року, та
постанови Правління НБУ № 32 від 09.02.2005
року "Про встановлення граничної суми
готівкового розрахунку" внаслідок
недотримання ліміту залишку готівки у
касі товариства.

На думку відповідача, згідно з
видатковим касовим ордером № 11 від
07.03.2013 року директору ТОВ "Хмільницька
будівельна компанія" Бзнуні Н.Б. було
видано поворотну фінансову допомогу в
сумі 10 000 грн., при цьому видача готівки
не підтверджена підписом одержувача.
Відповідно до вкладного аркушу 2
касової книги за 07.03.2013 року залишок
готівки в касі склав 0,00 грн. Таким
чином, при додаванні суми готівки за
таким видатковим документом до залишку
готівки в касі 07.03.2013 року перевищено
ліміт залишку готівки в касі на суму 10
000 грн. (том 1, а.с. 61, зворот).

Згідно із касовою книгою ТОВ
"Хмільницька будівельна компанія" за 2013
рік, 07.03.2013 року на початок робочого дня
залишок готівки становив 0 грн.
Протягом дня з каси підприємства
дійсно було видано 10 000 грн. поворотної
фінансової допомоги, яку повернуто в
розмірі 10 000 грн. цього ж дня. Залишок
готівки на кінець 07.03.2013 року становить
0 грн., що не враховано відповідачем (том
2, а.с. 132-136).

Отже, записами касовій книзі
товариства відображено повернення
поворотної фінансової допомоги в сумі
10 000 грн. на підставі видаткового
касового ордеру № 11 від 07.03.2013, а тому
сама лише відсутність підпису
одержувача у видатковому касовому
ордері не може свідчити про те, що кошти
фактично не були отримані.

Також, згідно з наказом директора ТОВ
"Хмільницька будівельна компанія" №
1/2-к від 02.01.2013 року "Про розрахунки з
кінцевим споживачем" (том 1, а.с. 204)
починаючи з 03.01.2013 року ліміт каси
товариства було встановлено в розмірі
15 000 грн. терміном на 3 місяці, чого не
врахував відповідач. Так, навіть якщо
припустити, що на кінець робочого дня
07.03.2013 року залишок готівки склав 10000
грн., як вважає відповідач, позивачем не
допущено порушення ведення касових
операцій, оскільки ліміт каси
товариства був встановлений у більшому
розмірі.

Колегія суддів також погоджується із
висновками суду першої інстанції щодо
правомірності донарахування
податковим органом податкових
зобов'язань за результатами
господарських відносин позивача із ТОВ
"Травентин" та завищення ТОВ
"Хмільницька будівельна компанія"
податкового кредиту, що виникло в
результаті подвійного включення до
складу податкового кредиту сум ПДВ,
зазначених в податкових накладних.
Крім того, ні в апеляційних скаргах, ні
в ході судового засідання представники
сторін на заперечували даних обставин.

Відповідно до ст.159 КАС України судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин у адміністративній
справі, підтверджених такими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

В силу ч.3 ст.198 КАС України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції суд апеляційної інстанції
має право скасувати її та прийняти нову
постанову суду.

Згідно пп. 1, 3, 4 ч. 1 ст.202 КАС України,
підставами для скасування постанови
або ухвали суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення є: неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи, а
також порушення норм матеріального або
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи або
питання.

Зважаючи на те, що рішення суду першої
інстанції є незаконним, так як прийняте
з порушення норм матеріального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи, постанову суду першої
інстанції належить скасувати і
прийняти нову постанову, якою позов
задоволити частково.

Відповідно до ст.94 КАС України якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони, яка не є суб'єктом владних
повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа). Якщо адміністративний
позов задоволено частково, судові
витрати, здійснені позивачем,
присуджуються йому відповідно до
задоволених вимог, а відповідачу -
відповідно до тієї частини вимог, у
задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207,
212, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні апеляційної скарги
Хмільницької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Вінницькій
області відмовити.

Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю
"Хмільницька будівельна компанія"
задовольнити частково.

Постанову Вінницького окружного
адміністративного суду від 01 вересня
2014 року у справі за адміністративним
позовом товариства з обмеженою
відповідальністю "Хмільницька
будівельна компанія" до Хмільницька
об'єднана державна податкова інспекція
Головного управління Міндоходів у
Вінницькій області про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень в
частині відмови у задоволенні позову
та розподілу судових витрат скасувати.

В цій частині прийняти нову постанову,
якою адміністративний позов
задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення №
від 17.07.2014р. в частині збільшення
грошового зобов'язання позивача з
податку на прибуток приватних
підприємств на 214208 грн. за основним
платежем та на 28611 грн. штрафних
санкцій.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення №
від 17.07.2014р. в частині збільшення
грошового зобов'язання позивача з
податку на додану вартість на 329154 грн.
за основним платежем та на 82288 грн.
штрафних санкцій.

У задоволенні іншої частини позову
відмовити.

В іншій частині постанову Вінницького
окружного адміністративного суду від 01
вересня 2014 року залишити без змін.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь товариства з обмеженою
відповідальністю "Хмільницька
будівельна компанія" судовий збір в
сумі 3323,6 грн.

Постанова суду набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку
згідно ст 212 КАС України.

Постанова суду складена в повному
обсязі "22" жовтня 2014 р.

Головуючий
Залімський І. Г.

Судді
Смілянець Е. С.

Сушко О.О.