Справа № 0911/3523/12
Суддя: Юрченко В.В.
Дата ухвалення: 2014-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"03" жовтня 2014 р. м. Київ
К/800/47276/13

колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

головуючого-судді: Юрченка В.В.,

суддів: Амєліна С.Є., Кобилянського М.Г.,

розглянувши в порядку касаційного
письмового провадження
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду
України в Надвірнянському районі
Івано-Франківської області про
визнання дій неправомірними та
зобов'язання вчинити дії за касаційною
скаргою управління Пенсійного фонду
України в Надвірнянському районі
Івано-Франківської області на
постанову Надвірнянського районного
суду Івано-Франківської області від 9
січня 2013 року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 2 серпня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року ОСОБА_1 звернувся до
суду із зазначеним позовом.

В обґрунтування позовних вимог
зазначав, що наказом голови
апеляційного суду Івано-Франківської
області від 12 липня 2001 року №05-2/39
позивач був звільнений з посади судді
цього суду у зв'язку із виходом у
відставку по досягненні відповідного
віку. З 12 липня 2002 року по даний час
позивач постійно проживає в АДРЕСА_1.
Відповідно до посвідчення серії
НОМЕР_1, виданого 17 жовтня 2002 року
виконкомом Надвірнянської міської
ради Івано-Франківської області,
позивач має статус особи, що проживає
на території населеного пункту, якому
надано статус гірського, а отже, має
право на гарантії і пільги встановлені
Законом України «Про статус гірських
населених пунктів в Україні», зокрема
на збільшення грошового утримання на 20
відсотків. Наказом голови апеляційного
суду Івано-Франківської області від 27
січня 2003 року №05-2/4 згідно вимог
частини 2 статті 6 вищевказаного Закону
позивачу було збільшено розмір
щомісячного довічного грошового
утримання на 20 відсотків за проживання
у гірському районі. З грудня 2010 року по
липень 2012 року позивач отримував
щомісячне довічне грошове утримання в
розмірі 6677,59 грн. Проте у липні та
серпні 2012 року позивач отримав на 1102,40
грн менше, тобто 5575,19 грн. У серпні
грудня 2012 року позивач звернувся із
заявою в управління Пенсійного фонду
України в Надвірнянському районі
Івано-Франківської області про
з'ясування причини не нарахування йому
підвищення до призначеного
щомісячного довічного грошового
утримання судді у відставці на 20
відсотків, як жителю гірського
населеного пункту. 3 вересня 2012 року
позивач отримав лист управління
Пенсійного фонду України в
Надвірнянському районі
Івано-Франківської області, в якому у
вказаному підвищенні йому було
відмовлено, оскільки підвищення як
жителю гірського населеного пункту до
довічного грошового утримання суддів у
статті 6 Закону України «Про статус
гірських населених пунктів в Україні»
не передбачено. З таким рішенням
управління Пенсійного фонду України в
Надвірнянському районі
Івано-Франківської області позивач не
погоджується та вважає, що має право на
збільшення грошового утримання на 20
відсотків як такий, що одержав статус
особи, що проживає на території
населеного пункту, якому надано статус
гірського. Просив визнати
неправомірною бездіяльність
управління Пенсійного фонду України в
Надвірнянському районі
Івано-Франківської області;
зобов'язати відповідача проводити
нарахування та виплату щомісячного
довічного грошового утримання у
збільшеному на 20 відсотків розмірі, як
жителю населеного пункту, якому надано
статус гірського, починаючи з липня 2012
року.

Постановою Надвірнянського районного
суду Івано-Франківської області від 9
січня 2013 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано неправомірною бездіяльність
управління Пенсійного фонду України
Надвірнянському районі
Івано-Франківської області щодо не
нарахування та невиплати ОСОБА_1
доплати до щомісячного довічного
грошового утримання збільшеного на 20
відсотків, як жителю населеного пункту
, що має статус гірського. Зобов'язано
управління Пенсійного фонду України в
Надвірнянському районі
Івано-Франківській області проводити
нарахування та виплачувати ОСОБА_1
доплату до щомісячного довічного
грошового утримання в збільшеному на 20
відсотків розмірі як жителю населеного
пункту, що має статус гірського,
починаючи з липня 2012 року.

Ухвалою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 2 серпня 2013
року апеляційну скаргу управління
Пенсійного фонду України
Надвірнянському районі
Івано-Франківської області залишено
без задоволення, а постанову
Надвірнянського районного суду
Івано-Франківської області від 9 січня
2013 року - без змін.

Вказуючи на допущені, на думку
управління Пенсійного фонду України
Надвірнянському районі
Івано-Франківської області,
апеляційним судом неповне з'ясування
обставин, які мають значення у справі,
та порушення норм чинного
матеріального та процесуального
законодавства, що призвело до
неправильного вирішення даного спору,
відповідач просить скасувати рішення
суду апеляційної інстанції та залишити
позов ОСОБА_1 без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи касаційної скарги
та перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга задоволенню не підлягає з
наступних підстав.

Під час розгляду справи по суті судами
першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що позивач працював на
посаді судді апеляційного суду
Івано-Франківської області. 12 липня 2001
року позивач вийшов у відставку у
зв'язку з досягненням відповідного
віку. З 12 липня 2002 року позивач постійно
проживає в АДРЕСА_1. Відповідно до
посвідчення серії НОМЕР_1, виданого 17
жовтня 2002 року виконкомом
Надвірнянської міської ради
Івано-Франківської області, позивач
має статус особи, що проживає на
території населеного пункту, якому
надано статус гірського, а отже має
право на гарантії та пільги,
встановлені Законом України «Про
статус гірських населених пунктів в
Україні». Наказом голови апеляційного
суду Івано-Франківської області від 27
січня 2003 року №05-2/4 позивачу з 1
листопада 2002 року збільшено розмір
щомісячного довічного грошового
утримання на 20 відсотків за проживання
в гірському районі відповідно до
частини 2 статті 6 Закону України «Про
статус гірських населених пунктів в
Україні». 26 січня 2007 року пенсійну
справу позивача передано в управління
Пенсійного фонду України в
Надвірнянському районі
Івано-Франківської області для
продовження виплати щомісячного
довічного грошового утримання з
доплатою 20 відсотків, як особі, яка
проживає на території гірського
населеного пункту. З грудня 2010 року по
липень 2012 року позивач отримував
щомісячне довічне грошове утримання з
доплатою 20 відсотків, як жителю
гірського населеного пункту в розмірі
6677,59 грн відповідно до вимог
вищевказаного Закону. Проте з липня 2012
року відповідачем припинено виплату 20
відсотків за проживання в гірському
районі відповідно до статті 6 Закону
України «Про статус гірських населених
пунктів в Україні», оскільки
відповідне підвищення не передбачене
до довічного грошового утримання
суддів.

Постановою Кабінету Міністрів України
«Про внесення змін до переліку
населених пунктів, яким надається
статус гірських» від 24 січня 2001 року
№647 АДРЕСА_1 надано статус гірського.

Відповідно до статті 5 Закону України
«Про статус гірських населених пунктів
в Україні» статус особи, яка проживає і
працює (навчається) на території
населеного пункту, якому надано статус
гірського, надається громадянам, що
постійно проживають, постійно працюють
або навчаються на денних відділеннях
навчальних закладів у цьому населеному
пункті, про що громадянам виконавчим
органом відповідної місцевої ради
видається посвідчення встановленого
зразка.

Позивач постійно проживає в м.
Надвірна, а отже має статус особи, що
проживає на території населеного
пункту, якому надано статус гірського.
Даний факт підтверджується
посвідченням серії НОМЕР_1, виданого 17
жовтня 2002 року виконкомом
Надвірнянської міської ради
Івано-Франківської області про те, що
він має право на гарантії і пільги
встановлені Законом України «Про
статус гірських населених пунктів в
Україні».

Статтею 6 Закону України «Про статус
гірських населених пунктів в Україні»
передбачено, що розмір державних
пенсій, стипендій, всіх передбачених
чинним законодавством видів державної
матеріальної допомоги громадянам, які
одержали статус особи, що працює,
проживає або навчається на території
населеного пункту, якому надано статус
гірського, збільшується на 20 відсотків.

Зазначена правова норма не містить
вичерпного переліку видів державної
матеріальної допомоги, які підлягають
збільшенню на 20 відсотків. У цій нормі
не приведено також переліку будь-яких
виплат, що фінансуються за рахунок
державного бюджету України, збільшення
яких на зазначені 20 відсотків не
допускається.

Отже, усі державні пенсії, стипендії,
інші види державної матеріальної
допомоги, у тому числі і щомісячне
довічне грошове утримання суддів, для
осіб, які проживають на території
населеного пункту, якому надано статус
гірського, підлягають збільшенню на 20
відсотків.

Відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України від 11 серпня 1995 року
№ 648 «Про умови оплати праці осіб, які
працюють в гірських районах» на
підприємствах, в установах i
організаціях, розташованих на
території населених пунктів, яким
надано статус гірських, тарифні ставки
i посадові оклади працівників,
визначені генеральною, галузевими та
регіональними угодами як мінімальні
гарантії в оплаті праці, а також
встановлені за рішенням Кабінету
Міністрів України або за його
дорученням, підвищуються на 25
відсотків.

З 1 січня 2011 року посадові оклади суддям
встановлені статтею 129 Закону України
«Про судоустрій та статус суддів», тому
положення зазначеної постанови про
підвищення посадових окладів особам,
які працюють в гірських районах, на
суддів не поширюються.

Оскільки суддям, які проживають та
працюють в гірських районах, надбавка
до посадових окладів не передбачена,
такі судді не можуть бути позбавлені ще
й підвищення державних виплат,
передбаченого статтею 6 Закону України
«Про статус гірських населених пунктів
в Україні».

Відповідно до вимог частини першої
статті 220 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної
інстанції не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

За правилами статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанції не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Оскаржувані судові рішення судів
першої та апеляційної інстанцій
постановлено з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
доводами касаційної скарги висновки,
викладені в судових рішеннях, не
спростовуються, підстави для їх
скасування відсутні.

Керуючись статтями 210, 220, 222, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в
Надвірнянському районі
Івано-Франківської області залишити
без задоволення, а постанову
Надвірнянського районного суду
Івано-Франківської області від 9 січня
2013 року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 2 серпня 2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
оскарженню не підлягає.

Головуючий
Юрченко В.В.

Судді
Амєлін С.Є.

Кобилянський М.Г.