Справа № 442/1310/13-а (2а-442/83/13)
Суддя: Розваляєва Т.С.
Дата ухвалення: 2014-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"16" жовтня 2014 р. м. Київ
К/800/3284/14

Вищий адміністративний суд України у
складі:

головуючого суддіРозваляєвої Т.
С.,суддівМаслія В. І., Черпіцької Л. Т.,

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на
постанову Львівського апеляційного
адміністративного суду від 24 грудня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_4 до
Дрогобицької районної державної
адміністрації Львівської області,
третя особа: Товариство з обмеженою
відповідальністю "Далява" про визнання
незаконними дій, зобов'язання вчинити
дії та скасування розпорядження,

встановив:

ОСОБА_4 звернулась з позовом до
Дрогобицької районної державної
адміністрації про визнання
незаконними дій, зобов'язання вчинити
дії та скасування розпорядження.

Постановою Дрогобицького
міськрайонного суду Львівської
області від 03 червня 2013 року позов
задоволено частково: скасовано
розпорядження голови РДА від 31 травня
2011 року № 303 «Про надання дозволу на
розроблення технічної документації із
землеустрою щодо складання документів,
що посвідчують право на земельну
ділянку та виготовлення технічної
документації з визначення її
нормативної грошової оцінки»; у
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 24 грудня 2013
року скасовано постанову
Дрогобицького міськрайонного суду
Львівської області від 03 червня 2013 року
в частині задоволення позову та
прийнято нове рішення, яким відмовлено
в задоволенні позову в цій частині;
решті постанову суду першої інстанції
залежно без змін.

Не погоджуючись з рішенням суду
апеляційної інстанції, позивач подала
касаційну скаргу, в якій просить його
змінити та залишити в силі рішення суду
першої інстанції.

Заперечень на скаргу не надходило.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги в межах ст. 220
КАС України, матеріали справи, колегія
суддів вважає, що скарга задоволенню не
підлягає.

Судами встановлено, що позивач є
власником 653/1000 ідеальних частин
нежитлового приміщення по АДРЕСА_1, що
підтверджується витягом про державну
реєстрацію прав від 02 листопада 2011
року.

31 травня 2011 року розпорядженням голови
Дрогобицької районної державної
адміністрації № 303 вирішено надати ТОВ
"Далява" дозвіл на розроблення
технічної документації із землеустрою
щодо складання документів, що
посвідчують право на земельну ділянку,
площею 4,8 га, для обслуговування
нежитлових будівель
сільськогосподарського виробничого
комплексу, яка знаходиться на
території Солонської сільської ради за
межами населеного пункту: с. Далява, з
метою надання її в оренду.

Не погоджуючись з рішенням ради,
позивач заявила цей позов.

Частково задовольняючи позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив із того,
що представником відповідача не надано
доказів правомірності прийняття
оспорюваного розпорядження головою
РДА № 303 від 31 травня 2011 року, а також -
документів, які передували його
прийняттю. При цьому судом враховано,
що позивачка є власником частини
нерухомого майна по
АДРЕСА_1, які і ТОВ «Далява». Ця
обставина не врахована при прийнятті
розпорядження голови РДА, чим порушено
права позивача на оформлення технічної
документації із землеустрою щодо
складання документів, які посвідчують
право на земельну ділянку, та
виготовлення технічної документації з
визначення її нормативної грошової
оцінки.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в цій частині, суд
апеляційної інстанції вказав на
відсутність порушеного права позивача
оскаржуваним рішенням, оскільки витяг
про державну реєстрацію прав на частку
будівлі від 02 листопада 2011 року виданий
пізніше оскаржуваного рішення.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду апеляційної інстанцій
про відсутність підстав для
задоволення позову в означеній
частині, однак виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ст. 116 ЗК України
громадяни та юридичні особи набувають
права власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом, або за результатами аукціону.

Згідно із ст. 124 ЗК України (в редакції
чинній на час прийняття спірних рішень)
передача в оренду земельних ділянок, що
перебувають у державній або
комунальній власності, здійснюється на
підставі рішення відповідного органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування згідно з їх
повноваженнями, визначеними статтею 122
цього Кодексу, чи договору
купівлі-продажу права оренди земельної
ділянки (у разі продажу права оренди)
шляхом укладення договору оренди
земельної ділянки.

Статтею 123 ЗК України встановлено, що
передача земельних ділянок в
користування передбачає проходження
певної процедури з виготовлення
проекту землеустрою (або технічної
документації у разі надання у
користування земельної ділянки, межі
якої встановлені в натурі (на
місцевості), без зміни її цільового
призначення), його погодження
компетентними органами тощо, що в
подальшому є підставою для прийняття
відповідного рішення органом
місцевого самоврядування з цього
питання.

Водночас згідно із приписами ст. 125 ЗК
України право власності на земельну
ділянку, а також право постійного
користування та право оренди земельної
ділянки виникають з моменту державної
реєстрації цих прав. При цьому
документи, що посвідчують право на
земельну ділянку, визначені у ст. 126 ЗК
України.

Способи захисту прав на земельні
ділянки визначені ст. 152 ЗК України.

За приписами наведеної норми держава
забезпечує громадянам та юридичним
особам рівні умови захисту прав
власності на землю. Захист прав
громадян та юридичних осіб на земельні
ділянки здійснюється, зокрема, шляхом
визнання недійсними рішень органів
виконавчої влади або органів місцевого
самоврядування.

Згідно із ст. 43 Закону України від 09
квітня 1999 року № 586-XIV "Про місцеві
державні адміністрації" розпорядження
голови державної адміністрації, що
суперечать Конституції України,
законам України, рішенням
Конституційного Суду України, іншим
актам законодавства або є
недоцільними, неекономними,
неефективними за очікуваними чи
фактичними результатами, скасовуються
Президентом України, Кабінетом
Міністрів України, головою місцевої
державної адміністрації вищого рівня
або в судовому порядку.

Підставами для визнання акта недійсним
є невідповідність його вимогам чинного
законодавства та/або визначеній
законом компетенції органу, який видав
цей акт.

При цьому ч. 1 ст. 6 КАС України вказує, що
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до адміністративного суду, якщо вважає,
що рішенням, дією чи бездіяльністю
суб'єкта владних повноважень порушені
її права, свободи або інтереси.

Таким чином, адміністративне
судочинство спрямоване на захист саме
порушених прав осіб у сфері
публічно-правових відносин. Тобто для
задоволення позову адміністративний
суд повинен встановити, що в зв'язку з
прийняттям рішення суб'єктом владних
повноважень порушуються права
позивача.

Із наведених норм випливає, що позивач
на власний розсуд визначає, чи порушені
його права рішеннями, дією або
бездіяльністю суб'єкта владних
повноважень. Проте ці рішення, дія або
бездіяльність повинні бути такими, які
породжують, змінюють або припиняють
права та обов'язки у сфері
публічно-правових відносин, тобто у
іншої особи вже виникло право на оренду
чи власність на земельну ділянку. При
цьому захист прав позивача має бути
нерозривно пов'язаним з таким фактом,
що у особи існує правовий інтерес як
власника або як користувача на цю
земельну ділянку.

Відсутність порушеного права чи
невідповідність обраного позивачем
способу його захисту способам,
визначеним законодавством,
встановлюється при розгляді справи по
суті та є підставою для прийняття судом
рішення про відмову в позові.

Отже, вирішуючи публічно-правовий спір,
суди повинні встановити, в чому полягає
порушення прав позивача оскаржуваним
актом.

Тобто, обов'язковою умовою визнання
акта недійсним є також порушення у
зв'язку з його прийняттям прав та
охоронюваних законом інтересів
позивача у справі.

Системний аналіз наведених вище норм
права та ст. ст. 116, 118 ЗК України дає
підстави вважати, що отримання дозволу
на розробку проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки не
означає позитивного рішення про
надання її у власність чи оренду, що
фактично вказує про відсутність
обтяжень земельної ділянки у такому
випадку.

Таке судження підтверджується і
приписами ч. 4 ст. 123 ЗК України, в якому
визначено, що проект землеустрою щодо
відведення земельної ділянки
погоджується в порядку, встановленому
статтею 186-1 цього Кодексу.

Так, ч. 2. ст. 186-1 ЗК України визначає, що
проект землеустрою щодо відведення
земельної ділянки у межах населеного
пункту або земельної ділянки за межами
населеного пункту, на якій розташовано
об'єкт будівництва або планується
розташування такого об'єкта, подається
також на погодження до структурних
підрозділів районних, Київської та
Севастопольської міських державних
адміністрацій у сфері містобудування
та архітектури, а якщо місто не входить
до території певного району, - до
виконавчого органу міської ради у
сфері містобудування та архітектури, а
в разі, якщо такий орган не утворений, -
до органу виконавчої влади Автономної
Республіки Крим з питань
містобудування та архітектури чи
структурного підрозділу обласної
державної адміністрації з питань
містобудування та архітектури.

Таким чином, у суду не має підстав
вважати приорітетність того чи іншого
заявника на стадії надання дозволу на
розробку проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки, а відтак
- і порушеного права позивача.

Крім того, у подальшому внесені зміни
до ст. 118 ЗК України, які направлені на
спрощення процедури відведення
земельних ділянок у власність, зокрема
запроваджено принцип мовчазної згоди
на етапі отримання дозволу на
розроблення документації із
землеустрою, оскільки у випадку
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень, внаслідок якої протягом
місяця не розглянута заява про надання
дозволу на виготовлення проектної
документації, заявник має право
здійснити замовлення проекту
відведення земельної ділянки.
(Постанова Верховного Суду України,
палата в адміністративних справах
Верховного Суду, від 10 грудня 2013 року, №
21-358а13).

Отже, висновок суду першої інстанції,
що розпорядженням голови Дрогобицької
районної державної адміністрації № 303
від 31 травня 2011 року порушено права
позивача, є передчасним та таким, що не
ґрунтується на нормах законодавства і
спростовується наявними матеріалами
справи, у зв'язку з чим суд апеляційної
інстанції в цілому дійшов правильного
висновку про відмову в задоволені
позову в цій частині.

Доводи касаційної скарги не
спростовують правильних висновків
суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 224 КАС України суд
касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанцій не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без
задоволення, а постанову Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 24 грудня 2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, і
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у строк та у порядку,
визначеними статтями 237, 238, 239-1 КАС
України.

Судді: