Справа № 308/2599/14-а
Суддя: Левицька Н.Г.
Дата ухвалення: 2014-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.09.2014р.
Справа № 876/6079/14

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

Головуючого судді

Левицької Н.Г.,

судді

Обрізка І.М.,

судді

Сапіги В.П.,

за участю секретаря судового засідання

Гелецького П.В.,

за участю представників:

апелянта (відповідача у справі): Ребрея
Я.Я.,

позивача у справі: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові

апеляційну скаргу Виконавчого
комітету Ужгородської міської ради,
м.Ужгород

на постанову Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 29.05.2014р. у справі №308/2599/14-а

за позовом ОСОБА_2, м.Ужгород

до Виконавчого комітету Ужгородської
міської ради, м.Ужгород

про поновлення на роботі та виплату
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до Ужгородського
міськрайонного суду з позовом до
Виконавчого комітету Ужгородської
міської ради про скасування
розпорядження голови Ужгородської
міської ради №11-р від 14.01.2014р. про
звільнення; поновлення на роботі на
посаді начальника відділу
землекористування Виконавчого
комітету Ужгородської міської ради;
стягнення з Виконавчого комітету
Ужгородської міської ради середнього
заробітку за час вимушеного прогулу;
стягнення з Виконавчого комітету
Ужгородської міської ради 40000,00грн. на
відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що
згідно розпорядження міського голови
за №11-р від 14.01.2014р. ОСОБА_2 було
звільнено з посади начальника відділу
регулювання земельних відносин
управління містобудівного комплексу
та земельних ресурсів з 14.01.2014р. за
угодою сторін, п.1 ст.36 КзпП України.
Однак, позивач згоди на таке звільнення
не давав.

За наслідками розгляду справи
Ужгородський міськрайонний суд
Закарпатської області прийшов до
висновку про те, що звільнення позивача
за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП
України було незаконним, оскільки
наказ про звільнення було видано без
досягнення домовленості між позивачем
та відповідачем про дату звільнення.

Не погодившись із постановою суду
першої інстанції, Виконавчий комітет
Ужгородської міської ради оскаржив її
в апеляційному порядку. У своїй
апеляційній скарзі апелянт
посилається на те, що судом першої
інстанції було неповно з'ясовано
обставини, що мають значення для
справи, невірно потрактовано норми
матеріального права, тому оскаржувана
постанова повинна підлягати
скасуванню в апеляційному порядку.

Апелянт, зокрема, посилається на те, що
позивачем пропущено строк позовної
давності; з позивачем було проведено
повний розрахунок, оскільки відповідні
кошти було "замовлено" в управлінні
казначейства в м.Ужгород; в спірних
правовідносинах неможливе поновлення
на роботі; розмір стягнутої моральної
шкоди є необґрунтованим.

У судове засідання Львівського
апеляційного адміністративного суду
29.09.2014р. з'явився представник апелянта
(відповідача у справі): Ребрея Я.Я., який
доводи, викладені в апеляційній скарзі,
підтримав у повному обсязі, просив
апеляційну скаргу задоволити, рішення
суду першої інстанції скасувати та
прийняти нове, яким у задоволенні
позовних вимог позивача відмовити.

ОСОБА_2 у судовому засіданні
Львівського апеляційного
адміністративного суду 29.09.2014р. проти
доводів апеляційної скарги заперечив,
зазначив, що рішення суду першої
інстанції є законним та обґрунтованим,
просив апеляційну скаргу залишити без
задоволення, постанову Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 29.05.2014р. у справі №308/2599/14-а
залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача у
справі, пояснення учасників судового
розгляду, перевіривши матеріали
справи, обговоривши доводи апеляційної
скарги у їх сукупності, колегія суддів
апеляційного суду приходить до
висновку про те, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню частково,
оскаржувану постанову суду першої
інстанції слід скасувати, з огляду на
наступне:

З матеріалів справи вбачається та
судом першої інстанції встановлено, що
позивач перебував в трудових
відносинах з відповідачем, його було
прийнято на роботу на посаду
начальника відділу регулювання
земельних відносин управління
містобудівного комплексу та земельних
ресурсів 22.07.2013р.

Згідно розпорядження міського голови
за №11-р від 14.01.2014р. ОСОБА_2 було
звільнено з посади начальника відділу
регулювання земельних відносин
управління містобудівного комплексу
та земельних ресурсів з 14.01.2014р. за
угодою сторін, п.1 ст.36 КзпП України.

З заяви про звільнення, поданої
позивачем в порядку п.1 ст.36 КЗпП
України, вбачається, що позивач просив
звільнити його з займаної посади за
угодою сторін з 15.01.2014р.

Скасовуючи розпорядження голови
Ужгородської міської ради №11-р від
14.01.2014р. про звільнення, суд першої
інстанції правомірно виходив з
наступного.

Відповідно до вимог п.1 ст.36 КЗпП
України, підставою припинення
трудового договору є угода сторін.

Пленум Верховного Суду України в п.8
постанови "Про практику розгляду
судами трудових спорів" №9 від 06.11.1992р. з
наступними змінами, роз'яснив, що судам
необхідно мати на увазі, що при
домовленості між працівником і
власником підприємства, установи,
організації або уповноваженим ним
органом про припинення трудового
договору за п.1 ст.36 КЗпП (за згодою
сторін) договір припиняється в строк,
визначений сторонами.

Анулювання такої домовленості може
мати місце лише при взаємній згоді про
це власника або уповноваженого ним
органу і працівника. Сама по собі згода
власника або уповноваженого ним органу
задовольнити прохання працівника про
звільнення до закінчення строку
попередження не означає, що трудовий
договір припинено за п.1 ст.36 КЗпП
України, якщо не було домовленості
сторін про цю підставу припинення
трудового договору. В останньому
випадку звільнення вважається
проведеним з ініціативи працівника
(ст.38 КЗпП України).

При звільненні за п.1 ст. 36 КЗпП України -
за угодою сторін - основним документом
при такому звільненні є не заява
працівника або наказ керівника, а
угода, що підписується сторонами, і в
якій вказується порядок звільнення.

Проте, позивачем долучено до
матеріалів справи заяву про
звільнення, підписану лише з його
сторони. Така заява не може вважатися
угодою, оскільки вона не відображає
волевиявлення в цій ситуації іншої
сторони - роботодавця.

Відповідачем долучено копію цієї
заяви, з резолюцією міського голови В.В.
Погорелова: "ВК в розпорядження", а
також резолюцію заступника міського
голови, керуючого справами виконкому:
"не заперечую з 14 січня".

Отже, колегія суддів констатує, що
роботодавець не прийняв умов,
запропонованих позивачем (звільнення з
15.01.2014р.), а висловив власні (звільнення
з 14.01.2014р.).

Таким чином, вказаний правочин не є
угодою сторін, оскільки сторони не
дійшли згоди щодо жодної з умов.

Тому, суд першої інстанції прийшов до
правильного висновку про те, що
звільнення позивача за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП
України було незаконним, оскільки
наказ про звільнення був виданий без
досягнення домовленості між позивачем
та відповідачем про дату звільнення.

Також, колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про
підставність позовної вимоги про
поновлення позивача на роботі,
оскільки згідно з ч.1 ст.235 КЗпП
України, у разі звільнення без законної
підстави або незаконного переведення
на іншу роботу працівник повинен бути
поновлений на попередній роботі
органом, який розглядає трудовий спір.

Твердження апелянта про те, що позовна
вимога про поновлення на роботі не
підлягає до задоволення, оскільки
роботодавцем не було вчинено
"звільнення без законної підстави" чи
"незаконного переведення на іншу
роботу" ґрунтуються на помилковому
трактуванні ч.1 ст.235 КЗпП України.

Оскільки звільнення працівника до
заявленої ним дати (15.01.2014р.) не може
трактуватися ні як припинення
трудового договору за згодою сторін, ні
як звільнення з ініціативи працівника,
такі дії роботодавця повинні
трактуватися через ст.ст.40, 41 КЗпП
України та можуть вважатися законними
лише за наявності передбачених цими
статтями підстав.

В даному випадку жодних законних
підстав у відповідача для звільнення
позивача з 14.01.2014р. не було, а отже "згоди
сторін" (про яку просив позивач як
підставу звільнення) також не було,
тому позовна вимога про поновлення на
роботі є обгрунтованою.

Що стосується вимоги позивача про
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, то вона безумовно
підлягає задоволенню, оскільки є
похідною від вимоги про поновлення на
роботі, адже, відповідно до ч.2 ст.235
цього ж Кодексу, при винесенні рішення
про поновлення на роботі орган, який
розглядає трудовий спір, одночасно
приймає рішення про виплату
працівникові середнього заробітку за
час вимушеного прогулу або різниці в
заробітку за час виконання
нижчеоплачуваної роботи, але не більш
як за один рік.

Посилання відповідача в апеляційній
скарзі про проведення розрахунку з
позивачем шляхом "замовлення коштів" не
беруться судом до уваги, оскільки не
стосуються предмета спору. Ця
обставина може бути підставою для
позову ОСОБА_2 про стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні в порядку ст.117 КЗпП
України.

Також колегія суддів вважає, що
долучені апелянтом докази на
підтвердження доводів апеляційної
скарги висновків суду першої інстанції
не спростовують.

Щодо стягнення моральної шкоди,
колегія суддів звертає увагу на те, що в
матеріалах справи відсутні жодні
докази на підтвердження заявленого
розміру моральної шкоди.

Судом першої інстанції стягнено
10000,00грн. моральної шкоди, однак такий
розмір є завищеним в співвідношенні з
тривалістю в 1 день порушення трудового
законодавства стосовно позивача.

Відповідно до вимог п.9 Постанови
Пленуму Верховного суду України №4 від
31.03.1995р. "Про судову практику в справах
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди", розмір
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди суд визначає залежно від
характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення тощо) та з
урахуванням інших обставин. Зокрема,
враховуються стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
ступінь зниження престижу, ділової
репутації, час та зусилля, необхідні
для відновлення попереднього стану та
інше.

Таким чином колегія суддів констатує,
що в процесі судового розгляду
позивачем не надано жодних доказів
того, що у зв'язку із незаконним
звільненням відповідачем завдано йому
моральних страждань, які виразилися в
порушенні його ділової репутації, а
також спричиненні втрати нормальних
життєвих зв'язків.

З огляду на вище викладене, колегія
суддів прийшла до висновку про те, що
постанову суду першої інстанції в
частині задоволення позову про
стягнення на користь позивача з
відповідача 10000,00грн. моральної шкоди
слід скасувати та відмовити в цій
частині позовних вимог.

Стаття 19 Конституції України
встановлює, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Положення ст.9 КАС України передбачає,
що суди при вирішенні справи керуються
принципом законності, відповідно до
якого органи державної влади, органи
місцевого самоврядування, їхні
посадові і службові особи зобов'язані
діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

З урахуванням наведеного, колегія
суддів апеляційного суду погоджується
з висновками суду першої інстанції про
необхідність задоволення
адміністративного позову в частині
скасування розпорядження голови
Ужгородської міської ради №11-р від
14.01.2014р. про звільнення; поновлення на
роботі на посаді начальника відділу
землекористування Виконавчого
комітету Ужгородської міської ради;
стягнення з Виконавчого комітету
Ужгородської міської ради середнього
заробітку за час вимушеного прогулу.
Однак, висновки суду першої інстанції в
частині стягнення з Виконавчого
комітету Ужгородської міської ради на
користь позивача 10000,00грн. на
відшкодування моральної шкоди не
відповідають фактичним обставинам
справи та не ґрунтуються на достатніх,
належних та допустимих доказах.

Відповідно до вимог п.2. ч.1 ст.202 КАС
України, підставою для скасування
постанови або ухвали суду першої
інстанції та ухвалення нового рішення
є недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд першої
інстанції вважає встановленими.

З огляду на викладене, суд першої
інстанції в частині стягнення з
Виконавчого комітету Ужгородської
міської ради на користь позивача
10000,00грн. на відшкодування моральної
шкоди виніс постанову, яка не
ґрунтується на обставинах, які мають
значення для справи. В цій частині
доводи апеляційної скарги
заслуговують на увагу, проте в решті
доводів апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції, тому колегія суддів вважає,
що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню.

Керуючись вимогами ч.3 ст.160, ст.ст.195, 196,
198, 200, 202, 205, 207, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України,

суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Виконавчого
комітету Ужгородської міської ради,
м.Ужгород на постанову Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 29.05.2014р. у справі №308/2599/14-а
за позовом ОСОБА_2, м.Ужгород до
Виконавчого комітету Ужгородської
міської ради, м.Ужгород про поновлення
на роботі та виплату середнього
заробітку за час вимушеного прогулу, -
задоволити частково.

2. Постанову Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 29.05.2014р. у справі №308/2599/14-а
за позовом ОСОБА_2, м.Ужгород до
Виконавчого комітету Ужгородської
міської ради, м.Ужгород про поновлення
на роботі та виплату середнього
заробітку за час вимушеного прогулу, -
скасувати в частині та прийняти нову,
якою у задоволенні позовних вимог
позивача відмовити в частині позовних
вимог про стягнення з Виконавчого
комітету Ужгородської міської ради на
користь ОСОБА_2 10000,00грн. відшкодування
моральної шкоди.

3. В іншій частині позовних вимог
постанову Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 29.05.2014р. залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення.

Касаційна скарга подається
безпосередньо до адміністративного
суду касаційної інстанції.

Касаційна скарга на судові рішення
подається протягом двадцяти днів після
набрання законної сили судовим
рішенням суду апеляційної інстанції, а
у разі складення постанови в повному
обсязі відповідно до статті 160 КАС
України, з дня складення постанови в
повному обсязі.

Головуючий суддя
Н.Г.
Левицька

Суддя
І.М.
Обрізко

Суддя
В.П.
Сапіга