Справа № 2а-3138/10
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-10-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 жовтня 2014 року
м. Київ К/9991/45940/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Іваненко Я.Л.,
Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом ОСОБА_4 до Управління охорони
здоров'я Сєвєродонецької міської ради
про визнання дій незаконними та
стягнення моральної шкоди, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову
Сєвєродонецького міського суду
Луганської області від 11 лютого 2011 року
та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 2 червня 2011
року, -

у с т а н о в и л а :

У лютому 2010 року ОСОБА_4 звернулася з
урахуванням уточнень до Управління
охорони здоров'я Сєвєродонецької
міської ради, у якому просила визнати
дії щодо прийняття рішення про
відсутність потреби в
кардіостимуляторі незаконними та
стягнення 50000 грн. моральної шкоди.
Посилаючись на вимоги Конституції
України, Цивільного кодексу України та
Закону України «Основи законодавства
про охорону здоров'я» (далі - Закон №
2801-ХІ) позивач просила про задоволення
позову .

Постановою Сєвєродонецького міського
суду Луганської області від
11 лютого 2011 року, залишеною без змін
ухвалою Донецького апеляційного
адміністративного суду від 2 червня 2011
року в задоволенні позовних вимог
відмовлено.

У касаційній скарзі позивач,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
просить їх рішення скасувати та
задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи, в межах статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів дійшла
висновку про відхилення скарги з таких
підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог суди на підставі наявних у справі
даних встановили і правильно виходили
з того, що жодними діями відповідача
законні права, свободи та інтереси
позивача не порушені.

Так, судами встановлено, що позивач
знаходилась на відповідному обліку як
особа, що потребує встановлення
постійного кардіостимулятора, у
зв'язку з чим постановлена на чергу з
протезування. 29 жовтня 2009 року позивачу
проведена операція з встановлення
тимчасового кардіостимулятора, а 4
листопада цього ж року в плановому
порядку виповнено операцію та
імплантовано постійний.

Як вбачається з матеріалів справи спір
сторін фактично зводиться до
оскарження позивачем довготривалого
невстановлення їй зазначеного
кардіостимулятора та у певний час
зняття з черги на його протезування.

Суди правильно встановили, що дії і
рішення відповідача, що є предметом
оскарження, жодним чином не вплинули на
фактичну реалізацію права позивача на
отримання кардіостимулятора за чергою.

Так, згідно статті 49 Конституції
України кожен має право на охорону
здоров'я, медичну допомогу та медичне
страхування. Охорона здоров'я
забезпечується державним
фінансуванням відповідних
соціально-економічних,
медико-санітарних і
оздоровчо-профілактичних програм.

Відповідно до статті 5 Закону №? 2801-ХІ
охорона здоров'я загальний обов'язок
суспільства та держави. Державні,
громадські або інші органи,
підприємства, установи, організації,
посадові особи та громадяни
зобов'язані? забезпечити
пріоритетність? охорони здоров'я у
власній діяльності, не завдавати шкоди
здоров'ю населення і окремих осіб, у
межах своєї компетенції подавати
допомогу хворим, інвалідам та
потерпілим від нещасних випадків,
сприяти працівникам органів і закладів
охорони здоров'я в їх діяльності, а
також виконувати інші обов'язки,
передбачені законодавством про
охорону здоров'я.

Згідно частини 1 статті 6 Закону № 2801-ХІ
кожний громадянин України має право на
охорону здоров'я, що передбачає у тому
числі медичний догляд, який є
необхідним для підтримання здоров'я
людини, кваліфіковану медико-санітарну
допомогу, включаючи вільний вибір
лікаря, вибір методів лікування
відповідно до його рекомендацій і
закладу охорони здоров'я, достовірну та
своєчасну інформацію про стан свого
здоров'я, включаючи існуючі і можливі
фактори ризику та їх ступінь,
відшкодування заподіяної здоров'ю
шкоди, оскарження неправомірних рішень
і дій працівників, закладів та органів
охорони здоров'я.

За приписами статті 7 Закону № 2801-ХІ
держава згідно з Конституцією України
гарантує всім громадянам реалізацію їх
прав у галузі охорони здоров'я шляхом
створення розгалуженої мережі
закладів охорони здоров'я, організації
і проведення системи державних і
громадських заходів щодо охорони та
зміцнення здоров'я, подання всім
громадянам гарантованого рівня
медико-санітарної допомоги у обсязі, що
встановлюється Кабінетом Міністрів
України, здійснення? державного і
можливості громадського контролю та
нагляду в галузі охорони здоров'я,
організації державної системи
збирання, обробки і аналізу соціальної,
екологічної та спеціальної медичної
статистичної інформації, встановлення,
відповідальності за порушення прав і
законних інтересів громадян у галузі
охорони здоров'я.

Згідно статті 33 Закону № 2801-ХІ
громадянам України? надається
лікувально-профілактична допомога
поліклініками, лікарнями,
диспансерами, клініками
науково-дослідних інститутів та іншими
акредитованими закладами охорони
здоров'я, службою швидкої медичної
допомоги, а також окремими медичними
працівниками, які мають відповідну
ліцензію. Для забезпечення
лікувально-профілактичною допомогою
громадян України, які мають відповідні
пільги, встановлені законодавством,
створюються спеціальні
лікувально-профілактичні заклади.

Суди дійшли правильного висновку, що
відповідач діяв в межах
Закону № 2801-ХІ та у спосіб, що
передбачений чинним законодавством як
того вимагає Конституція України.

Суди обґрунтовано виходили з вимог
частини 1 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якою передбачено, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення і визнали, що всупереч
даній нормі позивач не довів
протиправність дії відповідача.

Враховуючи зазначене, суди дійшли
правильного висновку, що підстав для
задоволення позовних вимог немає.

Тому рішення судів відповідають
дійсним обставинам справи та нормам
матеріального і процесуального права,
доводи касаційної скарги їх висновків
не спростовують, такі ґрунтуються на
помилковому трактуванні правових норм,
а тому підстав для скасування судових
рішень колегія суддів не вбачає.

За правилами частини першої статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанцій
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Не може бути скасовано правильне і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити,
постанову Сєвєродонецького міського
суду Луганської області від 11 лютого 2011
року та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 2 червня 2011
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало