Справа № 813/4683/14
Суддя: Сакалош Володимир Миколайович
Дата ухвалення: 2014-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 жовтня 2014 року 15 год. 34 хв.
Справа № 813/4683/14
адміністративний суд у складі:
головуючого - судді Сакалоша В.М.,
за участю секретаря судового засідання
представника позивача - Кожушко Л.В.,
представника відповідача - Середяк Б.В.,
розглянувши у м. Львові у відкритому
судовому засіданні адміністративну
справу за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю "Еко
Стандарт 10" до Миколаївської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Львівській області про скасування
податкових повідомлень-рішень, -
На розгляд Львівського окружного
адміністративного суду надійшла
позовна заява Товариства з обмеженою
відповідальністю "Еко Стандарт 10" до
Миколаївської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Львівській
області про скасування податкових
повідомлень-рішень від 27.06.2014 року №
Хід розгляду справи відображений в
ухвалах суду. В судовому засіданні
13.10.2014 року відповідно до положень ч.3
ст.160 Кодексу адміністративного
судочинства України проголошено
вступну та резолютивну частини
постанови.

Позивач обґрунтовує свої позовні
вимоги тим, що відповідач не надав
належної правової оцінки його
правовідносинам з контрагентами та не
дослідив первинних документів,
складених за наслідками такої
господарської діяльності, що були
надані до перевірки. Вказує на те, що
відповідач такі документи до уваги не
взяв, а свої висновки базує виключно на
актах інших податкових органів та
інформації наявній у внутрішніх
інформаційних системах. Вважає, що
оскільки відповідач використовував
акти про неможливість проведення
зустрічних звірок, а зустрічні звірки
не є перевірками, тому такі акти
взагалі не можна брати до уваги при
визначенні реальності будь-яких
господарських операцій. А
задокументовані факти неможливості
проведення зустрічної звірки не можна
трактувати як доказ безтоварності
господарських операцій. Також
зазначає, що висновки податкового
органу щодо неправомірності
формування податку на прибуток та
податку на додану вартість, які були
зазначені в акті перевірки позивача є
незаконними, адже всі
фінансово-господарські операції з
контрагентами були здійснені в межах
податкового законодавства України,
підтверджуються усіма необхідними
первинними документами, а винесені на
підставі такого акту перевірки
податкові повідомлення-рішення
суперечать нормам права.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримала,
просила суд адміністративний позов
задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача проти позову
заперечив, зазначив, що під час
проведення перевірки було встановлено,
що господарські операції позивача із
контрагентом ТзОВ «Браво СРЛ»,
наведеними в Акті перевірки № 446/13-21-22-00
від 13.06.2014 р., не мали реального
характеру, правочини вчинені між ними є
фіктивними правочинами, та такими, що
вчинено без мети настання правових
наслідків, які обумовлювались цими
правочинам. Документи, представлені
позивачем як докази фактичного
здійснення господарських операцій з
вищевказаним контрагентом, не можуть
свідчити про виконання такими
підприємствами своїх договірних
зобов'язань. Господарські операції
безпідставно віднесені платником
податків до складу податкового
кредиту, оскільки інформація зазначена
в документах про здійснення
господарських операцій є
недостовірною з огляду на наступні
обставини: не відповідність обсягів
поставок кожної партії вимогам
передбаченим умовам договору № 0510 від
05.10.2012 р., відсутністю власного
транспорту у покупця, відсутністю
обов'язкових реквізитів у видаткових
накладних, наявністю акту ДПІ у
Печерському р-ні м. Києва «Про
неможливість проведення зустрічної
звірки ТзОВ «Браво СРЛ» з питань
дотримання вимог податкового
законодавства при здійсненні
фінансово-господарських
взаємовідносин з ТзОВ «РА «Далі буде»
та ТзОВ «Аріозо» період з 01.10.2012 р. по
30.11.2012 р.».

Представник відповідача в судовому
засіданні проти позовних вимог
заперечив, просив суд в задоволенні
позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши подані сторонами
документи, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини справи, на яких
ґрунтуються позовні вимоги та
заперечення відповідача, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд встановив
наступне.

Миколаївською об'єднаною державною
податковою інспекцією Головного
управління Міндоходів у Львівській
області проведено позапланову виїзну
документальну перевірку ТзОВ"Еко
Стандарт 10" з питань повноти
декларування, нарахування та
своєчасності сплати в бюджет податку
на додану вартість та податку на
прибуток по взаємовідносинах з ТзОВ
«Браво СРЛ» за жовтень-листопад 2012р. За
результатами проведеної перевірки ДПІ
складено акт від 13.06.2014 року
446/13-21-22-00/37288744, згідно висновків якого
податковим органом встановлено
порушення:

- пп.138.8.1, п.138.8, ст.138 та пп.139.1.9., п.139.1 ст.
139 Податкового кодексу України від №
2755-VI від 02.12.2010 (зі змінами та
доповненнями) в результаті чого
завищено суму витрат, що враховуються
при визначенні об'єкта оподаткування
та відповідно занижено податок на
прибуток, який підлягає сплаті до
бюджету за 2012 р. на загальну суму 52230,0
грн.

- п. 198.1. п.198.2. п.198.3 ст.198 Податкового
кодексу України від № 2855-VI від 02.12.2010 (зі
змінами та доповненнями) в результаті
чого завищено суму податкового кредиту
та відповідно завищено від'ємне
значення різниці між сумою податкового
зобов'язання та податкового кредиту
поточного звітного (податкового)
періоду, за жовтень, листопад 2012 р. на
загальну суму 49743,00 грн., яке було
включено до розрахунку суми, що
підлягає бюджетному відшкодуванню на
рахунок платника у банку за грудень 2012
року.

Підставою для висновку про наявність
порушень позивачем вищевказаних норм
податкового законодавства, слугували
встановлені відповідачем при їх
проведенні висновки, що надана
позивачем первинна документація
оформлена у не відповідності до вимог
чинного законодавства України та
відповідно є такою, що не відображає
реальність господарських операцій та
не може бути основою формування
податкового обліку платника податків.

Нереальність вчинених господарських
операцій, на думку відповідача,
встановлено також актом ДПІ у
Печерському р-ні м.Києва «Про
неможливість проведення зустрічної
звірки ТзОВ «Браво СРЛ» з питань
дотримання вимог податкового
законодавства при здійсненні
фінансово-господарських
взаємовідносин з ТзОВ «РА «Далі буде»
та ТзОВ «Аріозо» в період з 01.10.2012 р. по
30.11.2012 р.» В ході проведення перевірки
податковим органом встановлено, що
господарські операції позивача з
вказаним вище контрагентом не
підтверджуються фактом передачі
товарів (надання робіт, послуг) від
продавця до покупця у зв'язку з
відсутністю актів приймання-передачі
товару, довіреностей, документів, що
засвідчують транспортування,
зберігання товарів, не наданням
підтверджуючих документів здійснення
фінансово-господарської діяльності та
формування податкового кредиту та
податкових зобов'язань, що свідчать про
укладення угод без мети настання
реальних наслідків.

На підставі зазначених висновків,
27.06.2014 р. Миколаївською ОДПІ було
прийнято оскаржувані податкові
повідомлення-рішення №, яким
позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання за платежем податок на
прибуток приватних підприємств в
розмірі 65 287,50 грн. та №, яким
позивачу зменшену суму бюджетного
відшкодування та зобов'язано сплатити
суму податку в розмірі 49 743,00 грн. та
штрафні санкції в розмірі 12 435,75 грн.

Не погоджуючись із прийнятими
податковими повідомленнями-рішеннями,
позивач оскаржив їх в судовому порядку.

Даючи правову оцінку спірним
правовідносинам суд враховував
наступне.

Порядок обчислення та сплати податку
на додану вартість регулюється
Розділом V Податкового кодексу України
№ 2755-VІ від 02.12.2010 року (далі - ПК
України).

Згідно з ст. 138 Податкового кодексу
України від 02.12.2010 року № 2755-VI витрати,
що враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування податком на прибуток
складаються з витрат операційної
діяльності та інших витрат, крім
витрат, визначених в пунктах 138.3 та у
статті 139 ПКУ. Витрати операційної
діяльності складаються, зокрема, із
собівартості реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг.

Відповідно до п. 138.2 ст. 138 ПК України
витрати, що враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
ПКУ.

П. 138.10.5., п. 138.10 ст. 138 ПК України
передбачено, що до складу інших витрат
включаються фінансові витрати, до яких
належать витрати на нарахування
процентів за користування кредитами та
позиками та інші витрати підприємства
в межах норм, встановлених ПКУ,
пов'язані із запозиченнями (крім
фінансових витрат, що включені до
собівартості кваліфікаційних активів
відповідно до положень ( стандартів )
бухгалтерського обліку.

Згідно з пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України
податковий кредит - це сума, на яку
платник податку на додану вартість має
право зменшити податкове зобов'язання
звітного періоду, визначена згідно з
розділом V цього Кодексу.

Відповідно до п. 198.1. ст. 198 ПК України
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів
(у тому числі в разі їх ввезення на
митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво,
спорудження, створення) необоротних
активів, у тому числі при їх
ввезенні на митну територію України (у
тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого
вести облік результатів спільної
діяльності);

в) отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України;

г) ввезення необоротних активів на
митну територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Як вбачається з п. 198.2. ст. 198 ПК України
датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг,
що підтверджено податковою накладною.

Згідно з п. 198.3. ст. 198 ПК України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Пунктом 198.6. ст. 198 ПК України визначено,
що не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними (або
підтверджені податковими накладними,
оформленими з порушенням вимог ст.201
цього Кодексу) чи не підтверджені
митними деклараціями, іншими
документами, передбаченими п. 201.11
ст.201 цього Кодексу.

Відповідач стверджує, що фактичного
здійснення господарських операцій між
позивачем та вищевказаним
контрагентом не було. Свою позицію
обґрунтовує тим що під час проведення
перевірки було встановлено, що
господарські операції позивача із
контрагентами, не мали реального
характеру, правочини вчинені між ними є
фіктивними правочинами, та такими, що
вчинено без наміру створення правових
наслідків

У зв'язку з наведеним, а також
враховуючи принцип офіційного
з'ясування обставин справи,
передбачений частинами четвертою та
п'ятою ст. 11 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд запропонував
позивачу представити документи, які
спростовують доводи податкового
органу.

Представником позивача долучено до
матеріалів справи копії наступних
документів, які на його думку,
підтверджують реальний характер
здійснення правочинів із вищевказаним
контрагентом, зокрема договір поставки
№ 0510 від 05.10.2012 р. укладений між ТзОВ
"Еко Стандарт 10» та ТзОВ « Браво СРЛ» та
оформлені на підставі цього договору
наступні документи: видаткові накладні
№ 1892 від 10.10.2012 р., № 1894 від 11.10.2012 р., № 1895
від 11.10.2012 р., № 1896 від 17.10.2012 р, № 1897 від
18.10.2012 р., № 1898 від 19.10.2012 р., № 1895/2 від
23.10.2012 р., № 1896/2 від 25.10.2012 р., № 1897/2 від
25.10.2012 р., № 1898/2 від 26.10.2012 р., № 1898/3 від
02.11.2012 р., №1901 від 06.11.2012р., № 3095 від 09.11.2012
р., № 3096 від 10.11.2012 р., № 3541 від 15.11.2012 р., №
3546 від 17.11.2012 р. видано податкові
накладні №3056 від 10.10.2012 р., № 3057 від
11.10.2012 р., № 3058 від 12.10.2012 р., № 3059 від
17.10.2012 р., № 3060 від 25.10.2012 р., № 3061 від
26.10.2012 р., № 3062 від 29.10.2012 р., № 3063 від
06.11.2012 р., № 3095 від 09.11.2012 р., № 3096 від
10.11.2012 р., № 3540 від 15.11.2012 р., №3541 від
17.11.2012 р.

Згідно п.2.3 вищевказаного Договору
поставка продукції повинна
здійснюватись шляхом самовивозу
транспортом покупця.

На виконання умов Договору ТзОВ «Еко
Стандарт 10» укладено відповідні
договори з транспортними
організаціями на перевезення ТМЦ.
Згідно укладених актів виконаних робіт
на надання транспортних послуг, а саме:
№ 36/10 від 16.10.2012 р., №10/01 від 15.10.2012 р.,
№ОУ- 0000111 від 25.10.2012 р., № 43 від 22.10.2012 р.,
№ 225 від 26.10.2012 р., № 48 від 25.10.2012 р, № 2310-12
від 23.10.2012 р., , № 2310-12 від 23.10.2012 р, №
ОО-0000149 від 01.11.2012 р., № 5 від 02.11.2011 р., №
ОУ- 000012 від 06.11.2012 р., № 278 від 09.11.2012 р., №
282 від 12.11.2012 р., № ОУ - 0000141 від 14.11.2012 р., №
60 від 20.11.2012 р., № 65/11 від 21.11.2012 р.,
здійснено перевезення вказаного в
Договорі товару ТзОВ «Еко Стандарт 10»
від постачальника.

Судом встановлено, що в подальшому
товар зазначений у вищевказаному
Договорі, позивачем було відвантажено
на адресу контрагентів в Республіці
Польща, що підтверджується митними
деклараціями, рахунками фактурами та
банківськими виписками ПАТ «
КредоБанк» за особовим рахунком
221 від 10.10.2012 року № 1637, від 11.10.2012
року № 1648, від 12.10.2012 року № 1654, від
17.10.2012 року № 1677, від 26.10 2012 року № 1707,
від 29.10.2012 року № 1716, від 06.11.2012 року №
1767, від 14.11.2012 року № 1818, від 22.11.2012 року
№ 1860, із змісту яких вбачається, що
покупець провів оплату за поставлений
товар.

Суд, аналізуючи вищевказані документи
позивача, виходить з того, що
відповідно до Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» при складанні
податкової звітності з метою
правильного відображення
господарської операції повинні
враховуватись відповідні документи
первинного обліку.

Згідно з ст.1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність», первинний документ -
документ, який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення.

Згідно з ч. 2 ст. 3 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», бухгалтерський
облік є обов'язковим видом обліку,
який ведеться підприємством.Фінансова,
податкова,статистичната інші
види звітності, що
використовують грошовий вимірник,
ґрунтуються на даних бухгалтерського
обліку.

Підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій, згідно з
вимогами п.1 ст.9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Отже, будь-які документи (у тому числі
договори, накладні, рахунки тощо) мають
силу первинних документів лише в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Якщо ж фактичного здійснення
господарської операції не було,
відповідні документи не можуть
вважатися первинними документами для
цілей ведення податкового обліку
навіть за наявності всіх формальних
реквізитів таких документів, що
передбачені чинним законодавством.

Відповідно до листа Вищого
адміністративного суду України від
02.06.2011 року № 742/11/13-11, для підтвердження
даних податкового обліку можуть
братися до уваги лише ті первинні
документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції, тобто достовірні первинні
документи. Для з'ясування обставин
реальності вчинення господарської
операції судам належить ретельно
перевіряти доводи податкових органів
про фактичне нездійснення
господарської операції, викладені в
актах перевірки або підтверджені
іншими доказами.

Згідно з п.2.4 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства Фінансів України
від 24.05.1995 року №88(далі-Положення),
первинні документи для надання їм
юридичної сили і доказовості повинні
мати такі обов'язкові реквізити: назва
підприємства, установи від імені яких
складено документ, назва документа, код
форми, дата і місце складання, зміст
господарської операції та її вимірники
(у натуральному та вартісному виразі),
посади, прізвища і підписи осіб,
відповідальних за здійснення
господарської операції і складання
первинного документа. Відповідно до
п.2.1 ст.2 Положення, первинні документи -
це письмові свідоцтва, що сують та
підтверджують господарські операції,
включаючи розпорядження та дозволи
адміністрації (власника) на їх
проведення. Господарські операції - це
факти підприємницької та іншої
діяльності, що впливають на стан майна,
капіталу, зобов'язань і фінансових
результатів.

Відповідно до ст. 55 Господарського
кодексу України, учасниками
господарських відносин визнаються
суб'єкти господарювання, які
здійснюють господарську діяльність,
реалізуючи господарську компетенцію,
мають відокремлене майно і несуть
відповідальність за своїми
зобов'язаннями в межах цього майна.

Відповідно до статті 3 Господарського
Кодексу України, під господарською
діяльністю розуміється діяльність
суб'єктів господарювання у сфері
суспільного виробництва, спрямована на
виготовлення та реалізацію продукції,
виконання робіт чи надання послуг
вартісного характеру, що мають цінову
визначеність. Господарська діяльність,
що здійснюється для досягнення
економічних і соціальних результатів
та з метою одержання прибутку, є
підприємництвом, а суб'єкти
підприємництва - підприємцями.

Відповідно до Положення господарські
операції - це факти підприємницької
діяльності та іншої діяльності, що
впливають на стан майна, капіталу,
зобов'язань і фінансових результатів.
Отже, основою формування
бухгалтерського, а відтак податкового
обліку є господарська операція, яка
впливає на стан зобов'язань, в тому
числі і податкових. Надання
податковому органу до перевірки всіх
належним чином оформлених документів,
передбачених законодавством про
податки та збори, з метою одержання
податкової вигоди є підставою для її
одержання, якщо податковим органом не
встановлено та не доведено, що
відомості, які містяться в цих
документах неповні, недостовірні та
(або) суперечливі, є наслідком
укладення нікчемних правочинів тощо.
Таким чином, відображенню у податковій
звітності підлягає лише та
господарська операція, яка фактично
відбулась, а не та, зміст якої лише
відображений на первинних документах,
відповідно тоді така господарська
операція, яка фактично відбулась і
створює відповідні податкові наслідки
для платника шляхом формування ним
складу податкового кредиту та валових
витрат. Тому господарська операція, яка
фактично не відбулась є нікчемною,
оскільки не спрямована на реальне
настання правових наслідків, а
спрямована лише на формування
платником податкового кредиту та
валових витрат у зв'язку із
відображенням її змісту у первинних
документах.

Суд бере до уваги те, що відображенню у
податковій звітності підлягає лише та
господарська операція, яка фактично
відбулась, а не та, зміст якої лише
відображений у первинних документах,
відповідно тоді така господарська
операція, яка фактично відбулась і
створює відповідні податкові наслідки
для платника шляхом формування ним
складу податкового кредиту
(зобов'язання) та валових витрат
(валових доходів). Тому господарська
операція, яка фактично не відбулась
спрямована не на реальне настання
правових наслідків, а на формування
платниками податкового кредиту та
валових витрат.

Судом встановлено, що первинні
документи, представлені позивачем в
обґрунтування своїх тверджень,
оформлені відповідно до вимог,
встановлених ст.9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», та відображають
реальний характер господарських
операцій, що відбулись між позивачем та
вищевказаним контрагентом.

Відповідно до ст. 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

У ст. 203 ЦК України наведено загальні
вимоги, додержання яких є необхідним
для чинності правочину:

1. Зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідач стверджує, що угоди
позивача укладені із ТзОВ «Браво СРЛ» є
нікчемними.

У зв'язку з наведеним, судом взято до
уваги, що статтею 204 ЦК України
передбачено, що правочин є правомірним,
якщо його недійсність прямо не
встановлена законом або якщо він не
визнаний судом недійсним.

Водночас, суд зазначає, що згідно ч.2
ст.215 ЦК України, недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається.

Крім того, пунктом 3 статті 215 ЦК
України передбачено, якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Відповідно до ст.215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього загальні вимоги, додержання яких
є необхідним для чинності правочину).

Згідно з частиною 1 статті 228 ЦК
України, правочин вважається таким, що
порушує публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Усі інші правочини, спрямовані на
порушення інших об'єктів права,
передбачені іншими нормами публічного
права, не є такими, що порушують
публічний порядок.

Отже, відповідач при складанні акту
перевірки та прийнятті на його
підставі оскаржуваних
повідомлень-рішень, вийшов за межі
своїх повноважень і самостійно, поза
судовою процедурою, визнав
вищезазначений договір, укладений між
позивачем - з одної сторони та його
контрагентом - з другої сторони,
недійсним.

Відтак, суд приходить до висновку, що
укладений позивачем з вищевказаним
контрагентом правочин є дійсним,
виконаним сторонами в повному обсязі,
без претензій та зауважень, ніким не
оскаржениний та у судовому порядку не
визнаний недійсним.

Суд також звертає увагу на те, що до
висновків, які викладені в акті
перевірки від 13.06.2014 року відповідач
дійшов в тому числі і на підставі акту
№ 178/22.1/34527595 від 23.05.2013 р. ДПІ у
Печерському районі м.Києва «Про
неможливість проведення зустрічної
звірки ТзОВ «Браво СРЛ» з питань
дотримання вимог податкового
законодавства при здійсненні
фінансово-господарських
взаємовідносин з :ТзОВ «РА «Далі буде»
№ 1182/22-8/36590297 від 28.03.2013р. за період з
01.11.2011 року по 30.11.2012 року»; ТзОВ
«Аріозо» № 1201/22-8/363033216 від 01.04.2012 року
за період з 01.12.2011 року по 31.12.2011 року.»
Відповідно до цих актів податковим
органом встановлено: відсутність
об'єктів оподаткування по операціях з
продажу товарів (робіт, послуг) у період
2011 - 2012 р., відсутність осіб, що
відповідають за ведення
фінансово-господарської діяльності, не
встановлення фактичного
місцезнаходження підприємства - ТзОВ
«РА «Далі» та ТзОВ «Аріозо»

З огляду на викладене, відповідачем
зроблено висновок, що операції ТзОВ
«Браво СРЛ», проведені з ТзОВ «РА
«Далі» та ТзОВ «Аріозо» не були
спрямовані на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ними.

Статтею 61 Конституції України
регламентовано, що юридична
відповідальність особи має
індивідуальний характер. Відтак, не
виконання контрагентом позивача своїх
податкових зобов'язань не є підставою
для не включення сум податку на додану
вартість до складу податкового кредиту
платником податку - покупцем послуг і,
відповідно, не може бути підставою для
притягнення останнього до
відповідальності.

Аналогічна правова позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від 9
вересня 2001 року у справі №08/158 ,
постанові Верховного Суду України від 1
червня 2010 року у справі №10/82, постанові
Верховного Суду України від 31 січня 2011
року у справі №21-42а10 ("Фірма "ВІК"),
постанові Верховного Суду України від
31 січня 2011 року у справі №21-47а10 (ЗАТ
"Мукачівський лісокомбінат"), ухвалі
Вищого адміністративного суду України
від 22.12.20Юр №К-537/08, ухвалі Вищого
адміністративного суду України від
31.08.2010р., яка залишена без змін
постановою Верховного Суду України від
19.11.2010р., постанові Вищого
адміністративного суду України від
27.04.2011р. у справі №К-11088/09.

Відповідно до ст.8 КАС України, суд при
вирішенні справи керується принципом
верховенства права, відповідно до
якого, зокрема, людина, її права та
свободи визнаються найвищими
цінностями та визначають зміст і
спрямованість діяльності держави.

Позбавлення платника податку права на
формування податкового кредиту,
сформування податкового зобов'язання у
зв'язку з невиконанням своїх обов'язків
його контрагентами (або контрагентами
контрагентів позивача), в тому числі -
несплата податкових зобов'язань
останніми, порушує право особи мирно
володіти своїм майном, про що вказано у
Першому Протоколі до Конвенції про
захист прав і основоположних свобод
людини від 20.03.1952 року (надалі-Протокол 1
до Конвенції), яка є частиною
національного законодавства в
розумінні ст.9 Конституції України.

Право на податковий кредит особи зі
статусом платника податку, яка
здійснює такі операції, не може
залежати від факту недійсності
попередньої або наступної операції у
низці поставок, в яку входять ці
операції, через шахрайство з ПДВ, про
яке платник податку не знав і не міг
знати.

Таким чином, з урахуванням
вищевикладеного, порушення вимог
чинного податкового законодавства
будь-яким суб'єктом господарювання по
ланцюгу постачання при здійсненні
господарських операцій не повинно
тягти за собою відповідальність іншого
учасника господарських
взаємовідносин. Тобто один суб'єкт
господарювання не відповідає за дії
(бездіяльність) іншого у разі порушення
останнім норм відповідного
законодавства.

Виходячи з приписів ст.19 ч.2
Конституції України, органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Відповідно до ст.2 ч.1 КАС України,
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Враховуючи те, що в судовому засіданні
було встановлено наявність всіх
підтверджуючих обставин проведення
господарських операцій між позивачем
та ТзОВ «Браво СРЛ » в тому числі,
наявність первинних бухгалтерських
документів, факт оплати поставлених
ТзОВ «Еко Стандарт 10 » товарів, а також
те, що товар, придбаний ТзОВ «Еко
Стандарт» у ТзОВ «Браво СРЛ» не тільки
був отриманий та оплачений позивачем,
але й використаний ним для своїх
власних потреб, що свідчить про
використання даного товару у власній
господарській діяльності останнього,
суд вважає, що Миколаївська ОДПІ
Головного управління Міндоходів у
Львівській області, як суб'єкт владних
повноважень не надала до суду
достатніх беззаперечних доказів в
обґрунтування обставин, на яких
ґрунтуються її заперечення, окрім
цього належними документально
обґрунтованими доказами не
підтверджено наявності правових
підстав винесення оскаржуваних
податкових повідомлень-рішень і не
спростовано доводів позивача на
обґрунтування позовних вимог, що є
підставою для задоволення позову у
повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.94 КАС України, якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони, яка не є суб'єктом владних
повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України.

На підставі вищенаведеного, керуючись
ст.ст.7-14, 69-71, 86, 94, 159-163, 167 КАС України, -

п о с т а н о в и в :

1. Адміністративний позов
задовольнити повністю.

2.Визнати протиправним та
скасувати податкове
повідомлення-рішення Миколаївської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Львівській області від
27.06.2014 року №.

3.Визнати протиправним та
скасувати податкове
повідомлення-рішення Миколаївської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Львівській області від
26.03.2014 року № .

4. Стягнути з Державного бюджету
України на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю «Еко
Стандарт 10» (Львівська область,
Миколаївський район, вул. Львівська, 179,
) сплачений судовий збір у
сумі 254,94 грн. (двісті п'ятдесят чотири
гривні дев'яносто чотири копійки).

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Львівського
апеляційного адміністративного суду
через Львівський окружний
адміністративний суд шляхом подачі
апеляційної скарги в десятиденний
строк з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги. У разі подання апеляційної
скарги постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови виготовлений 17
жовтня 2014 року.

Суддя
Сакалош В.М.