Справа № К/9991/19884/11-С
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"07" жовтня 2014 р. м. Київ
К/9991/19884/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,
Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження справу за
адміністративним позовом ОСОБА_4 до
Управління Пенсійного фонду України в
м. Бердичеві Житомирської області,
Головного управління праці та
соціального захисту населення в
Житомирській області про зобов'язання
вчинити певні дії, за касаційною
скаргою Управління Пенсійного фонду
України в м. Бердичеві Житомирської
області на постанову Бердичівського
міськрайонного суду Житомирської
області від 2 квітня 2009 року та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 15 березня
2011 року, -

у с т а н о в и л а :

У липні 2007 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом про зобов'язання
Управління Пенсійного фонду України в
м. Бердичеві Житомирської області (далі
УПФ) призначити йому пенсію за вислугу
років на підставі пункту «е» частини 1
статті 55 Закону України від 5 листопада
1991 року № 1788-ХІІ «Про пенсійне
забезпечення» (далі Закон № 1788-ХІІ).

В обґрунтування позову зазначав, що
відповідач не зарахував йому у
спеціальний стаж роботи, який дає право
на призначення пенсії за вислу років,
періоди роботи у медичному
витверезнику та у «Службі допомоги»
наркологічного спрямування, в зв'язку з
чим протиправно відмовив у призначенні
пенсії.

Вважаючи, що такими діями УПФ порушило
його права, позивач просив про
задоволення позову.

Постановою Бердичівського
міськрайонного суду Житомирської
області від 2 квітня 2009 року, залишеною
без змін ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 15 березня 2011 року позовні вимоги
задоволено частково, зобов'язано
відповідача призначити позивачу
пенсію за вислу років відповідно до
пункту «е» частини 1 статті 55 Закону №
1788-ХІІ. В решті позову відмовлено.

У касаційній скарзі відповідач,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального і порушення норм
процесуального права, просить судові
рішення скасувати та відмовити в
позові.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги,
матеріали справи колегія суддів дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що позивач у періоди з 20
вересня 1982 року по 2 листопада 1984 року
працював на посаді фельдшера
відділення «Швидкої допомоги»
Бердичівської центральної міської
лікарні, з 2 листопада 1984 року по 5 січня
2000 року на посаді фельдшера медичного
витверезника, а з 5 березня 2000 року по 17
березня 2008 року на посаді фельдшера
«Служби допомоги» наркологічного
спрямування.

Позивач звернувся до відповідача з
заявою про призначення пенсії
відповідно до пункту «е» частини 1
статті 55 Закону № 1788-ХІІ, однак листом
від 26 жовтня 2006 року УПФ у її
задоволенні відмовило, посилаючись на
те, що періоди його роботи з 2 листопада
1984 року по 5 січня 2000 року та з 5
березня 2000 року по 17 березня 2008 року не
підлягають зарахуванню до
спеціального стажу роботи, який дає
право на призначення пенсії за вислугу
років.

Задовольняючи позов частково суди,
виходили з того, що вищевказані періоди
роботи підлягають зарахуванню до
спеціального стажу роботи, а тому УПФ
неправомірно відмовило позивачу у
призначенні пенсії за вислугу років
відповідно до пункту «е» частини 1
статті 55 Закону № 1788-ХІІ.

Проте до такого висновку суди частково
дійшли в порушення норм матеріального
і процесуального права з таких підстав.

Так, відповідно до пункту «е» частини 1
статті 55 Закону № 1788-ХІІ право на
пенсію за вислугу років мають
працівники освіти, охорони здоров'я та
соціального забезпечення при
наявності спеціального стажу роботи
від 25 до 30 років за переліком, що
затверджується у порядку, який
визначається Кабінетом Міністрів
України, незалежно від віку.

Перелік закладів і установ освіти,
охорони здоров'я та соціального
захисту і посад, робота на яких дає
право на пенсію за вислугу років,
затверджено постановою Кабінету
Міністрів України від 4 листопада 1993
року № 909 (далі Перелік).

У відповідності до пункту 2 Переліку до
закладів і установ освіти, охорони
здоров'я та соціального захисту і
посад, робота на яких дає право на
пенсію за вислугу років входять,
зокрема, лікарняні заклади,
лікувально-профілактичні заклади
особливого типу, лікувально-трудові
профілакторії,
амбулаторно-поліклінічні заклади,
заклади швидкої та невідкладної
медичної допомоги, заклади переливання
крові, заклади охорони материнства і
дитинства, санаторно-курортні заклади,
санаторно-епідеміологічні заклади,
діагностичні центри.

Перелік закладів охорони здоров'я
затверджено наказом Міністерства
охорони здоров'я України від 28 жовтня
2002 року № 385, зареєстрованому в
Міністерстві юстиції України 12
листопада 2002 року за № 892/7180, згідно
приписів пункту 1.2 якого, пункт охорони
здоров'я (здоровпункт) є
лікувально-профілактичним закладом
охорони здоров'я і відноситься до
амбулаторно - поліклінічних закладів.

Пункт охорони здоров'я (здоровпункт),
відповідно до пункту 2
пояснення до переліку закладів охорони
здоров'я, створюється на підприємствах,
в установах, організаціях і входить до
складу поліклініки або амбулаторії.

Крім того, пунктом 1 та абзацом першого
пункту 2 постанови Кабінету Міністрів
України від 9 серпня 1999 року № 1451 «Про
питання функціонування медичних
витверезників» прийнято пропозицію
Міністерства внутрішніх справ та
Міністерства охорони здоров'я про
недоцільність функціонування з 1 січня
2000 р. медичних витверезників,
звільнивши міліцію громадської
безпеки від виконання не властивих їй
функцій медичного витвережування
громадян.

Міністерству охорони здоров'я
запропоновано розглянути питання і
вжити додаткових заходів щодо
подальшого поліпшення наркологічної
допомоги населенню.

На виконання вищезазначеної постанови
Міністерством охорони здоров'я видано
наказ від 27 вересня 1999 року № 235 «Про
додаткові заходи щодо подальшого
поліпшення наркологічної допомоги
населенню України» підпунктами 1.1-1.4
пункту 1 якого, наказано Міністерству
охорони здоров'я Автономної Республіки
Крим, управлінням охорони здоров'я
обласних, Київської і Севастопольської
міських держадміністрацій: Вжити
заходів щодо передачі приміщень, які
вивільняються у зв'язку із закриттям
медичних витверезників, у оперативне
управління територіальних
наркологічних закладів. На базі
вивільнених приміщень утворити
діагностико-детоксикаційні,
реабілітаційні та інші підрозділи
територіальних наркологічних закладів
та поінформувати МОЗ України про вжиті
заходи у терміни до 15 грудня 1999 року., до
15 січня 2000 року., до 15 червня 2000 року.
Передбачити у місцевих бюджетах на 2000
рік видатки на утримання зазначених
створених підрозділів наркологічного
спрямування. Вжити заходи щодо
безвідмовного надання особам, які
перебувають у стані алкогольного
сп'яніння, необхідної екстреної та
невідкладної медичної допомоги
бригадами швидкої медичної допомоги та
у всіх лікувально-профілактичних
закладах.

На підставі вищенаведеного, рішенням
виконавчого комітету Бердичівської
міської ради Житомирської області від
17 лютого 2000 року № 113 припинено
функціонування з 1 січня 2000 року
медичного витверезника при
Бердичівському МРВВС і вирішено з 1
лютого 2000 року створити «Службу
допомоги» наркологічного спрямування.

Цим же рішенням затверджено Положення
про «Службу допомоги» наркологічного
спрямування, яка за змістом пункту 1.1 є
спеціалізованою установою, що виконує
функції вилучення із громадських місць
осіб, які перебувають у стані
алкогольного сп'яніння, якщо їх вигляд
ображає людську гідність і громадську
мораль або вони втратили здатність
самостійно пересуватися, чи можуть
завдати шкоду оточуючим чи собі.

За приписами пункту 5.4 цього Положення,
фельдшер виконує свої обов'язки
відповідно до Положення про
фельдшерський пункт охорони здоров'я
«Служби допомоги» наркологічного
спрямування.

Пунктом 1.1. зазначеного Положення
встановлено, що фельдшерський пункт
«Служби допомоги» наркологічного
спрямування є її структурним
підрозділом і розрахований на медичне
обслуговування громадян, які
доставляються на витвереження.

При цьому, за визначенням абзацу 6
частини 1 статті 1 Закону України від 22
лютого 2000 року № 1489-ІІІ «Про
психіатричну допомогу» психіатричний
заклад - психоневрологічний,
наркологічний чи інший
спеціалізований заклад, центр,
відділення тощо всіх форм власності,
діяльність яких пов'язана з наданням
психіатричної допомоги.

Водночас, згідно положень статті 60
Закону № 1788-ХІІ (в редакції спірного
періоду) робота в лепрозорних і
протичумних закладах охорони здоров'я,
у закладах (відділеннях) з лікування
осіб, заражених вірусом імунодефіциту
людини або хворих на СНІД, в інших
інфекційних закладах (відділеннях)
охорони здоров'я, у
патолого-анатомічних і реанімаційних
відділеннях закладів охорони здоров'я,
а також у психіатричних закладах
охорони здоров'я зараховується до
стажу роботи у подвійному розмірі.

Таким чином, суди дійшли правильних
висновків про те, що стаж роботи
позивача на посаді фельдшера «Служби
допомоги» наркологічного спрямування
з 5 березня 2000 року по 17 березня 2008 року
підлягає зарахуванню до спеціального
стажу роботи, який дає право на
призначення пенсії за вислугу років
відповідно до пункту «е» частини 1
статті 55 Закону № 1788-ХІІ у подвійному
розмірі.

За таких обставин, рішення судів першої
та апеляційної інстанцій, щодо цієї
частини позовних вимог, відповідають
дійсним обставинам справи та нормам
матеріального і процесуального права,
доводи касаційної скарги їх висновків
не спростовують, а тому підстав для їх
скасування, в цій частині, колегія
суддів не вбачає.

Разом з тим, з приводу позовних вимог
про зарахування до спеціального стажу
періоду роботи позивача з 2 листопада
1984 року по 5 січня 2000 року на посаді
фельдшера медичного витверезника
колегія суддів зазначає наступне.

У справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; 2) з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; 3) обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); 4) безсторонньо
(неупереджено); 5) добросовісно; 6)
розсудливо; 7) з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
всім формам дискримінації; 8)
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); 9) з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення; 10)
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Так, за змістом абзацу 3 частини 1 статті
3 Основ законодавства України про
охорону здоров'я (далі Основи) заклади
охорони здоров'я - підприємства,
установи та організації, завданням
яких є забезпечення різноманітних
потреб населення в галузі охорони
здоров'я шляхом подання
медико-санітарної допомоги, включаючи
широкий спектр профілактичних і
лікувальних заходів або послуг
медичного характеру, а також виконання
інших функцій на основі професійної
діяльності медичних працівників.

Частинами 1 і 2 Основ встановлено, що
безпосередню охорону здоров'я
населення забезпечують
санітарно-профілактичні,
лікувально-профілактичні,
фізкультурно-оздоровчі,
санаторно-курортні, аптечні,
науково-медичні та інші заклади
охорони здоров'я.

Заклади охорони здоров'я створюються
підприємствами, установами та
організаціями з різними формами
власності, а також приватними особами
при наявності необхідної
матеріально-технічної бази і
кваліфікованих фахівців. Порядок і
умови створення закладів охорони
здоров'я, державної реєстрації та
акредитації цих закладів, а також
порядок ліцензування медичної
практики, виробництва лікарських
засобів, оптової, роздрібної торгівлі
лікарськими засобами визначаються
актами законодавства України.

В свою чергу суди, при вирішенні справи,
не врахували наказ Міністерства
внутрішніх справ України від 14 червня
1995 року № 386 «Про затвердження
Номенклатури закладів охорони здоров'я
системи Міністерства внутрішніх справ
України», погодженого з Міністерством
охорони здоров'я України, яким
визначено, що для надання стаціонарної
та амбулаторної медичної допомоги
особам, які тримаються у медичному
витверезнику, можуть створюватись
медичні частини, лікарські і
фельдшерські здоров пункти у структурі
відповідних закладів.

З урахуванням приписів вищезазначених
норм, колегія суддів приходить до
висновку, що медичний витверезник є
закладом охорони здоров'я, у розумінні
Основ, однак робота у ньому не дає право
на призначення пенсії за вислугу років
відповідно до пункту «е» частини
1 статті 55 Закону № 1788-ХІІ.

Натомість, робота у медичних частинах,
лікарських і фельдшерських
здоровпунктах, які створюються у
структурі відповідних закладів, для
надання стаціонарної та амбулаторної
медичної допомоги особам, які
тримаються у медичному витверезнику,
зараховується до спеціального стажу
роботи.

Однак, у матеріалах справи відсутні
дані стосовно роботи позивача у
вищезазначених закладах в період з 2
листопада 1984 року по 5 січня 2000 року,
крім того у позові останній вказував не
те, що звертався до відповідача із
заявою щодо можливості зарахування
зазначених періодів роботи до
спеціального (пільгового) стажу, проте
не зазначив, чи подавалась ним заява
про призначення пенсії за вислугу
років та передбачені законодавством
документи, а тому суди дійшли
помилкових висновків про
неправомірність дій УПФ в цій частині
позовних вимог.

Враховуючи викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що підстав для
задоволення цієї частини позову у
судів не було.

Виходячи з того, що суди першої і
апеляційної інстанцій правильно
встановили обставини справи, але при
цьому неправильно застосували норми
матеріального права та порушили норми
процесуального права, в частині
позовних вимог про зарахування до
пільгового стажу періоду роботи з
2 листопада 1984 року по 5 січня 2000 року, що
призвело до ухвалення незаконних
судових рішень, в цій частині, такі слід
частково скасувати з ухваленням нового
рішення про відмову у задоволенні цих
позовних вимог.

За приписами статті 229 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції має право
скасувати судові рішення судів першої
та апеляційної інстанцій та ухвалити
нове рішення, якщо обставини справи
встановлені повно і правильно, але суди
першої та апеляційної інстанцій
порушили норми матеріального чи
процесуального права, що призвело до
ухвалення незаконного судового
рішення.

Керуючись статтями 223, 229, 232 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Касаційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в м. Бердичеві
Житомирської області задовольнити
частково.

Постанову Бердичівського
міськрайонного суду Житомирської
області від 2 квітня 2009 року та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 15 березня
2011 року, в частині позовних вимог про
зарахування до пільгового стажу
періоду роботи з 2 листопада 1984 року по 5
січня 2000 року скасувати та
прийняти нову постанову, якою у
задоволенні адміністративного позову,
в цій частині, відмовити.

В решті судові рішення залишити без
змін.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі і
оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало