Справа № 808/5615/14
Суддя: Недашківська Катерина Михайлівна
Дата ухвалення: 2014-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2014 року 09 год. 15 хв. Справа №
808/5615/14 м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний
суд у складі головуючого судді
Недашківської К.М., розглянув в порядку
письмового провадження
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Державного
реєстратора прав на нерухоме майно
Державної реєстраційної служби
України Нілової Ангеліни
Олександрівни про визнання
протиправним і скасування рішення та
зобов'язання вчинити певні дії.

До Запорізького окружного
адміністративного суду надійшов позов
ОСОБА_1 (далі іменується - позивач 1) та
ОСОБА_2 (далі іменується - позивач 2) до
Державного реєстратора прав на
нерухоме майно Державної
реєстраційної служби України Нілової
Ангеліни Олександрівни (далі
іменується - відповідач), в якому
позивачі просять суд: визнати
протиправним і скасувати рішення про
відмову у державній реєстрації прав та
їх обтяжень від 19.03.2014 №11745274, та
зобов'язати відповідача провести
державну реєстрацію права власності за
ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на житловий будинок, що
розташований за адресою: АДРЕСА_1, на
підставі рішення Ленінського
районного суду м. Запоріжжя від 12.12.2013 у
справі №334/10405/13-ц (пров. №2/334/3842/2013).

Заявлені позовні вимоги позивачі
обґрунтовують тим, що спірне рішення
державного реєстратора про відмову у
державній реєстрації прав та їх
обтяжень є протиправним та таким, що не
відповідає вимогам частини 3 статті 2
КАС України, оскільки останній був
зобов'язаний здійснити реєстрацію
нерухомого майна на підставі рішення
суду про визнання права власності на
житловий будинок. Позивачі зазначають,
що при зверненні до реєстраційної
служби ними надано всі необхідні для
такої реєстрації документи. Посилання
відповідача на те, що під час подання
заяви про державну реєстрацію права
власності на підставі судового рішення
заявниками не надано документа, який
підтверджує прийняття нерухомого
майна в експлуатацію, позивачі
вважають безпідставними та такими, що
суперечать нормам чинного
законодавства.

Ухвалою судді від 11.09.2014 відкрито
провадження в адміністративній справі,
закінчено підготовче провадження та
призначено справу до судового
розгляду.

Позивачі, належним чином повідомлені
про дату, час і місце розгляду справи, у
судове засідання, призначене на 09.10.2014,
не прибули, проте їхнім представником
подано до суду заяву про розгляд справи
за їх відсутності.

Відповідач, належним чином
повідомлений про дату, час і місце
розгляду справи, у судове засідання
також не прибув, проте подав до суду
письмові заперечення проти позову, в
яких просив суд провадити розгляд
справи за його відсутності.

Керуючись приписами статті 122 КАС
України, суд дійшов висновку про
можливість розгляду справи в порядку
письмового провадження за відсутності
представників сторін, на підставі
наявних в матеріалах справи доказів,
зміст та обсяг яких достатній для
вирішення спору по суті.

Відповідно до вимог частини 6 статті 12
та статті 41 КАС України, у зв'язку з
неявкою в судове засідання всіх осіб,
які беруть участь у справі, фіксування
судового засідання за допомогою
звукозаписувального технічного
засобу не здійснювалось.

За приписами статті 71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Суд при вирішенні справи керується
принципами верховенства права,
законності, рівності усіх учасників
адміністративного процесу перед
законом і судом, змагальності сторін,
диспозитивності та офіційного
з'ясування всіх обставин, гласності і
відкритості адміністративного
процесу.

Розглянувши матеріали та з'ясувавши
всі обставини адміністративної справи,
які мають юридичне значення для
розгляду та вирішення спору по суті,
дослідивши наявні у справі докази у їх
сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

Позивачі - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись
до реєстраційного органу із заявою про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень (реєстраційний номер 5692891 від
04.03.2014) щодо реєстрації права власності
на житловий будинок, що розташований за
адресою: АДРЕСА_1, на підставі рішення
Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 12.12.2013 у справі №334/10405/13-ц
(пров. №2/334/3842/2013).

За результатами розгляду заяви про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень, Державним реєстратором прав
на нерухоме майно Державної
реєстраційної служби України Ніловою
Ангеліною Олександрівною винесено
Рішення про відмову у державній
реєстрації прав та їх обтяжень від
19.03.2014 №11745274 (а.с. 46).

Не погоджуючись з прийнятим державним
реєстратором рішенням, позивачі
звернулись до суду з позовом про
визнання такого рішення протиправним і
скасування, та зобов'язання вчинити дії
по реєстрації прав на нерухоме майно.

Перевіривши юридичну та фактичну
обґрунтованість мотивів, покладених
суб'єктом владних повноважень в основу
спірного рішення, на відповідність
вимогам частини 3 статті 2 КАС України,
яка визначає, що у справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
всім формам дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку, суд зазначає наступне.

Нормативно-правовими актами, які
регулюють спірні відносини є Закон
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень» від 01.07.2004 №1952-IV (далі
іменується - Закон України №1952-IV), який
визначає правові, економічні,
організаційні засади проведення
державної реєстрації речових та інших
прав, які підлягають реєстрації за цим
Законом, та їх обтяжень і спрямований
на забезпечення визнання та захисту
державою цих прав, створення умов для
функціонування ринку нерухомого майна;
Постанова Кабінету Міністрів України
«Про затвердження Порядку державної
реєстрації прав на нерухоме майно та їх
обтяжень і Порядку надання інформації
з Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно» від 17.10.2013 №868 (далі
іменується - Порядок №868), який визначає
процедуру проведення державної
реєстрації речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень, перелік
документів, необхідних для її
проведення, права та обов'язки
суб'єктів у сфері державної реєстрації
прав, а також процедуру взяття на облік
безхазяйного нерухомого майна; та
Наказ Міністерства юстиції України
«Про заходи щодо взаємодії органів
державної реєстрації прав та їх
посадових осіб» від 02.04.2013 №607/5 (далі
іменується - Наказ №607/5), визначає
процедуру взаємодії системи органів
державної реєстрації прав та державних
реєстраторів прав на нерухоме майно
органів державної реєстрації прав під
час проведення державної реєстрації
права власності та/або речових прав на
нерухоме майно.

В ході розгляду справи встановлено, що
позивачі звернулись із заявою про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень до місцевого реєстраційного
органу, який на підставі пункту 4 Наказу
№607/5 передав заяву до Укрдержреєстру.

За результатами розгляду заяви про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень, Державним реєстратором прав
на нерухоме майно Державної
реєстраційної служби України Ніловою
Ангеліною Олександрівною винесено
Рішення про відмову у державній
реєстрації прав та їх обтяжень від
19.03.2014 №11745274. Спірне рішення винесене
на підставі статті 24 Закону України
№1952-IV та пунктів 20, 28, 49 Порядку №868.

За приписами пункту 20 Порядку №868, за
результатами розгляду заяви та
документів, необхідних для проведення
державної реєстрації прав, державний
реєстратор приймає рішення про
державну реєстрацію прав або рішення
про відмову в такій реєстрації.

Пунктом 28 Порядку №868 визначено, що
державний реєстратор приймає рішення
про відмову в державній реєстрації
прав виключно за наявності підстав для
відмови в державній реєстрації прав, що
визначені Законом України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень».

За приписами частини 1 статті 24 Закону
України №1952-IV, у державній реєстрації
прав та їх обтяжень може бути
відмовлено у разі, якщо: 1) заявлене
право, обтяження не підлягає державній
реєстрації відповідно до цього Закону;
2) об'єкт нерухомого майна, розміщений
на території іншого органу державної
реєстрації прав; 3) із заявою про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень звернулася неналежна особа; 4)
подані документи не відповідають
вимогам, встановленим цим Законом, або
не дають змоги встановити
відповідність заявлених прав
документам, що їх посвідчують; 5) заяву
про державну реєстрацію прав,
пов'язаних з відчуженням нерухомого
майна, подано після державної
реєстрації обтяжень, встановлених щодо
цього майна, крім випадків,
встановлених частиною дев'ятою статті
15 цього Закону; 5-1) заяву про державну
реєстрацію обтяжень речових прав на
нерухоме майно щодо попереднього
правонабувача подано після державної
реєстрації права власності на таке
майно за новим правонабувачем; 5-2) заяву
про державну реєстрацію речових прав,
похідних від права власності, подано за
відсутності державної реєстрації
права власності, крім випадків,
установлених частиною дев'ятою статті
15 цього Закону; 5-3) під час подання заяви
про державну реєстрацію права
власності на підприємство як єдиний
майновий комплекс, житловий будинок,
будівлю, споруду (їх окремі частини), що
виникло на підставі документа, за яким
правонабувач набуває також право
власності на земельну ділянку, не
подано заяву про державну реєстрацію
права власності на земельну ділянку; 5-4)
після завершення п'ятиденного строку з
дня отримання заявником письмового
повідомлення про зупинення розгляду
заяви про державну реєстрацію прав не
усунено обставин, що були підставою для
прийняття такого рішення; 5-5) заяву про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень під час вчинення нотаріальної
дії з нерухомим майном, об'єктом
незавершеного будівництва подано не до
нотаріуса, який вчинив таку дію; 5-6)
заяву про державну реєстрацію прав та
їх обтяжень в електронній формі подано
особою, яка не є державним кадастровим
реєстратором або державним виконавцем;
6) заявником подано ті самі документи,
на підставі яких заявлене право та
обтяження такого права вже
зареєстровано у Державному реєстрі
прав. За наявності підстав для відмови
в державній реєстрації державний
реєстратор приймає рішення про відмову
в державній реєстрації прав та їх
обтяжень.

Зі змісту спірного рішення вбачається,
що підставою для відмови у державній
реєстрації прав та їх обтяжень було те,
що відповідно до поданого технічного
паспорта об'єкт нерухомого майна був
самочинно реконструйований, а
заявниками в порушення пункту 49
Порядку №868 не надано документ, що
підтверджує прийняття нерухомого
майна в експлуатацію.

Так, відповідно до пункту 49 Порядку №868,
у разі проведення державної реєстрації
права власності з видачею свідоцтва на
новозбудовані чи реконструйовані
об'єкти нерухомого майна
заінтересованою особою є замовник
будівництва, крім випадків,
передбачених цим Порядком.

Для проведення державної реєстрації
права власності з видачею свідоцтва на
новозбудований об'єкт нерухомого майна
заявник подає: документ, що підтверджує
виникнення, перехід та припинення
речових прав на земельну ділянку;
документ, що відповідно до вимог
законодавства засвідчує прийняття в
експлуатацію закінченого будівництвом
об'єкта.

Документом, що відповідно до вимог
законодавства засвідчує прийняття в
експлуатацію закінченого будівництвом
індивідуального (садибного) житлового
будинку, садового, дачного будинку,
господарської (присадибної) будівлі та
споруди, прибудови до них, побудованих
до 5 серпня 1992 р., є технічний паспорт на
об'єкт нерухомого майна; технічний
паспорт на об'єкт нерухомого майна;
документ, що підтверджує присвоєння
об'єкту нерухомого майна адреси.
Документи, що підтверджують
виникнення, перехід та припинення
права власності на такий об'єкт
нерухомого майна, заявник не подає.

Відповідно до частини 2 статті 5 Закону
України №1952-IV, якщо законодавством
передбачено прийняття в експлуатацію
об'єкта нерухомого майна, державна
реєстрація прав на такий об'єкт
проводиться після прийняття його в
експлуатацію в установленому
законодавством порядку.

Відповідно до пункту 3 статті 16 Закону
України №1952-IV, разом із заявою про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень у паперовій формі подаються
оригінали документів, необхідних для
державної реєстрації прав та їх
обтяжень, їх копії, засвідчені в
установленому порядку.

Відповідно до частини 1 статті 19 Закону
України №1952-IV державна реєстрація прав
проводиться на підставі, зокрема,
рішень судів, що набрали законної сили.

Для проведення державної реєстрації
речових прав необхідними документами є
документи, що підтверджують
виникнення, перехід або припинення
таких прав на нерухоме майно, та інші
документи, визначені цим Порядком
(пункт 36 Порядку №868).

За приписами підпункту 10 пункту 37
Порядку №868, документами, що
підтверджують виникнення, перехід та
припинення речових прав на нерухоме
майно, є, зокрема, рішення суду, що
набрало законної сили, щодо права
власності та інших речових прав на
нерухоме майно.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 12.12.2013 у справі №334/10405/13-ц
(провадження №2/334/3842/2013) позов ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 до Запорізької міської ради,
ОСОБА_4, третя особа: приватний нотаріус
Запорізького міського нотаріального
округу ОСОБА_5, про визнання права
власності на майно в порядку
спадкування за законом - задоволено;
визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/4
частку житлового будинку,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1, в
порядку спадкування за законом після
померлого ОСОБА_6, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1; визнано за ОСОБА_2, право
власності на 1/4 частку житлового
будинку, розташованого за адресою:
АДРЕСА_1, в порядку спадкування за
законом після померлого ОСОБА_6, який
помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 33). Дане судове
рішення набрало законної сили 24.12.2013.

З матеріалів справи вбачається, та не
заперечується сторонами, що разом із
заявою про державну реєстрацію прав та
їх обтяжень позивачами надавались
також рішення суду про визнання права
власності (пункт 37 Порядку №868), та
технічний паспорт на житловий будинок
(а.с. 50).

З даних технічного паспорта на
житловий будинок АДРЕСА_1 вбачається,
що житлова прибудова (літ. А-2), службова
прибудова (літ. а), погріб під а (літ. пг),
гараж-сарай (літ. Г-2), сарай (літ. Д) є
самочинно реконструйованими
допоміжними господарсько-побутовими
спорудами.

Проте, позивачі по справі не є
замовниками будівництва та не
здійснювали реконструкцію нерухомого
майна, а являються спадкоємцями такого
майна від померлого ОСОБА_6
(ІНФОРМАЦІЯ_1).

Зі змісту технічного паспорта на
нерухоме майно (а.с. 50) вбачається, що
його оформлення відбулось у 2009 році, із
зазначенням власників: ОСОБА_6 - 1/2
частка, ОСОБА_4 - 1/2 частка. Тобто,
реконструкцією нерухомого майна
займались власники будинку, натомість
позивачі до такого процесу не мали
ніякого відношення. Натомість, рішення
суду про визнання права власності за
позивачами винесено судом 12.12.2013 та
набрало законної сили 24.12.2013.

Таким чином, зважаючи на проведення
реконструкції житлового будинку у 2009
році, позивачі по справі не являються
замовниками будівництва та не
зобов'язані надавати документ, що
відповідно до вимог законодавства
засвідчує прийняття в експлуатацію
закінченого будівництвом об'єкта,
оскільки на такий об'єкт будівництва
винесено судове рішення про визнання
за позивачами прав власності.

Відповідно до статті 55 Конституції
України від 28.06.1996 №254к/96-ВР, права і
свободи людини і громадянина
захищаються судом.

За приписами статті 41 Конституції
України від 28.06.1996 №254к/96-ВР, кожен має
право володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю,
результатами своєї інтелектуальної,
творчої діяльності. Право приватної
власності набувається в порядку,
визначеному законом. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений права
власності. Право приватної власності є
непорушним.

Відповідно до статті 8 Закону України
№1952-IV, орган державної реєстрації прав:
1) проводить державну реєстрацію прав
та їх обтяжень або відмовляє у їх
реєстрації; 2) забезпечує ведення
Державного реєстру прав; 3) надає
інформацію про зареєстровані права та
їх обтяження в порядку, встановленому
цим Законом; 4) забезпечує облік
безхазяйного нерухомого майна; 5)
здійснює інші повноваження,
передбачені цим Законом та іншими
законами України.

Суд зазначає, що орган державної
реєстрації прав (державний реєстратор
як державний службовець (абзац 2
частини 1 статті 9 Закону України №1952-IV))
є органом (особою), який здійснює
офіційне визнання і підтвердження
державою фактів виникнення, переходу
або припинення прав на нерухоме майно,
обтяження таких прав шляхом внесення
відповідного запису до Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно.

Натомість, рішення суду про визнання
права власності, яке набрало законної
сили, є документом, що підтверджує
виникнення, перехід та припинення
речових прав на нерухоме майно, та є
обов'язковим до виконання на всій
території України.

У справі, що розглядається, позивачі
взагалі позбавлені можливості
виконати вимогу реєстраційного органу
щодо надання документів на
підтвердження введення в експлуатацію
житлового будинку після проведення
реконструкції, оскільки така
реконструкція відбувалась у 2009 році
власником нерухомого майна, а не
позивачами. У даному випадку, позивачі
набули права власності на об'єкт
нерухомого майна у 2013 році за рішенням
суду, яке повинно бути виконане,
незважаючи на формальність підстав для
відмови у проведенні державної
реєстрації прав та їх обтяжень.

Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод від 20.03.1952, кожна
фізична або юридична особа має право
мирно володіти своїм майном. Ніхто не
може бути позбавлений своєї власності
інакше як в інтересах суспільства і на
умовах, передбачених законом і
загальними принципами міжнародного
права.

Відповідно до частини 1 статті КАС
України, суд при вирішенні справи
керується принципом верховенства
права, відповідно до якого зокрема
людина, її права та свободи визнаються
найвищими цінностями та визначають
зміст і спрямованість діяльності
держави.

Таким чином, суд дійшов висновку, що
спірне рішення реєстраційного органу
підлягає скасуванню.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання
відповідача зареєструвати право
власності на зазначений вище об'єкт
нерухомого майна, суд зазначає
наступне.

Згідно з частиною 4 статті 9 Закону
України №1952-IV державний реєстратор
самостійно приймає рішення про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень або відмову в такій
реєстрації.

Втручання будь-яких органів, посадових
і службових осіб, громадян та їх
об'єднань у діяльність державного
реєстратора, пов'язану з проведенням
державної реєстрації прав,
забороняється і тягне за собою
відповідальність згідно із законом.

З урахуванням того, що рішення про
державну реєстрацію права власності
позивача повинно прийматися державним
реєстратором Реєстраційної служби, то
у суду відсутні підстави для
задоволення вимоги позивачів щодо
зобов'язання відповідача здійснити
державну реєстрацію прав. Тобто,
державна реєстрація прав та їх
обтяжень є дискреційною функцією
реєстраційного органу (державного
реєстратора), яку суд не може
перебирати.

Разом з тим, для повного захисту та
відновлення прав позивачів, з
урахуванням попереднього висновку
суду про протиправність оскаржуваного
рішення і необхідність його
скасування, суд вважає за необхідне
зобов'язати відповідача повторно
розглянути подану позивачами заяву про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень, з урахуванням висновків,
викладених судом у даному рішенні.

Такий висновок ґрунтується на тому, що
після скасування рішення відповідача
заява позивача вважається
нерозглянутою (відсутнє рішення
державного реєстратора з приводу цієї
заяви).

За правилами частини 2 статті 11 КАС
України, суд розглядає адміністративні
справи не інакше як за позовною заявою,
поданою відповідно до цього Кодексу, і
не може виходити за межі позовних
вимог. Суд може вийти за межі позовних
вимог тільки в разі, якщо це необхідно
для повного захисту прав, свобод та
інтересів сторін чи третіх осіб, про
захист яких вони просять.

За приписами статті 19 Конституції
України від 28.06.1996 №254к/96-ВР, органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Суд, оцінивши докази по справі у їх
сукупності, дійшов висновку, що
відповідачем, в порядку статті 71 КАС
України, не доведено правомірність
спірного рішення про відмову у
державній реєстрації прав та їх
обтяжень, а відтак позовні вимоги
підлягають частковому задоволенню.

За приписами частини 3 статті 94 КАС
України, якщо адміністративний позов
задоволено частково, судові витрати,
здійснені позивачем, присуджуються
йому відповідно до задоволених вимог, а
відповідачу - відповідно до тієї
частини вимог, у задоволенні яких
позивачеві відмовлено.

Враховуючи наведене та керуючись
статтями 2, 4, 7 - 12, 14, 86, 158 - 163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов - задовольнити
частково.

Визнати протиправним та скасувати
рішення Державного реєстратора прав на
нерухоме майно Державної
реєстраційної служби України Нілової
Ангеліни Олександрівни про відмову у
державній реєстрації прав та їх
обтяжень від 19 березня 2014 року №11745274.

У задоволенні решти позовних вимог -
відмовити.

Зобов'язати Державного реєстратора
прав на нерухоме майно Державної
реєстраційної служби України Нілову
Ангеліну Олександрівну повторно
розглянути заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про
державну реєстрацію права власності на
частки житлового будинку, що
розташований за адресою: АДРЕСА_1, на
підставі рішення Ленінського
районного суду м. Запоріжжя від 12
грудня 2013 року у справі №334/10405/13-ц (пров.
№2/334/3842/2013).

Присудити на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з
Державного бюджету України суму
сплаченого судового збору у розмірі 73
(сімдесят три) грн. 08 (вісім) коп.

Постанова суду першої інстанції, якщо
інше не встановлено Кодексом
адміністративного судочинства
України, набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого цим Кодексом,
якщо таку скаргу не було подано.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду через
Запорізький окружний адміністративний
суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня
її проголошення, а в разі складення
постанови у повному обсязі відповідно
до статті 160 КАС України, або прийняття
постанови у письмовому провадженні - з
дня отримання копії постанови,
апеляційної скарги з подачею її копії
відповідно до кількості осіб, які
беруть участь у справі.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 КАС
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Копія апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції.

Суддя
К.М. Недашківська