Справа № 810/4579/14
Суддя: Лисенко В.І.
Дата ухвалення: 2014-10-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 жовтня 2014 року 810/4579/14

Колегія суддів Київського окружного
адміністративного суду у складі:
головуючого - судді Лисенко В.І., суддів
Брагіної О.Є., Леонтовича А.М.,

розглянувши у порядку письмового
провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1до проБроварської
об'єднаної державної податкової
інспекції ГУ Міндоходів у Київській
області, Державної фіскальної служби
України визнання протиправними дій,
зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и л а :

До Київського окружного
адміністративного суду звернувся
ОСОБА_1 з позовом до Броварської
об'єднаної державної податкової
інспекції ГУ Міндоходів у Київській
області (відповідач-1), Державної
фіскальної служби України
(відповідач-2) про:

визнання неправомірними дій
відповідача-1 щодо відмови у наданні
розстрочення грошових зобов'язань
ОСОБА_1;

визнання неправомірною бездіяльність
відповідача-1 щодо ненадання відповіді
у встановлений законодавством термін
щодо надання розстрочення грошових
зобов'язань ОСОБА_1;

скасування відповіді Державної
фіскальної служби України, що містить
відмову у наданні розстрочення
грошових зобов'язань ОСОБА_1;

зобов'язання відповідача-2 прийняти
рішення про розстрочення грошових
зобов'язань ОСОБА_1 щодо податку з
доходів фізичних осіб строком на 36
місяців;

зобов'язання відповідача-1 прийняти
рішення укласти з позивачем договір
про розстрочення грошового
зобов'язання (податкового боргу)
строком на 36 місяців;

зобов'язання відповідача-1 утриматися
від нарахування та стягнення з
позивача пені, нарахованої за
несвоєчасну сплату узгодженого
зобов'язання, сума якого підлягає
розстроченню, за весь період до дати
підписання договору та штрафу,
нарахованого за несвоєчасну сплату
узгодженого грошового зобов'язання,
самостійно визначеного платником
податків, за весь період до дати
підписання договору (з урахування
уточнених позовних вимог).

В обґрунтування позовних вимог
позивач зазначив, що 28.04.2014 ним було
подано до податкового органу
декларацію про майновий стан і доходи
за 2013 рік, у якій позивачем самостійно
було визначено суму власних
зобов'язань зі сплати податку з доходів
фізичних осіб у розмірі 274329,12 грн.

Оскільки сплатити всю суму
зобов'язань одним платежем у позивача
можливості не було, ОСОБА_1 звернувся до
відповідача-1 із заявою про
розстрочення зазначених податкових
зобов'язань.

У подальшому, рішенням Державної
фіскальної служби України (оформлене
листом від 12.08.2014 № 672/К/99-99-24-04-14)
позивачу було відмовлено у наданні
розстрочення.

Позивач вважає таку відмову
відповідача-2 протиправною, оскільки
ним було подано увесь необхідний для
надання розстрочення пакет документів.
Також, на думку позивача, протиправною
є бездіяльність відповідача-1 щодо
ненадання відповіді у встановлений
законодавством термін щодо надання
розстрочення грошових зобов'язань
ОСОБА_1.

Відповідач-1 проти позову
заперечував з мотивів, викладених у
письмових запереченнях. Просив суд у
задоволенні позову відмовити. Також,
просив справу розглядати за його
відсутності.

Відповідач-2, належним чином
повідомлений про дату, час та місце
судового розгляду, у судове засідання
24.09.2014 не з'явився, будь-яких заперечень
та клопотань до суду не заявляв.

Відповідно до частини шостої статті 128
Кодексу адміністративного судочинства
України, якщо немає перешкод для
розгляду справи у судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином повідомлені
про дату, час і місце судового розгляду,
суд має право розглянути справу у
письмовому провадженні у разі
відсутності потреби заслухати свідка
чи експерта.

Враховуючи наведене, суд протокольною
ухвалою від 24.09.2014 ухвалив продовжувати
розгляд справи у порядку письмового
провадження.

Дослідивши матеріали справи, колегією
суддів встановлено наступне.

28 квітня 2014 року позивачем подано до
податкового органу декларацію про
майновий стан і доходи за 2013 рік, у якій
самостійно було визначено суму
зобов'язань зі сплати податку з доходів
фізичних осіб у розмірі 274329,12 грн.

Вказана сума коштів є додатковим
благом, отриманим позивачем внаслідок
анулюванням заборгованості за
кредитним договором від 14.06.2007 №
39.29-50/802к.

Оскільки сплатити всю суму зобов'язань
одним платежем у позивача можливості
не було, ОСОБА_1 звернувся до
відповідача-1 із заявою про
розстрочення зазначених податкових
зобов'язань строком на три роки
(прийнята податковим органом 07.07.2014).

Разом із заявою позивачем було подано
економічне обґрунтування необхідності
надання розстрочення.

Під час судового розгляду судом
встановлено, що листом відповідача-1
від 11.07.2014 № 8541/10/250 позивачу на його
заяву було надано відповідь з
роз'ясненням, що рішення про
розстрочення податкових зобов'язань
строком понад один бюджетний рік
приймається центральним органом
виконавчої влади, що реалізує державу
податкову політику (на час надання
відповіді - Міністерством доходів і
зборів України).

Також, як убачається із заперечень
відповідача-1 на адміністративний
позов, вищезазначений лист містить
помилкові положення про відмову
податкового органу надати позивачу
розстрочку.

У подальшому, у зв'язку з виявленням у
листі від 11.07.2014 № 8541/10/250 помилки,
відповідач-1 листом від 22.07.2014 № 8989/10/250
відкликав вищезазначений лист та
витребував у позивача додаткові
документи для прийняття рішення про
розстрочення.

Після отримання витребуваних
документів (заяви позивача від 28.07.2014 та
від 29.07.2014), на виконання
вимог статті 100 Податкового кодексу,
першочергова заява позивача про
розстрочення та додатково додані до
неї документи були направлені
відповідачем-1 до відповідача-2 для
подальшого розгляду та прийняття
рішення.

На початку серпня 2014 року листом від
12.08.2014 № 672/К/99-99-25-04-14 Державною
фіскальною службою України надано
позивачу відповідь, що податковий
орган не вбачає законодавчих підстав
для надання позивачу розстрочення
грошових зобов'язань у розмірі 274329,12
грн.

Підставою для відмови став той факт, що
на думку відповідача-2 позивачем не
підтверджено наявності у нього
надійних джерел доходів, що, у свою
чергу, не дає можливості реально
оцінити платоспроможність позивача на
весь період розстрочки.

Вважаючи дії та бездіяльність
відповідача-1 щодо вчинених дій по
розгляду заяви позивача про надання
розстрочення протиправними, а рішення
відповідача-2 про відмову у наданні
розстрочення - незаконним, позивач
звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що
виникли між сторонами, суд виходить з
наступного.

Відповідно до пункту 100.1 Податкового
кодексу розстроченням, відстроченням
грошових зобов'язань або податкового
боргу є перенесення строків сплати
платником податків його грошових
зобов'язань або податкового боргу під
проценти, розмір яких дорівнює розміру
пені, визначеному пунктом 129.4 статті 129
цього Кодексу.

Згідно із пунктом 100.2 статті 100
Податкового кодексу платник податків
має право звернутися до контролюючого
органу із заявою про розстрочення та
відстрочення грошових зобов'язань або
податкового боргу. Платник податків,
який звертається до контролюючого
органу із заявою про розстрочення,
відстрочення грошових зобов'язань,
вважається таким, що узгодив суму
такого грошового зобов'язання.

Відповідно до пункту 100.4 статті 100
Податкового кодексу підставою для
розстрочення грошових зобов'язань або
податкового боргу платника податків є
надання ним достатніх доказів
існування обставин, перелік яких
визначається Кабінетом Міністрів
України, що свідчать про наявність
загрози виникнення або накопичення
податкового боргу такого платника
податків, а також економічного
обґрунтування, яке свідчить про
можливість погашення грошових
зобов'язань та податкового боргу та/або
збільшення податкових надходжень до
відповідного бюджету внаслідок
застосування режиму розстрочення,
протягом якого відбудуться зміни
політики управління виробництвом чи
збутом такого платника податків.

Згідно із пунктами 100.8 та 100.9 статті 100
Податкового кодексу рішення про
розстрочення та відстрочення грошових
зобов'язань чи податкового боргу у
межах одного бюджетного року
приймається у такому порядку: стосовно
загальнодержавних податків та зборів -
керівником контролюючого органу (його
заступником); стосовно місцевих
податків і зборів - керівником
контролюючого органу (його
заступником) та затверджується
фінансовим органом місцевого органу
виконавчої влади, до бюджету якого
зараховуються такі місцеві податки чи
збори.

Рішення про розстрочення та
відстрочення грошових зобов'язань чи
податкового боргу щодо
загальнодержавних податків та зборів
на строк, що виходить за межі одного
та/або більше бюджетних років,
приймається керівником (заступником
керівника) центрального органу
виконавчої влади, що забезпечує
формування та реалізує державну
податкову і митну політику, про що
повідомляється центральний орган
виконавчої влади, що забезпечує
формування державної бюджетної
політики.

Відповідно до пункту 100.13 статті 100
Податкового кодексу порядок
розстрочення та відстрочення грошових
зобов'язань або податкового боргу
платника податків встановлюється
центральним органом виконавчої влади,
що забезпечує формування та реалізує
державну податкову і митну політику.

Спеціальним нормативно-правовим актом,
що регулює спірні правовідносини є
Порядок розстрочення (відстрочення)
грошових зобов'язань (податкового
боргу) платників податків
(затверджений Наказом Міністерства
доходів і зборів України від 10.10.2013
№ 574, далі - Порядок № 574).

Відповідно до пункту 3.1 Порядку № 574 для
розстрочення (відстрочення) грошових
зобов'язань (податкового боргу) платник
податків звертається до органу доходів
і зборів за місцем свого обліку або за
місцем обліку такого грошового
зобов'язання (податкового боргу) з
письмовою заявою (додаток 1), в якій
зазначаються суми податків, зборів,
штрафних (фінансових) санкцій (штрафів),
пені, сплату яких платник податків
просить розстрочити (відстрочити), а
також строк розстрочення
(відстрочення) та періоди сплати. При
цьому окремо зазначаються суми, строк
сплати яких ще не настав, а також строк
сплати яких вже минув.

До заяви додається економічне
обґрунтування, яке складається з:

переліку обставин, що свідчать про
наявність загрози виникнення або
накопичення податкового боргу, і
доказів існування таких обставин;

аналізу фінансового стану;

графіка погашення розстрочених
(відстрочених) сум;

розрахунків прогнозних доходів
платника, що гарантують виконання
графіка погашення.

Підставою для розстрочення грошових
зобов'язань (податкового боргу)
платника податків є надання ним
достатніх доказів існування обставин,
що свідчать про наявність загрози
виникнення або накопичення
податкового боргу такого платника
податків, перелік яких визначено
постановою Кабінету Міністрів України
від. 27.12.2010 № 1235 «Про затвердження
переліку обставин, що свідчать про
наявність загрози виникнення або
накопичення податкового боргу, і
доказів існування таких обставин», а
також економічного обґрунтування, яке
свідчить про можливість погашення
грошових зобов'язань (податкового
боргу) та/або збільшення податкових
надходжень до відповідного бюджету
внаслідок застосування режиму
розстрочення, протягом якого
відбудуться зміни політики управління
виробництвом чи збутом такого платника
податків.

Згідно із пунктом 3.2 Порядку № 574 за
результатами розгляду керівник
(заступник керівника) органу доходів і
зборів протягом 30 календарних днів з
дати подання заяви:

приймає рішення про розстрочення
(відстрочення) грошових зобов'язань
(податкового боргу), яке оформляється
на бланку відповідного органу доходів
і зборів (додаток 2);

відмовляє платнику в розстроченні
(відстроченні) у письмовій формі за
відсутності підстав, наведених у
пункті 3.1 цього розділу, та при
недотриманні обов'язкових вимог,
визначених цим Порядком.

У разі якщо рішення про розстрочення
(відстрочення) приймається органом
доходів і зборів вищого рівня, орган
доходів і зборів за місцем обліку
платника податків або за місцем обліку
його грошових зобов'язань (податкового
боргу) протягом 10 календарних днів
розглядає заяву платника, здійснює
аналіз його фінансового стану та
формує відповідний висновок про
можливість надання розстрочення
(відстрочення), який разом з копіями
документів, доданих платником до заяви,
надсилає на адресу органу доходів і
зборів вищого рівня.

Аналіз норм вищезазначеного
законодавства свідчить про те, що
фізичні та юридичні особи вправі
звернутись до податкового органу із
заявою про надання їм розстрочення на
сплату податкових зобов'язань, а
податковий орган, у свою чергу, за
результатом розгляду заяви приймає на
власний розсуд рішення про
розстрочення або про відмову у
розстроченні.

Як убачається із оскаржуваного рішення
Державної фіскальної служби України
(оформлене листом від 12.08.2014 №
672/К/99-99-25-04-14), податковий орган не
знайшов підстав для надання позивачу
розстрочення з мотивів не
підтвердження останнім наявності у
нього надійних джерел доходів, що, у
свою чергу, не дає можливості реально
оцінити платоспроможність позивача на
весь період розстрочки.

Тобто, відповідач-2, вирішуючи питання
про узгодження рішення про
розстрочення податкових зобов'язань
позивача, з'ясовував наявність чи
відсутність підстав для його
прийняття.

При цьому, як вже зазначалось вище, за
результатами розгляду наданих
позивачем документів суб'єкт владних
повноважень дійшов висновку про
відсутність підстав для узгодження
рішення про розстрочення податкових
зобов'язань, чим реалізував свої
дискреційні повноваження.

Колегія суддів звертає увагу позивача,
що адміністративний суд, перевіряючи
рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта
владних повноважень на відповідність
закріпленим частиною третьою статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України критеріям, не може втручатися у
дискреційні повноваження відповідних
органів та перебирати на себе їх
функції.

Аналогічна правова позиція викладена в
постанові Вищого адміністративного
суду України від 02.07.2014 у справі №
К/9991/19540/11.

За таких обставин, враховуючи
викладене, суд дійшов висновку про
відсутність підстав для задоволення
позову в частині скасування відповіді
Державної фіскальної служби України,
що містить відмову у наданні
розстрочення грошових зобов'язань
ОСОБА_1, та як наслідок, в частині вимог
про зобов'язання відповідача-2 прийняти
рішення про розстрочення грошових
зобов'язань ОСОБА_1 щодо податку з
доходів фізичних осіб строком на 36
місяців; зобов'язання відповідача-1
прийняти рішення укласти з позивачем
договір про розстрочення грошового
зобов'язання (податкового боргу)
строком на 36 місяців; зобов'язання
відповідача-1 утриматися від
нарахування та стягнення з позивача
пені, нарахованої за несвоєчасну
сплату узгодженого зобов'язання, сума
якого підлягає розстроченню, за весь
період до дати підписання договору та
штрафу, нарахованого за несвоєчасну
сплату узгодженого грошового
зобов'язання, самостійно визначеного
платником податків, за весь період до
дати підписання договору, які є
похідними від вимоги про скасування
рішення Державної фіскальної служби
від 12.08.2014 № 672/К/99-99-25-04-14.

Щодо позовних вимог про визнання
неправомірними дій відповідача-1 щодо
відмови у наданні розстрочення
грошових зобов'язань ОСОБА_1; визнання
неправомірною бездіяльність
відповідача-1 щодо ненадання відповіді
у встановлений законодавством термін
щодо надання розстрочення грошових
зобов'язань ОСОБА_1, суд зазначає
наступне.

Як вже зазначалось вище, відповідно до
пункту 3.2 Порядку № 574 за результатами
розгляду керівник (заступник
керівника) органу доходів і зборів
протягом 30 календарних днів з дати
подання заяви:

приймає рішення про розстрочення
(відстрочення) грошових зобов'язань
(податкового боргу), яке оформляється
на бланку відповідного органу доходів
і зборів (додаток 2);

відмовляє платнику в розстроченні
(відстроченні) у письмовій формі за
відсутності підстав, наведених у
пункті 3.1 цього розділу, та при
недотриманні обов'язкових вимог,
визначених цим Порядком.

Судом встановлено, що заява позивача
про надання йому розстрочення подана
07.07.2014.

При цьому, листом відповідача-1 від
11.07.2014 № 8541/10/250 позивачу на його заяву
було надано відповідь з роз'ясненням,
що рішення про розстрочення податкових
зобов'язань строком понад один
бюджетний рік приймається центральним
органом виконавчої влади, що реалізує
державу податкову політику (на час
надання відповіді - Міністерством
доходів і зборів України).

Також, як убачається із заперечень
відповідача-1 на адміністративний
позов, вищезазначений лист містить
помилкові положення про відмову
податкового органу надати позивачу
розстрочку.

У подальшому, у зв'язку з виявленням у
листі від 11.07.2014 № 8541/10/250 помилки,
відповідач-1 листом від 22.07.2014 № 8989/10/250
відкликав вищезазначений лист (тобто, з
урахуванням листа від 11.07.2014 № 8541/10/250
відповідач-1 фактично не відмовляв
позивачу в наданні розстрочення,
оскільки не мав на це законодавчих
підстав) та витребував у позивача
додаткові документи для прийняття
рішення про розстрочення.

Після отримання витребуваних
документів (заяви позивача від 28.07.2014 та
від 29.07.2014), на виконання
вимог статті 100 Податкового кодексу,
першочергова заява позивача про
розстрочення та додатково додані до
неї документи були направлені
відповідачем-1 до відповідача-2 для
подальшого розгляду та прийняття
рішення.

На початку серпня 2014 року листом від
12.08.2014 № 672/К/99-99-25-04-14, тобто в межах
законодавчо встановленого терміну,
Державною фіскальною службою України
надано позивачу відповідь про те, що
податковий орган не вбачає
законодавчих підстав для надання
позивачу розстрочення грошових
зобов'язань у розмірі 274329,12 грн.

За таких обставин, суд не знаходить
підстав для задоволенні позову і у
вказаній частині позовних вимог.

Таким чином, враховуючи
викладене, колегія суддів дійшла
висновку, що позовні вимоги є
необґрунтованими та задоволенню не
підлягають.

Відповідно до частини другої статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони - суб'єкта владних
повноважень, суд присуджує з іншої
сторони всі здійснені нею
документально підтверджені судові
витрати, пов'язані із залученням
свідків та проведенням судових
експертиз.

Відповідачі не надали суду доказів
понесення ними яких-небудь судових
витрат, тому такі витрати стягненню з
позивача не підлягають.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159-163,
167, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

У задоволенні адміністративного
позову - відмовити.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано в
установлені строки. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після повернення апеляційної скарги,
відмови у відкритті апеляційного
провадження або набрання законної сили
рішенням за наслідками апеляційного
провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду
подається до Київського апеляційного
адміністративного суду через
Київський окружний адміністративний
суд протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Головуючий суддя
Лисенко В.І.

Судді
Брагіна О.Є.

Леонтович А.М.