Справа № 233/4806/14-а
Суддя: Малінов О. С.
Дата ухвалення: 2014-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

№ 233/4806/14-а
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2014 року Костянтинівський
міськрайонний суд Донецької області у
складі:

головуючого судді
Малінова О.С.;

при секретарі
Поварніциній А.С.,

за участю позивача
ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом ОСОБА_1 до Управління
соціального захисту населення
Костянтинівської міської ради про
визнання бездіяльності
неправомірнимою, стягнення грошової
допомоги та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

26 серпня 2014 року позивач ОСОБА_1
звернувся в суд з адміністративним
позовом до Управління соціального
захисту населення Костянтинівської
міської ради в якому просить визнати
неправомірною бездіяльність
відповідача у відмові провести
перерахунок і виплату щорічної разової
допомоги до 05 травня згідно Закону
України "Про статус ветерана війни,
гарантії їх соціального захисту";
стягнути з відповідача не донараховану
з урахуванням виплаченої суми щорічну
разову допомогу до 05 травня згідно
Закону України "Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального захисту"
в розмірі 5342,00 грн.; стягнути з
відповідача в якості відшкодування
завданої моральної шкоди 2000,00 грн.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що є
інвалідом 2 групи, захворювання
пов'язане з виконанням службових
обов'язків по ліквідації наслідків
аварії на Чорнобильській АЕС. Має
статус інваліда війни. Вважає, що
відповідач зобов'язаний був нарахувати
і виплатити йому разову грошову
допомогу за 2014 рік в розмірі 7592,00 грн., а
виплатив лише 2250,00 грн. На його
звернення з проханням провести
перерахунок він отримав відмову.

Також зазначає, що у зв'язку із
вказаним, він переніс приниження в
особі бюрократів відповідача,
випрошуючи дану допомогу. Він відчував
фізичний біль та страждання отримані
внаслідок захворювання через
ліквідацію наслідків аварії на ЧАЕС. В
результаті такого приниження з ним
стався психічний розлад і він потрапив
у лікарню.

У судовому засіданні позивач свої
вимоги підтримав, дав пояснення
аналогічним тим, які викладені в
позовній заяві. Просив позовні вимоги
задовольнити повністю.

Представник відповідача - Управління
соціального захисту населення
Костянтинівської міської ради в судове
засідання не з'явився, надав суду
письмові заперечення проти позову в
яких вказує, що вимоги є
необґрунтованими і задоволенню не
підлягають.

З'ясувавши позицію сторін, дослідивши
матеріали справи у їх сукупності та
взаємозв'язку, суд встановив наступні
факти та відповідні ним
правовідносини.

Випискою з акту серії ВТЄ-15 № 076963 (а.с.7)
стверджується, що позивачу в 1991 році
встановлено 2 групу інвалідності, у
зв'язку із професійним захворюванням
викликаним аварією на ЧАЕС.

Як вбачається із матеріалів справи, а
саме із дублікату посвідчення серії
НОМЕР_1 виданого 07.07.2011 р., ОСОБА_1 є
інвалідом 2 групи і має право на пільги,
встановлені законодавством України
для ветеранів війни - інвалідів війни.
Посвідчення є безтерміновим (а.с. 6).

Витягом з протоколу засідання ВЛК
Північного регіону по встановленню
причинного зв'язку захворювань,
поранень, контузій, травм, каліцтв № 18
від 24.01.2012 р. встановлено захворювання
позивача, як такі, що пов'язані з
виконанням обов'язків військової
служби з ліквідації наслідків аварії
на Чорнобильській АЕС (а.с. 9).

17.07.2014р. позивач звернувся до
відповідача з письмовою заявою щодо
виплати йому щорічної разової допомоги
до 05 травня. У відповідь на таке
звернення відповідач повідомив
позивача, що на розрахунковий рахунок
позивача була нарахована сума в
розмірі 2250,00 грн., а тому така допомога
виплачена в повному обсязі (а.с. 10).

Судом встановлено, що між сторонами
виник публічно-правовий спір з приводу
відновлення порушеного права на
належний розмір разової грошової
допомоги інваліду війни другої групи
відповідно до Закону України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» .

Частиною п'ятою статті 13 Закону України
№ 3551-XII «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту» в
редакції від 25 грудня 1998 року, яка
набрала чинності з 27 травня 1999 року,
було визначено: «Щорічно до 5 травня
інвалідам війни виплачується разова
грошова допомога у розмірах: інвалідам
I групи - десять мінімальних пенсій за
віком; II групи - вісім мінімальних
пенсій за віком; III групи - сім
мінімальних пенсій за віком".

Змінами згідно п. 20 розділу ІІ Закону
України "Про Державний бюджет України
на 2008 рік та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України" від 28
грудня 2007 року, внесеними до Закону
України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту», які
набрали чинності з 01 січня 2008 року
передбачено: «Щорічно до 5 травня
інвалідам війни виплачується разова
грошова допомога у розмірах, які
визначаються Кабінетом Міністрів
України в межах бюджетних призначень,
встановлених законом про Державний
бюджет України".

Положення пункту 20 розділу II втратили
чинність, як такі, що не є
неконституційними, на підставі Рішення
Конституційного Суду № 10-рп/2008 від 22
травня 2008 року.

В той же час рішенням Конституційного
Суду України від 09 липня 2007 року №
6-рп/2007 визначено, що відповідно до
частини третьої статті 22, статті 64
Конституції України право громадян на
соціальний захист, інші
соціально-економічні права можуть бути
обмежені, у тому числі зупиненням дії
законів (їх окремих положень), лише в
умовах воєнного або надзвичайного
стану на певний строк. Оскільки предмет
закону про Державний бюджет України
чітко визначений у Конституції
України, Бюджетному кодексі України, то
цей закон не може скасовувати чи
змінювати обсяг прав і обов'язків,
пільг, компенсацій і гарантій,
передбачених іншими законами України.

Натомість Кабінет Міністрів України у
п. 1 ч. 1 постанови № 102 від 16 квітня 2014
року встановив, що у 2014 році виплата
разової грошової допомоги,
передбаченої Законами України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» та «;Про жертви
нацистських переслідувань», зокрема,
інвалідам війни ІІ групи здійснюється
у розмірі 2250 гривень, тобто у розмірі
меншому, ніж це було передбачено
частиною п'ятою статті 13 Закону № 3551-XII.

Частиною першою статті 8 Конституції
України передбачено, що в Україні
визнається і діє принцип верховенства
права. При прийнятті нових законів або
внесенні змін до чинних не
допускається звуження змісту та обсягу
існуючих прав і свобод (частина третя
статті 22 Конституції України).

Згідно зі статтею 4 Закону № 3551-XII
ветеранами війни є особи, які брали
участь у захисті Батьківщини чи в
бойових діях на території інших держав.
До ветеранів війни належать: учасники
бойових дій, інваліди війни, учасники
війни. Згідно зі статтею 7 Закону № 3551-XII
визначений перелік осіб, які належать
до інвалідів війни.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону № 3551-XII
нормативні акти органів державної
влади і органів місцевого
самоврядування, які обмежують права і
пільги ветеранів війни, передбачені
цим Законом, є недійсними.

Отже, станом на 25 квітня 2014 року
правовідносини щодо виплати
позивачеві грошової допомоги за 2014 рік,
а також розмір цієї виплати
регулювалися Законом № 3551-XII.

Водночас редакція частини п'ятої
статті 13 Закону № 3551-XII, якою розмір
грошової допомоги інвалідам ІІ групи
визначено у розмірі восьми мінімальних
пенсій за віком, на час виникнення
спірних відносин була чинною та іншими
законодавчими актами, в тому числі
Законом № 835-VI, не призупинялась і зміни
до неї не вносились (на відміну від 2007 і
2008 років).

Аналогічні правові висновки містяться
у Постанові колегії суддів Судової
палати в адміністративних справах
Верховного Суду України від 14 березня
2013 року № 21-33а13.

Разом з тим, Законом України «Про
Державний бюджет на 2014 рік» від 16 січня
2014 року № 719-VІІ не встановлено
обмеження щодо застосування положень
Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту».

За таких обставин суд дійшов висновку,
що правовідносини щодо виплати
грошової допомоги до 05 травня 2014 року у
2014 році регулюються положеннями Закону
№ 3551-XII, а тому застосування до таких
правовідносин положень Закону № 835-VI та
підзаконного нормативного акта
постанови № 102 від 16 квітня 2014 року,
який суперечить Закону № 3551-XII, є
помилковим.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно ч. 4 ст. 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
у разі невідповідності
нормативно-правового акта Конституції
України, закону України суд застосовує
правовий акт, який має вищу юридичну
силу.

З урахуванням загально-правових засад
пріоритетності закону над урядовими
нормативними актами, суд приходить до
висновку щодо необхідності
застосування до спірних правовідносин
ст. 13 Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту», як
нормативно-правового акта, що має вищу
юридичну силу у порівнянні з
Постановою Кабінету Міністрів України
№ 102 від 16 квітня 2014 року, якою істотно
звужено обсяг встановлених законом
прав позивача щодо отримання грошової
допомоги. Крім того, на час виплати
допомоги зміни до вказаних статей
Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту» Верховною Радою України не
вносились, вона не визнана
неконституційною, будь-яких інших
законодавчих актів щодо визначення
розміру щорічної грошової допомоги до
05 травня не приймалося.

Розмір мінімальної пенсії за віком
передбачено ст. 28 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" і встановлено у розмірі
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність, визначеного
законом.

Статтею 7 Закону України "Про Державний
бюджет України на 2014 рік" (із наступними
змінами та доповненнями) на 2014 рік
встановлено прожитковий мінімум на
одну особу в розрахунку на місяць для
осіб, які втратили працездатність - 949
грн.

З урахуванням викладеного, позивачеві
разова щорічна грошова допомога
повинна бути виплачена в розмірі (949,00
грн. х 8 мінімальних пенсій за віком), що
з урахуванням проведеної виплати у
розмірі 2250 грн. становить 5342 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» щорічну виплату
разової грошової допомоги до 5 травня в
розмірах, передбачених статтями 12-16
цього Закону, здійснюють органи праці
та соціального захисту населення через
відділення зв'язку або через установи
банків (шляхом перерахування на
особовий рахунок отримувача
пенсіонерам - за місцем отримання
пенсії, а особам, які не є пенсіонерами.
- за місцем їх проживання чи одержання
грошового утримання).

Таким чином, дії відповідач по
нарахуванню та здійсненню соціальних
виплат щодо нарахування та виплати
позивачу разової грошової допомоги до
05 травня за 2014 рік у розмірі меншому,
ніж визначено ст. 13 Закону України "Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту", є неправомірними,
тому необхідно стягнути з Управління
соціального захисту населення
Костянтинівської міської ради
недоплачені позивачеві кошти згідно
вимог вказаного закону у розмірі
восьми мінімальних пенсій за віком з
урахуванням проведених виплат.

Крім того, вирішуючи даний спір, суд
відзначає, що положення пункту 6-7,
частини 9, статті 1 Закону України "Про
внесення змін до Закону України "Про
Державний бюджет України на 2014 рік""
1622-VII від 31.07.2014р., який набрав чинності
16.08.2014р. не поширюється на спірні
правовідносини, оскільки обов'язок
відповідача здійснити відповідну
оплату виник до моменту набрання
чинності цим законом.

Щодо позовних вимог про стягнення
моральної шкоди, суд відзначає
наступне.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у своїй Постанові №4 від
31.03.1995р. "Про судову практику в справах
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди" (п. 5) Відповідно до
загальних підстав цивільно-правової
відповідальності обов'язковому
з'ясуванню при вирішенні спору про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди підлягають: наявність такої
шкоди, протиправність діяння її
заподіювача, наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправним
діянням заподіювача та вини останнього
в її заподіянні.

Позивачем не доведено, а судом не
здобуто доказів того, що позивачу
завдано будь-якої моральної шкоди,
відсутній і причинно-наслідковий
зв'язок між діями відповідача та
будь-якою моральною шкодою. Матеріали
справа не містять жодного доказу щодо
доведення факту завдання відповідачем
моральної шкоди, що свідчить про
безпідставність вимог позивача у цій
частині.

Згідно ст. 94 КАС України суд вважає, що
судові витрати слід віднести на
рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 19, 22, 46, 64 Конституції
України, ст. 48 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», ст.ст. 13,17-1
Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту», Рішенням Конституційного
суду України № 10-рп від 22 травня 2008
року, ст. 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», ст. 7, 8 Закону України
«Про Державний бюджет України на 2014
рік», ст. 17 Закону України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини», ст.ст. 2, 6, 8, 9-11, 69-71, 159-163, 167, 267
Кодексу адміністративного судочинства
України, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до
Управління соціального захисту
населення Костянтинівської міської
ради про визнання бездіяльності
неправомірнимою, стягнення грошової
допомоги та моральної шкоди -
задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Управління
соціального захисту населення
Костянтинівської міської ради щодо
відмови у нарахуванні та виплаті
належних ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, сум
разової грошової допомоги до 05 травня
2014 року.

Стягнути з Управління соціального
захисту населення Костянтинівської
міської ради належну ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1, суму разової грошової
допомоги до 05 травня 2014 року, з
врахуванням виплаченої суми у розмірі
5342 (п'ять тисяч триста сорок дві) гривні
00 копійок.

В задоволенні решти вимог - відмовити.

Судові витрати віднести на рахунок
держави.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Харківського
апеляційного адміністративного суду
через Костянтинівський міськрайонний
суд. Апеляційна скарга на постанову
суду першої інстанції подається
протягом десяти днів з дня її
проголошення. У разі застосування
судом частини третьої статті 160 цього
Кодексу, а також прийняття постанови
у письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти
днів з дня отримання копії постанови.

Суддя