Справа № 441/12-06
Суддя: Костенко М.І.
Дата ухвалення: 2014-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"08" жовтня 2014 р. м. Київ
К/9991/5505/12

Вищий адміністративний суд України у
складі: суддя Костенко М.І. - головуючий,
судді Бухтіярова І.О., Приходько І.В.,

розглянув у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу
Білоцерківської об'єднаної державної
податкової інспекції в Київській
області (далі - Білоцерківська ОДПІ)

на постанову господарського суду
Київської області від 13.02.2007

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 22.12.2011

у справі № 441/12-06

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю "Науково-виробниче
підприємство "Укрпромцинк" (далі -
Товариство)

до Білоцерківської ОДПІ

про скасування податкових
повідомлень-рішень.

За результатами розгляду касаційної
скарги Вищий адміністративний суд
України

ВСТАНОВИВ:

Постановою господарського суду
Київської області від 13.02.2007, залишеною
без змін ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 22.12.2011, позов задоволено; визнано
незаконними та скасовано податкові
повідомлення-рішення від 13.04.2006 №
/0/1008, № /0/1009, від 06.05.2006 №
/1/1220, № /1/1221 та від 24.07.2006 №
/2/1916 і № /2/30.

У прийнятті цих судових актів
попередні судові інстанції виходили з
того, що позивачем було дотримано
законодавчо установлені вимоги щодо
формування податкового кредиту за
операціями з товариством з обмеженою
відповідальністю «Стекс» (далі - ТОВ
«Стекс») та з товариством з обмеженою
відповідальністю «Борейс» (далі - ТОВ
«Борейс»), тоді як подальші (тобто після
виконання господарської операції)
зміни у правовому статусі названих
постачальників не можуть впливати на
податковий облік Товариства.

Посилаючись на невідповідність
висновків судів положенням підпунктів
7.2.1, 7.2.3, 7.2.4 пункту 7.2, підпунктів 7.4.1, 7.4.5
пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про
податок на додану вартість»,
Білоцерківська ОДПІ звернулася до
Вищого адміністративного суду України
з касаційною скаргою, в якій просить
скасувати прийняті у справі судові
рішення попередніх інстанцій та
відмовити у позові. На обґрунтування
касаційних вимог зазначає про
формування позивачем податкового
кредиту на підставі документів,
складених особами без наявності
необхідного обсягу податкової
правосуб'єктності та наголошує на тому,
що судами не було належним чином
досліджено реальності розглядуваних
операцій.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
відповідність висновків судів наявним
у матеріалах справи доказам,
правильність застосування судами норм
матеріального права та дотримання ними
процесуальних норм, обговоривши доводи
касаційної скарги, Вищий
адміністративний суд України не вбачає
підстав для її задоволення з
урахуванням такого.

Попередніми судовими інстанціями у
розгляді справи встановлено, що
Білоцерківською ОДПІ було проведено
позапланову документальну перевірку
дотримання Товариством вимог
податкового законодавства з ПДВ за
період з 01.01.2004 по 29.02.2004, оформлену
актом від 11.04.2006 № 481/23-02-032/25295798/132.

За наслідками цієї перевірки
контролюючим органом було прийнято:

податкове повідомлення-рішення від
13.04.2006 № /0/1008, згідно з яким
позивачеві нараховано податкове
зобов'язання з ПДВ у сумі 110 261 грн. (у
тому числі 73507 грн. за основним платежем
та 36754 грн. за штрафними санкціями);

податкове повідомлення-рішення від
13.04.2006 № /0/1009, за яким Товариству
визначено суму завищення від'ємного
значення з ПДВ за січень, лютий 2004 року
в загальному розмірі 92576 грн.

Підставою для зазначеного
донарахування стало невизнання
податковою інспекцією права позивача
на податковий кредит за податковими
накладними, складеними ТОВ «Стекс» та
ТОВ «Борейс» за операціями з поставки
товарів позивачеві у перевіреному
періоді.

На обґрунтування цього висновку
Білоцерківська ОДПІ послалася на
рішення Солом'янського районного суду
міста Києва та Голосіївського
районного суду міста Києва, якими було
визнано недійсними установчі,
реєстраційні та первинні документи ТОВ
«Стекс» і ТОВ «Борейс».

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» (який регулював
порядок формування податкового
кредиту на час виникнення спірних
правовідносин) податковий кредит
звітного періоду складається із сум
податків, сплачених (нарахованих)
платником податку у звітному періоді у
зв'язку з придбанням товарів (робіт,
послуг), вартість яких відноситься до
складу валових витрат виробництва
(обігу) та основних фондів чи
нематеріальних активів, що підлягають
амортизації.

В силу вимог підпункту 7.4.5 пункту 7.4
цієї ж статті Закону не дозволяється
включення до податкового кредиту
будь-яких витрат по сплаті податку, що
не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями, а
при імпорті робіт (послуг) - актом
прийняття робіт (послуг) чи банківським
документом, який засвідчує
перерахування коштів в оплату вартості
таких робіт (послуг).

З наведених законодавчих положень
вбачається, що одними з обов'язкових
умов виникнення у платника права на
податковий кредит є реальне здійснення
операцій з придбання товарів (робіт,
послуг), а також оформлення зазначених
операцій необхідними документами
первинного обліку (зокрема,
податковими накладними).

За правилами підпункту 7.2.4 пункту 7.2
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» право на нарахування
податку та складання податкових
накладних надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку у
порядку, передбаченому статтею 9 цього
Закону.

Керуючись наведеними нормами Закону,
суди за наслідками дослідження наявних
у справі первинних документів
(договорів, податкових накладних,
видаткових накладних) дійшли висновку
про факт дотримання позивачем
зазначених правил формування
податкового кредиту.

При цьому суди встановили, що на час
виконання розглядуваних операцій
спірні контрагенти Товариства були
зареєстровані в установленому порядку,
перебували на податковому обліку у
органі державної податкової служби,
мали необхідний обсяг податкової та
господарської правосуб'єктності.

Згідно з частиною першою статті 18
Закону України «Про державну
реєстрацію юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців» якщо відомості, які
підлягають внесенню до Єдиного
державного реєстру, були внесені до
нього, то такі відомості вважаються
достовірними і можуть бути використані
в спорі з третьою особою, доки до них не
внесено відповідних змін.

В силу вимог частин першої, другої
статті 6 Закону України "Про
запобігання та протидію легалізації
(відмиванню) доходів, одержаних
злочинним шляхом, або фінансуванню
тероризму" (у редакції, що діяла на час
виникнення спірних правовідносин)
суб'єкт первинного фінансового
моніторингу на підставі наданих
оригіналів або належним чином
завірених копій документів
ідентифікує осіб, які здійснюють
фінансові операції, що згідно з цим
Законом підлягають фінансовому
моніторингу.

З метою ідентифікації резидентів
юридичних осіб визначаються:
найменування, юридична адреса,
документи про підтвердження державної
реєстрації (включаючи установчі
документи, інформацію щодо посадових
осіб та їх повноважень тощо),
ідентифікаційний код згідно з Єдиним
державним реєстром підприємств та
організацій України, реквізити банку, в
якому відкрито рахунок, та номер
банківського рахунку.

Відповідно до пункту 3.2 Положення про
здійснення банками фінансового
моніторингу, затвердженого постановою
Правління Національного банку України
від 14.05.2003 № 189, Банк відповідно до
законодавства України зобов'язаний
ідентифікувати, зокрема, клієнтів, які
відкривають рахунки в банку.

Таким чином, при відкритті рахунків
банком в обов'язковому порядку
здійснюється процедура ідентифікації
клієнта.

А відтак у даному разі наявність
відомостей про реєстрацію спірних
контрагентів як юридичних осіб в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців,
подальше виконання договорів з
поставки товару та його оплата у
безготівковій формі шляхом
перерахування коштів на банківські
рахунки контрагентів виключали
будь-які сумніви Товариства щодо
реального існування цих
постачальників.

Визнання ж недійсними установчих
документів контрагентів позивача та
подальше анулювання їх свідоцтв
платників ПДВ самі по собі не призвели
до недійсності всіх угод, укладених з
моменту державної реєстрації таких
осіб до моменту виключення їх з
державного реєстру, та не позбавляло
правового значення видані за цими
господарськими операціями податкові
накладні та інші первинні документи.

У ході розгляду даної справи у судах
попередніх інстанцій Білоцерківська
ОДПІ не заперечувала реальності
розглядуваних господарських операцій
між позивачем і спірними
постачальниками. Наполягаючи на
безтоварності цих операцій у
касаційній скарзі, відповідач у той же
час не навів достатньо переконливих
доводів на підтвердження цього та не
зазначив про наявність у матеріалах
справи доказів, які б засвідчили
фіктивний характер правовідносин між
Товариством та ТОВ «Стекс» і ТОВ
«Борейс».

За таких обставин підстави для
позбавлення позивача права на
податковий кредит в оспорюваній сумі
відсутні.

А відтак суди цілком правомірно
задовольнили позов, скасувавши
оспорювані податкові
повідомлення-рішення.

Доводи касаційної скарги є
відтворенням правової позиції
відповідача по справі, ці доводи
отримали правильну юридичну оцінку під
час вирішення даного спору по суті.
Підстави для їх переоцінки у суду
касаційної інстанції відсутні в силу
вимог статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Оскільки усі обставини, що входять до
предмета доказування у справі,
встановлені судами на підставі повного
та всебічного дослідження наявних у
справі доказів, які відповідають
ознакам належності та допустимості,
цим обставинам надана правильна
юридична оцінка, то підстав для
скасування оскаржуваних судових актів
не вбачається.

З урахуванням викладеного, керуючись
статтями 220, 2201, 223, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Вищий адміністративний суд
України

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу
Білоцерківської об'єднаної державної
податкової інспекції в Київській
області залишити без задоволення.

2. Постанову господарського суду
Київської області від 13.02.2007 та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 22.12.2011 у
справі № 441/12-06 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України в порядку
статей 236-238 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий суддя: М.І. Костенко
судді:І.О. Бухтіярова І.В. Приходько