Справа № 2а-45861/09/1670
Суддя: Григоров А.М.
Дата ухвалення: 2014-10-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2014 р. Справа №
2а-45861/09/1670Колегія суддів Харківського
апеляційного адміністративного суду у
складі

Головуючого судді: Григорова А.М.

Суддів: Подобайло З.Г. , Тацій Л.В.

за участю секретаря судового засідання
Гришко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на постанову
Полтавського окружного
адміністративного суду від 20.08.2014р.
по справі № 2а-45861/09/1670

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління юстиції у
Полтавській області треті особи
ОСОБА_2 - начальник Головного
управління юстиції в Полтавській
області , Відділ Державної
виконавчої служби Комсомольського
міського управління юстиції

про стягнення середнього заробітку за
час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИЛА:

09 серпня 2009 року позивач ОСОБА_1
звернувся до Полтавського окружного
адміністративного суду з позовом до
Головного управління юстиції в
Полтавській області про поновлення на
посаді начальника ВДВС
Комсомольського МУЮ, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, відшкодування моральної шкоди
в сумі 5000 грн. та визнання незаконним
наказу №188/11 від 12.06.2009 року.

Постановою Полтавського окружного
адміністративного суду від 09.11.2009 року,
залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 02.06.2010 року,
у задоволенні адміністративного
позову відмовлено.

Постановою Вищого адміністративного
суду України від 25.06.2014 року ухвалу
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 02.06.2010 року
скасовано. Постанову Полтавського
окружного адміністративного суду від
09.11.2009 року в частині відмови у
задоволенні позову про поновлення на
посаді та стягнення середньої
заробітної плати за час вимушеного
прогулу змінити. У частині, що
стосується поновлення на роботі
скасувати і ухвалити нове рішення, яким
позов задовольнити: поновити ОСОБА_1 на
посаді заступника начальника
Комсомольського міського управління
юстиції - начальника відділу державної
виконавчої служби. У частині, що
стосується стягнення середньої
заробітної плати за час вимушеного
прогулу постанову скасувати, а справу в
цій частині направити на новий розгляд
до суду першої інстанції.

Ухвалою Полтавського окружного
адміністративного суду від 01 серпня 2014
року справу прийнято до провадження.

В обґрунтування своїх позовних вимог
ОСОБА_1 (далі-позивач) зазначає, що в
зв'язку з тим, що постановою Вищого
адміністративного суду України від
25.06.2014 року він поновлений на посаді
заступника начальника Комсомольського
міського управління юстиції -
начальника відділу державної
виконавчої служби, відповідач
зобов'язаний виплатити йому середній
заробіток за час вимушеного прогулу.

18 серпня 2014 року позивачем подана заява
про збільшення позовних вимог, в якій
останній просить суд стягнути з
відповідача середній заробіток за час
вимушеного прогулу в сумі 140065,72 грн, без
врахування коефіцієнту підвищення
тарифних ставок; розмір індексації
інфляційних за період з 19.06.2009 по 01.08.2014
в сумі 19704,43 грн; витрати на проведення
експертного економічного дослідження
в сумі 4200 грн; грошову компенсацію за
всі невикористані щорічні відпустки за
період з 19.06.2009 по 2014 рік, включно;
моральну шкоду в сумі 50000,00 грн.

Постановою Полтавського окружного
адміністративного суду від 20.08.2014 року
адміністративний позов ОСОБА_1 до
Головного управління юстиції в
Полтавській області, треті особи:
ОСОБА_2, Відділ державної виконавчої
служби Комсомольського МУЮ про
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, відшкодування моральної шкоди
- задоволено частково. Зобов'язано
Головне управління юстиції в
Полтавській області нарахувати та
виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення
за час вимушеного прогулу з 19 червня 2009
року по 20 серпня 2014 року. Постанова суду
в частині виплати грошового
забезпечення за один місяць підлягає
негайному виконанню. В інший частині
позовних вимог - відмовлено.

ОСОБА_1, не погоджуючись з вказаним
рішенням суду, в апеляційній скарзі
вказує, що рішення суду першої
інстанції є незаконним та
необґрунтованим, прийнято з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, крім того суд першої інстанції
не повно з`ясував всі фактичні
обставини справи та не дослідив і не
надав належної оцінки наявним в
матеріалах справи доказам, не сприяв
повному, об`єктивному та
неупередженому її розгляду, просить
суд апеляційної інстанції скасувати
постанову Полтавського окружного
адміністративного суду від 20.08.2014 року
та прийняти нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги в повному
обсязі.

Позивач та представник позивача в
судовому засіданні підтримали доводи
викладені в апеляційній скарзі щодо
стягнення сум за вимушений прогул та
моральної шкоди.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти апеляційної скарги
заперечувала, просила залишити її без
задоволення, а рішення суду першої
інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, правильність
застосування судом першої інстанції
норм чинного законодавства, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню частково.

Задовольняючи частково позов суд
першої інстанції виходив з того, що
позовні вимоги є частково
обґрунтованими, доведеними.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено судом апеляційної
інстанції, 16.10.2006 року ОСОБА_1 прийнято
на державну службу.

Постановою Полтавського окружного
адміністративного суду від 09.11.2009 року,
залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 02.06.2010 року,
у задоволенні адміністративного
позову відмовлено.

Постановою Вищого адміністративного
суду України від 25.06.2014 року ухвалу
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 02.06.2010 року
скасовано. Постанову Полтавського
окружного адміністративного суду від
09.11.2009 року в частині відмови у
задоволенні позову про поновлення на
посаді та стягнення середньої
заробітної плати за час вимушеного
прогулу змінити. У частині, що
стосується поновлення на роботі
скасувати і ухвалити нове рішення, яким
позов задовольнити: поновити ОСОБА_1 на
посаді заступника начальника
Комсомольського міського управління
юстиції - начальника відділу державної
виконавчої служби. У частині, що
стосується стягнення середньої
заробітної плати за час вимушеного
прогулу постанову скасувати, а справу в
цій частині направити на новий розгляд
до суду першої інстанції.

Колегія суддів частково не
погоджується з вказаним висновком суду
першої інстанції, виходячи з таких
підстав.

Щодо позовних вимог про стягнення з
відповідача індексації інфляційних за
період з 19.06.2009 року по 01.08.2014 року в сумі
19704,43 грн.; витрати на проведення
експертного економічного дослідження
в сумі 4200,00 грн.; грошову компенсацію за
всі невикористані щорічні відпустки за
період з 19.06.2009 по 2014 рік, включно;
моральну шкоду в сумі 50000,00 грн. суд
першої інстанції правомірно відмовив у
задоволенні вказаних позовних вимог,
виходячи з наступного.

Стосовно вимог про індексацію
невиплаченої заробітної плати та
грошової компенсації за невикористані
ним дні щорічних відпусток суд
зазначає.

Згідно статті 27 Закону України "Про
оплату праці", пункту 2 Порядку
обчислення середньої заробітної плати,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 8 лютого 1995 року
№ 100, середньомісячна заробітна плата
за час вимушеного прогулу працівника
обчислюється виходячи з виплат за
останні два календарні місяці роботи,
що передують події, з якою пов'язана
виплата, тобто, що передують дню
звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту 5 наведеного вище
Порядку основою для визначення
загальної суми заробітку, що підлягає
виплаті за час вимушеного прогулу, є
середньоденна (середньогодинна)
заробітна плата працівника, яка згідно
з пунктом 8 цього Порядку визначається
діленням заробітної плати за фактично
відпрацьовані протягом двох місяців
роботи (календарні) дні на число
відпрацьованих робочих днів (годин), а у
випадках, передбачених чинним
законодавством, - на число календарних
днів за цей період. Після визначення
середньоденної заробітної плати як
розрахункової величини для
нарахування виплат працівнику
здійснюється нарахування загальної
суми середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, яка обчислюється
шляхом множення середньоденної
заробітної плати на середньомісячне
число робочих днів у розрахунковому
періоді. Середньомісячне число робочих
днів розраховується діленням на 2
сумарного числа робочих днів за
останні календарні місяці згідно з
графіком роботи підприємства,
установи, організації, встановленим із
дотриманням вимог законодавства.

Крім того, положеннями розділу III
наведеного Порядку передбачені види
виплат, які підлягають урахуванню і які
не підлягають урахуванню при
обчисленні середнього заробітку як
розрахункової величини для
нарахування виплати за час вимушеного
прогулу.

Таким чином, даним Порядком індексація
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та компенсація за
невикористану відпустку не
передбачена.

Також, відповідно до ст. 2 Закону
України "Про індексацію грошових
доходів населення" індексації
підлягають грошові доходи громадян,
одержані ними в гривнях на території
України і які не мають разового
характеру. З огляду на це, середній
заробіток за час вимушеного прогулу,
обов'язок зі сплати якого покладається
на роботодавця в разі поновлення на
роботі незаконно звільненого
працівника, індексації не підлягає.

Стосовно виплат компенсації за час
невикористаної відпустки, то
враховуючи положення ст. 83 КЗпП
України, ці вимоги є передчасними,
оскільки позивача поновлено на посаді,
і він, після виконання рішення суду, як
працівник підприємства у
відповідності до норм законодавства
повинен використати відпустку, чи
отримати за неї компенсації.

Стосовно стягнення з Головного
управління юстиції на користь ОСОБА_1
витрат на проведення експертного
економічного дослідження , колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції та зазначає наступне.

Положеннями ст. 66 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що експертом є особа, яка
має необхідні знання та якій в порядку,
встановленому цим Кодексом,
доручається дати висновок з питань, що
виникають під час розгляду справи і
стосуються спеціальних знань цієї
особи, шляхом дослідження матеріальних
об'єктів, явищ і процесів, що містять
інформацію про обставини у справі.

Згідно зі ст. 81 Кодексу
адміністративного судочинства України
для з'ясування обставин, що мають
значення для справи і потребують
спеціальних знань у галузі науки,
мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд
може призначити експертизу. В ухвалі
про призначення експертизи суд
попереджає експерта про кримінальну
відповідальність за завідомо
неправдивий висновок та за відмову без
поважних причин від виконання
покладених на нього обов'язків.

Положеннями ст. 87 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що судові витрати
складаються із судового збору та
витрат, пов'язаних з розглядом справи.
До витрат, пов'язаних з розглядом
справи, належать витрати, пов'язані із
залученням свідків, спеціалістів,
перекладачів та проведенням судових
експертиз.

Відповідно до ст. 13 Закону України "Про
судову експертизу" судовий експерт на
договірних засадах проводить
експертне дослідження з питань, що
становлять інтерес для фізичних та
юридичних осіб.

Згідно з п. 1.8. Інструкції про
призначення та проведення судових
експертиз та експертних досліджень та
Науково-методичних рекомендацій з
питань підготовки та призначення
судових експертиз та експертних
досліджень, затвердженої наказом
Міністерства юстиції України від 08.10.98
№ 53/5 підставою для проведення
експертиз відповідно до чинного
законодавства є процесуальний
документ (постанова, ухвала) про
призначення експертизи, складений
уповноваженою на те особою (органом),
або письмове звернення потерпілого чи
сторони захисту кримінального
провадження, у якому обов'язково
зазначаються реквізити, перелік
питань, поставлених експерту, а також
об'єкти, що підлягають дослідженню.
Підставою для проведення експертного
дослідження є письмова заява (лист)
замовника (юридичної або фізичної
особи) з обов'язковим зазначенням його
реквізитів, з переліком питань, які
підлягають розв'язанню, а також
об'єктів, що надаються.

Отже, оскільки судом ухвала про
призначення експертизи не виносилася,
відсутні підстави для віднесення
витрат позивача на проведення
експертного економічного дослідження
до складу судових витрат.

Крім того, суд не вбачає необхідності
проведення будь - якого дослідження для
визначення сум середнього заробітку за
час вимушеного прогулу.

Щодо позовних вимог про стягнення
моральної шкоди, колегія суддів
погоджуючись з висновком суду першої
інстанції зазначає наступне.

Положеннями ст. 23 Цивільного кодексу
України встановлено, що особа має право
на відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; 2) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; 4) у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи. Моральна шкода
відшкодовується грішми, іншим майном
або в інший спосіб. Розмір грошового
відшкодування моральної шкоди
визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.

Під моральною шкодою слід розуміти
втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Згідно чинного законодавства моральна
шкода може полягати, зокрема: у
приниженні честі, гідності, престижу
або ділової репутації, моральних
переживаннях у зв'язку з ушкодженням
здоров'я, у порушенні права власності (в
тому числі інтелектуальної), прав,
наданих споживачам, інших цивільних
прав, у зв'язку з незаконним
перебуванням під слідством і судом, у
порушенні нормальних життєвих зв'язків
через неможливість продовження
активного громадського життя,
порушенні стосунків з оточуючими
людьми, при настанні інших негативних
наслідків. Згідно з позицією
Верховного Суду України, висвітленою в
постанові Пленуму N 4 від 31.03.1995 "Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди" у позовній заяві про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди має бути зазначено, в чому
полягає ця шкода, якими неправомірними
діями чи бездіяльністю її заподіяно
позивачеві, з яких міркувань він
виходив, визначаючи розмір шкоди, та
якими доказами це підтверджується.

Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювана, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювана та
вини останнього в її заподіянні. Суд,
зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору.

Натомість, у позивачем не зазначено з
яких міркувань він виходить при
визначенні розміру моральної шкоди, не
надано жодного доказу її наявності.

Статтею 19 Конституції України
визначено, що органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Положеннями частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що у справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Згідно вимог п.5 ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
Постанова або ухвала суду апеляційної
чи касаційної інстанції за наслідками
перегляду, постанова Верховного Суду
України набирають законної сили з
моменту проголошення, а якщо їх було
прийнято за наслідками розгляду у
письмовому провадженні, - через п'ять
днів після направлення їх копій особам,
які беруть участь у справі.

Постанова Вищого адміністративного
суду України від 25.06.2014 року в частині
поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника
начальника Комсомольського міського
управління юстиції - начальника
відділу державної виконавчої служби,
набрала законної сили 25 червня 2014 року.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини 1
статті 256 Кодексу адміністративного
судочинства України негайно
виконуються постанови суду про
присудження виплати заробітної плати,
іншого грошового утримання і у
відносинах публічної служби у межах
суми стягнення за один місяць;
поновлення на посаді у відносинах
публічної служби

Під час розгляду справи відповідачем
не надано доказів виконання постанови
Вищого адміністративного суду України
від 25.06.2014 року щодо поновлення на
посаді ОСОБА_1, як зазначив представник
відповідача дане питання вирішується,
оскільки відповідач має намір
оскаржити вказану постанову до
Верховного суду України.

Жодним нормативним актом не
передбачено невиконання рішень суду,
які набрали законної сили, такої
підстави як оскарження до Верховного
суду України.

Положеннями частини 2 статті 235 КЗпП
України встановлено, що при винесенні
рішення про поновлення на роботі орган,
який розглядає трудовий спір,
одночасно приймає рішення про виплату
працівникові середнього заробітку за
час вимушеного прогулу або різниці в
заробітку за час виконання
нижчеоплачуваної роботи, але не більш
як за один рік. Якщо заява про
поновлення на роботі розглядається
більше одного року не з вини
працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, виносить рішення про
виплату середнього заробітку за весь
час вимушеного прогулу.

Тобто, в даному випадку приймається
рішення про стягнення сум.

Матеріалами справи підтверджено, що
судом першої інстанції винесено
рішення про зобов`язання Головне
управління юстиції у Полтавській
області нарахувати та виплатити ОСОБА_1
грошове забезпечення за час вимушеного
прогулу з 19 червня 2009 року по 20 серпня
2014 року, проте в даному випадку
належним способом захисту є саме
стягнення. Таким чином, суд першої
інстанції повинен був винести рішення
саме про стягнення з Головного
управління юстиції у Полтавській
області на користь ОСОБА_1 136488 грн. 19
коп. середнього заробітку за час
вимушеного прогулу з19 червня 2009 року по
25 червня 2014 року, оскільки позивача
поновлено на посаді постановою Вищого
адміністративного суду України від
25.06.2014 року.

Щодо стягнення сум за вимушений про гул
з 26.06.2014 р., то в межах даного
провадження таке стягнення не є
можливим. Справа стосується поновлення
на роботі, і в межах її розгляду
вирішуються питання щодо стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу обумовленого незаконним
звільненням, тобто до дати поновлення
судом на роботі, що регулюється нормами
ст. 235 КЗпП України. Щодо виплат за
наступний період, то це є
правовідносини, щодо невиконання
рішення суду, і стягнення сум в таких
відносинах регулюється положеннями
ст. .236 КЗпП України.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що постанова суду першої
інстанції підлягає частковому
скасуванню в частині зобов`язання
Головного управління юстиції у
Полтавській області нарахувати та
виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення
за час вимушеного прогулу з 19 червня 2009
року по 20 серпня 2014 року з прийняттям в
цій частині нової постанови про
задоволення позову щодо стягнення з
Головного управління юстиції у
Полтавській області на користь ОСОБА_1
136488 грн. 19 коп. середнього заробітку за
час вимушеного прогулу з19 червня 2009
року по 25 червня 2014 року.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 198, п.
4 ч.1 ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства,
колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу задовольнити
частково.

Скасувати постанову Полтавського
окружного адміністративного суду в
частині зобов`язання Головного
управління юстиції у Полтавській
області нарахувати та виплатити ОСОБА_1
грошове забезпечення за час вимушеного
прогулу з 19 червня 2009 року по 20 серпня
2014 року.

В цій частині прийняти нову постанову,
якою позов задовольнити.

Стягнути з Головного управління
юстиції у Полтавській області на
користь ОСОБА_1 136 488 грн. 19 коп.
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу з19 червня 2009 року по 25 червня 2014
року.

В іншій частині Постанову Полтавського
окружного адміністративного суду від
20.08.2014р. залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня складання
постанови у повному обсязі шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Григоров
А.М.Судді(підпис) (підпис) Подобайло З.Г.
Тацій Л.В. Повний текст постанови
виготовлений 20.10.2014 р.