Справа № К/9991/31683/11-С
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 жовтня 2014 року м. Київ
К/9991/31683/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,
Тракало В.В.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом ОСОБА_4 до Управління праці та
соціального захисту населення
Петровської районної у місті Донецьку
ради про стягнення допомоги на дитину,
за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
постанову Петровського районного суду
м. Донецька від 25 березня 2010 року
та ухвалу Апеляційного суду Донецької
області від 22 квітня 2011 року,-

у с т а н о в и л а :

У січні 2010 року ОСОБА_4 звернулась із
зазначеним позовом в якому просила
визнати протиправними дії та
зобов'язати відповідача здійснити
перерахунок допомоги по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку у розмірі, встановленому статтею 15
Закону України від 21 листопада 1992
року № 2811-ХІІ «Про державну допомогу
сім'ям з дітьми» (далі Закон № 2811-ХІІ),
починаючи з 9 липня 2007 року.

Посилаючись на те, що вимоги Закону №
2811-ХІІ не виконані, а її звернення про
виплату допомоги по догляду за дитиною
до трьох років у відповідності до його
вимог залишено без задоволення,
просила зобов'язати відповідача
нарахувати і виплатити таку за 2007-2009
роки.

Постановою Петровського районного
суду м. Донецька від 25 березня 2010 року,
залишеною без змін ухвалою
Апеляційного суду Донецької області
від 22 квітня 2011 року у задоволенні
позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального і порушення норм
процесуального права, просить судові
рішення скасувати та задовольнити
позов.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи колегія суддів, в межах статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України, дійшла висновку про
відхилення скарги з таких підстав.

Судами встановлено, що позивач є особою
яка здійснює догляд за дитиною до
досягнення нею трирічного віку та
отримує відповідну допомогу згідно
статті 15 Закону № 2811-ХІІ.

У період 2007 року допомогу по догляду за
дитиною до трьох років відповідач
здійснював з урахуванням вимог Закону
України «Про Державний бюджет України
на 2007 рік» від 19 грудня 2006 року № 489-V
(далі Закон № 489-V).

Відмовляючи в задоволенні позову суди,
на підставі наявних у справі даних
встановили і правильно виходили з того,
що позивач має право на перерахунок
спірної допомоги у період з 7 липня по 31
грудня 2007 року, однак пропустила строк
звернення до суду, встановлений
частиною 2 статті 99 Кодексу
адміністративного судочинства
України, а підстави для задоволення
позову за 2008-2009 роки відсутні, оскільки
відповідач, у цей період, діяв у
відповідності до вимог чинного, на час
спірних правовідносин, законодавства.

За приписами частини 1 статті 15 Закону
№ 2811-ХІІ допомога по догляду за дитиною
до досягнення нею трирічного віку
надається у розмірі встановленого
законом прожиткового мінімуму для
дітей віком до 6 років.

Дію зазначеної статті було зупинено на
2007 рік згідно із Законом № 489-V.

Так, за приписами абзацу третього
частини другої статті 56 Закону № 489- V,
допомога при народженні дитини та по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку відповідно до Закону
України «Про державну допомогу сім'ям з
дітьми» здійснюється за рахунок коштів
відповідної субвенції з державного
бюджету місцевим бюджетам у таких
розмірах: допомога по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку - у розмірі, що дорівнює різниці
між 50 відсотками прожиткового
мінімуму, встановленого для
працездатних осіб, та середньомісячним
сукупним доходом сім'ї в розрахунку на
одну особу за попередні шість місяців,
але не менше 90 гривень для
незастрахованих осіб та не менше 23
відсотків прожиткового мінімуму,
встановленого для працездатних осіб,
для застрахованих осіб, у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Разом з тим, Рішенням Конституційного
Суду України від 9 липня 2007 року
№6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії
громадян) визнані неконституційними
положення Закону № 489-V, у частині
допомоги по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку, а тому
органи праці зобов'язані були діяти в
межах вимог статті 15 Закону № 2811-ХІІ.

Відповідно до частини другої статті 152
Конституції України закони, інші
правові акти або їх окремі положення,
що визнані неконституційними
втрачають чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
про їх неконституційність.

За таких обставин, суди дійшли
правильного висновку щодо права
позивача на допомогу по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку, виходячи з розміру встановленого
законом прожиткового мінімуму,
відповідно до вимог статті 15 Закону №
2811-ХІІ, з дня набрання чинності
Рішенням Конституційного Суду України
від 9 липня 2007 року №6-рп/2007.

Не може бути підставою для відмови у
позові і відсутність коштів для
забезпечення виплат допомоги по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку, оскільки відсутність
коштів не є підставою невиконання
зобов'язань, покладених на органи праці
законодавством.

Разом з тим, згідно з частиною 2 статті 99
Кодексу адміністративного судочинства
України (в редакції спірного періоду)
для звернення до адміністративного
суду за захистом прав, свобод та
інтересів особи встановлюється річний
строк, який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Частиною 1 статті 100 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що пропущення строку
звернення до адміністративного суду є
підставою для відмови у задоволенні
адміністративного позову за умови,
якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Як встановлено судами та
підтверджується матеріалами справи,
позивач звернулась з адміністративним
позовом у січні 2010 року, про поновлення
строку звернення до суду не просила,
при цьому відповідач наполягав на
застосуванні наслідків пропущення
строку звернення до адміністративного
суду, передбачених статтею 100 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Виходячи з наведеного, суди дійшли
правильних висновків про наявність
підстав для відмови в задоволенні
позову в зв'язку з пропуском строку
звернення до суду, відтак рішення
судів, у цій частині, відповідають
дійсним обставинам справи та нормам
матеріального і процесуального права,
доводи касаційної скарги їх висновків
не спростовують, а тому підстав для
скасування судових рішень колегія
суддів не вбачає.

Окрім того, у період 2008 року допомогу по
догляду за дитиною до трьох років
відповідач здійснював з урахуванням
вимог Закону України від 28 грудня 2007
року № 107-VI «Про Державний бюджет
України на 2008 рік та про внесення змін
до деяких законодавчих актів України»
(далі Закон № 107-VI).

Відповідно до пункту 23 розділу II Закону
№ 107-VI, до статті 13 Закону №
2811-ХІІ внесено зміни та виключено слова
«не застрахована в системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування». Цей закон
набув чинності з 1 січня 2008 р.

З урахуванням внесених змін право на
державну допомогу по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку, відповідно до статті 15
Закону України «Про державну допомогу
сім'ям з дітьми» набули, як
застраховані особи, так і особи, які
незастраховані в системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування.

Крім того, пунктом 23 розділу II Закону №
107-VI, внесено зміни до частини 1 статті 15
Закону № 2811-ХІІ, згідно яких допомога
по догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку надається в розмірі, що
дорівнює різниці між прожитковим
мінімумом, встановленим для
працездатних осіб, та середньомісячним
сукупним доходом сім'ї в розрахунку на
одну особу за попередні шість місяців,
але не менше 130 гривень.

Конституційний Суд України Рішенням №
10-рп/2008 у зв'язку з порушенням порядку
прийняття змін та внесення доповнень
до чинних законів визнав
неконституційним пункт 25 розділу II
Закону № 107-VI щодо зміни визначеного
Законом № 2240-III правового регулювання
відносин, пов'язаних із правом осіб,
застрахованих у системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування, на
матеріальне забезпечення у разі
народження дитини та необхідності
догляду за нею. У зазначеному Рішенні
Конституційний Суд України вказав на
те, що застосований законодавцем у
вказаному випадку порядок прийняття
змін та внесення доповнень до чинних
законів створює протиріччя у
законодавстві, і як наслідок -
скасування та обмеження прав і свобод
людини і громадянина.

Отже, з часу проголошення
Конституційним Судом України Рішення
№ 10-рп/2008 відновили свою дію положення
Закону № 2240-III, зокрема й статті 42-44
цього Закону, щодо виплати допомоги по
догляду за дитиною особі, яка
застрахована у системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування. При цьому
пункт 23 щодо внесення змін до Закону №
2811-ХІІ неконституційним не визнавався.

Таким чином, у період із 22 травня по 31
грудня 2008 року існувало дві
законодавчі норми щодо виплати
допомоги по догляду за дитиною, а саме:
стаття 43 Закону № 2240-III, яка
врегульовувала питання щодо виплати
допомоги особам, які застраховані в
системі загальнообов'язкового
державного соціального страхування, і
стаття 15 Закону № 2811-ХІІ у редакції
Закону № 107-VI від 28 грудня 2007 року, яка
поширювала свою дію на осіб (один з
батьків дитини, усиновлювач, опікун,
баба, дід або інший родич), які фактично
здійснюють догляд за дитиною,
незалежно від того, чи застраховані
вони у зазначеній системі страхування
(стаття 13 Закону № 2811-ХІІ).

Оскільки судами встановлено, що спір
виник з приводу виплати допомоги особі,
яка не застрахована у системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування, то за таких
обставин колегія суддів Вищого
адміністративного суду України дійшла
висновку, що на відносини, пов'язані з
виплатою допомоги такій особі у 2008
році, поширюються норми Закону №
2811-ХІІ, а саме стаття 15 у редакції
Закону № 107-VI.

Вищевикладена правова позиція
узгоджується з висновками колегії
суддів Судової палати в
адміністративних справах Верховного
Суду України, висловлених, зокрема у
постановах від 18 червня, 17 вересня 2013
року та 1 квітня 2014 року (справи №№
21-209а13, 21-187а13 та 21-52а14 відповідно).

За таких обставин правових підстав для
здійснення нарахування та виплати
державної допомоги сім'ям з дітьми за
правилами статті 15 Закону № 2811-ХІІ, в
редакції до внесення змін Законом №
107-VI, не було, а тому відповідач діяв на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Виходячи з наведеного, рішення судів
відповідають дійсним обставинам
справи та нормам матеріального і
процесуального права, доводи
касаційної скарги їх висновків не
спростовують, а тому підстав для
скасування судових рішень колегія
суддів не вбачає.

За правилами частини першої статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанцій
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Не може бути скасовано правильне і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а
постанову Петровського районного суду
м. Донецька від 25 березня 2010 року
та ухвалу Апеляційного суду Донецької
області від 22 квітня 2011 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало