Справа № 9101/64540/2011
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2013-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

"17" грудня 2013 р. справа №
2а-9252/09/0470

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді Панченко
О.М. (доповідач),

суддів: Чередниченко
В.Є., Коршуна А.О.,

при секретарі судового засідання
Чепурко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
апеляційною скаргою Відкритого
акціонерного товариства
«Дніпродзержинська
теплоелектроцентраль»

на постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
10.06.2010 р.

у справі № 2а-9252/09/0470

за позовом Дніпропетровського
обласного відділення фонду
соціального захисту інвалідів (далі -
позивач)

до Відкритого акціонерного товариства
«Дніпродзержинська
теплоелектроцентраль» (далі -
відповідач)

про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з позовом, в
якому просив стягнути з відповідача
адміністративно-господарські санкції
у розмірі 234 214,92 та пеню за порушення
термінів сплати
адміністративно-господарських санкцій
у розмірі 8 338,41 грн.

Постановою суду першої інстанції
позовні вимоги задоволено в повному
обсязі.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, відповідач оскаржив
її в апеляційному порядку, посилаючись
на порушення норм матеріального та
процесуального права, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
неповне з'ясування судом обставин
справи. Зазначає, що висновки суду
першої інстанції про те, що
відповідачем не вживались всі
передбачені законодавством заходи
щодо працевлаштування інвалідів є
помилковими.

У судовому засіданні представник
відповідача підтримав доводи
апеляційної скарги та просив скасувати
постанову суду першої інстанції.

У судове засідання представник
позивача не з'явився, про місце, дату і
час розгляду справи був повідомлений
належним чином.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах
справи, перевіривши в межах доводів
апеляційної скарги дотримання судом
першої інстанції норм процесуального
та матеріального права, суд дійшов
висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
знайшло своє підтвердження під час
розгляду апеляційної скарги, що
відповідач знаходиться на обліку в
Дніпропетровському обласному
відділенню Фонду соціального захисту
інвалідів.

Позивачем 28 січня 2009 року від
відповідача отримано звіт Форми № 10-ПІ
про зайнятість та працевлаштування
інвалідів за 2008 рік відповідачем (а.с. 4).

Виходячи із даних, наведених
відповідачем у звіті Форми № 10-ПІ за 2008
рік, середньооблікова кількість
штатних працівників облікового складу
фактично становила у звітній період 469
особи, відповідно, кількість інвалідів
- штатних працівників, які повинні
працювати на робочих місцях, створених
за вимогами Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні», повинна складати - 18 осіб,
разом з тим у даному звіті відповідача
кількість інвалідів - штатних
працівників, яким відповідно до
чинного законодавства встановлена
інвалідність - 10 осіб.

Колегія суддів не погоджується з
висновком суду першої інстанції про
порушення відповідачем Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» (далі - Закону
№875-ХІІ), оскільки судом не надано
належної оцінки матеріалам справи та
доказам, що підтверджують факт
вживання позивачем всіх заходів щодо
працевлаштування інвалідів.

Відповідно до ст. 19 Закону №875-ХІІ для
підприємств, установ, організацій, у
тому числі підприємств, організацій
громадських організацій інвалідів,
фізичних осіб, які використовують
найману працю, установлюється норматив
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця.

Відповідно до ст. 20 Закону №875-ХІІ
підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, де середньооблікова
чисельність працюючих інвалідів менша,
ніж установлено нормативом,
передбаченим статтею 19 цього Закону,
щороку сплачують відповідним
відділенням Фонду соціального захисту
інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом. Для підприємств, установ,
організацій, у тому числі підприємств,
організацій громадських організацій
інвалідів, фізичних осіб, на яких
працює від 8 до 15 осіб, розмір
адміністративно-господарських санкцій
за робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом, визначається в розмірі
половини середньої річної заробітної
плати на відповідному підприємстві, в
установі, організації, у тому числі
підприємстві, організації громадських
організацій інвалідів, у фізичної
особи, яка використовує найману працю.

Таким чином, матеріали справи
підтверджують факт невиконання
відповідачем вимог законодавства щодо
працевлаштування інвалідів, тобто
вчинення правопорушення у сфері
господарської діяльності та
обґрунтованість розрахунку
адміністративно-господарських
санкцій, здійсненого позивачем.
Загальні принципи застосування
відповідальності за такі
правопорушення визначені у
Господарському кодексі України.

Відповідно до ч.1 ст. 218 ГК України,
підставою для господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських правовідносин є вчинене
ним правопорушення у сфері
господарювання. Частина 2 зазначеної
статті містить положення, відповідно
до якого учасник господарських
відносин відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що ним вжито усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення.

Як вбачається з матеріалів справи, що
відповідачем створені робочі місця для
інвалідів та упродовж 2008 року до
Дніпродзержинського міського центру
зайнятості направлялись звіти форми №
3-ПН про наявність вакансій (а.с. 30-41).

Відповідно до довідки відповідача від
13.01.2010 року № 81/07 встановлено, що
протягом 2008 року інваліди для
працевлаштування на підприємство не
зверталися та від органів
працевлаштування як такі, що бажали
працевлаштуватися, не направлялися
(а.с. 28).

Згідно довідки від 13.01.2010 року № 82/07 у 2008
році на підприємстві працювало 11
інвалідів, протягом зазначеного
періоду було оформлено пенсії за
інвалідністю - 2 особам (а.с. 29).

Докази того, що відповідач відмовлявся
від працевлаштування інвалідів в
матеріалах справи відсутні.

Отже, відповідачем, прийняті всі
належні заходи щодо працевлаштування
інвалідів, правила здійснення
господарської діяльності не порушені.

Відповідно до ч. 3 ст.18 Закону №875-ХІІ
підприємства, установи, організації,
фізичні особи, які використовують
найману працю, зобов'язані виділяти та
створювати робочі місця, створювати
для них умови праці з урахуванням
індивідуальних програм реабілітації і
забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Колегія суддів зазначає, що за
правилами викладеними у ч.1 ст.18 Закону
№875-ХІІ забезпечення прав інвалідів на
працевлаштування та оплачувану роботу,
в тому числі з умовою про виконання
роботи вдома, здійснюється шляхом їх
безпосереднього звертання до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості.

Відповідно Закону України «Про
зайнятість населення» підбір
підходящої роботи для інвалідів
здійснюється відповідно до їхніх
професійних навичок, знань,
рекомендацій медико-соціальної
експертної комісії та з урахуванням
побажань інваліда (ст.7 Закону).

Статтею 19 цього ж Закону України «Про
зайнятість населення» визначено право
державної служби зайнятості
направляти для працевлаштування на
підприємства, в установи і організації
всіх форм власності при наявності там
вільних робочих місць (вакантних посад)
інвалідів, які звертаються до служби
зайнятості, відповідно до рівня їх
освіти і професійної підготовки та
рекомендацій МСЕК, наявних у них
кваліфікації і знань та з урахуванням
їх побажань.

Таким чином, згідно діючого
законодавства, обов'язок з пошуку
робочих місць для інвалідів покладено
як на державну службу зайнятості, так і
на самих інвалідів, а обов'язок
роботодавця є вже безпосереднє
працевлаштування інваліда на
спеціально створене робоче, місце,
тобто укладення з ним трудового
договору. Обов'язок державних органів
щодо організації працевлаштування
інвалідів виникає після виконання
підприємствами обов'язку щодо
створення робочих місць і надання,
передбаченої законодавством про
соціальну захищеність інвалідів,
інформації про наявність вільних
робочих місць та вакантних посад, на
яких може використовуватися праця
інвалідів.

Принцип застосування відповідальності
лише за наявності вини закріплено в
теорії права, та конкретизовано для
господарських правовідносин у ч.2 ст. 218
ГК України, якою повинен керуватися суд
при вирішені даної справи.
Застосування відповідальності без
наявності вини, можливо лише у
випадках, прямо передбачених
законодавством, що регулює конкретні
суспільні правовідносини. Якщо законом
не передбачено застосування
відповідальності без наявності вини,
то суд при вирішенні справи виходить із
загального принципу застосування
відповідальності - лише за наявності
вини.

Щодо стягнення пені колегія суддів
вважає за необхідне зазначити
наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 20 Закону №875-ХІІ
порушення термінів сплати
адміністративно-господарських санкцій
тягне за собою нарахування пені.

Таким чином, підставою для нарахування
пені є наявність порушення, за яке
передбачено стягнення
адміністративного - господарських
санкцій, та порушення термінів їх
сплати.

На підставі вищезазначеного колегія
суддів доходить висновку про
відсутність порушення з боку
відповідача щодо працевлаштування
інвалідів, та зазначає наступне, що
пеня окремому застосуванню та
нарахуванню не підлягає, а отже вимога
щодо стягнення пені є такою, що не
відповідає нормам ч. 4 ст. 20 Закону
№875-ХІІ, у зв'язку з чим не підлягає
задоволенню.

За таких обставин колегія суддів
доходить висновку, що суд першої
інстанції неповно з'ясував обставин, що
мають значення для справи та вважав
встановленими обставини, які не
підтверджуються належними доказами,
що, у відповідності до ст. 202 КАС України
є підставою для скасування судового
рішення з ухваленням нової постанови
про відмову у задоволенні
адміністративного позову.

Керуючись п.3 ч.1 ст.198, п.4 ч.1 ст. 202, ст.,
ст.205, 207 КАС України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Відкритого
акціонерного товариства
«Дніпродзержинська
теплоелектроцентраль» задовольнити.

Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
10.06.2010 р. у справі № 2а-9252/09/0470 скасувати.

В позові відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена до Вищого
адміністративного суду України в
порядку та строки, визначені ст. 212
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя:
О.М. Панченко

Суддя:
В.Є. Чередниченко

Суддя:
А.О. Коршун