Справа № 809/2498/14
Суддя: Чуприна О.В.
Дата ухвалення: 2014-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

"15" жовтня 2014 р.
справа № 809/2498/14

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний
адміністративний суд у складі:

судді Чуприни О.В.

за участю секретаря судового засідання
Драгомирецького І.М.

представника позивача: ОСОБА_1 - ОСОБА_2,

представника відповідача: Державної
податкової інспекції у м.
Івано-Франківську Головного
управління Міндоходів в
Івано-Франківській області -
Сухарського С.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до Державної податкової
інспекції у м. Івано-Франківську
Головного управління Міндоходів в
Івано-Франківській області про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення
№1988-15 від 04.06.2014 року, -

ВСТАНОВИВ:

Івано-Франківським окружним
адміністративним судом відкрито
провадження в адміністративній справі
за позовом ОСОБА_1 (надалі по тексту
також - позивач, ОСОБА_1) до Державної
податкової інспекції у м.
Івано-Франківську Головного
управління Міндоходів в
Івано-Франківській області (надалі по
тексту також - відповідача, Державна
податкова інспекція у м.
Івано-Франківську) про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення
№1988-15 від 04.06.2014 року.

Заявлені позовні вимоги мотивовано
тим, що відповідачем в порушення вимог
Податкового кодексу України,
Земельного кодексу України,
протиправно нараховано позивачу
земельний податок із фізичних осіб на
земельну ділянку, на якій розміщений,
належний на праві приватної власності
ОСОБА_1, об'єкт нерухомого майна -
вбудовані підвальні нежитлові
приміщення магазину та кафе площею 583,7
м2, як частина багатоквартирного
будинку АДРЕСА_1. Позивач вважає, що їй
не відводилась у користування та не
передавалась у власність земельна
ділянка під вказаним об'єктом
нерухомості, в тому числі під частиною
будинку. Згідно відомостей державного
земельного кадастру за позивачем не
числиться за спірною адресою земельна
ділянка. Крім того, вказує на те, що за
дану земельну ділянку, як об'єкт
оподаткування, сплачується орендна
плата іншим платником - товариством з
обмеженою відповідальністю ''Новекс
Комфорт'' (надалі по тексту також - ТзОВ
''Новекс Комфорт''), про що останнім
щороку добровільно декларуються такі
зобов'язання. Земельний податок на
земельну ділянку, на якій розміщені
інші об'єкти нерухомого майна (частини
нерухомого майна) будинку АДРЕСА_1, на
переконання позивача, із врахуванням
правової позиції відповідача, повинний
сплачуватися також іншими платниками
податку - власниками таких нежитлових
приміщень в силу вимог пункту 286.6
статті 286 Податкового кодексу України.

У судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав
повністю, подавши додаткові письмові
пояснення (а.с. 176-178). Пояснив, що
по-перше, позивач в силу вимог статей 269,
270 Податкового кодексу України не є
платником плати за землю, так як не є ні
власником частини спірної земельної
ділянки, що фізично розміщена під
підвальними приміщення, ні її
землекористувачем, оскільки у
встановленому законом порядку право
власності чи оренди, або будь-якого
іншого користування не оформлялося і
не реєструвалося. У зв'язку із чим, така
частини землі не може бути об'єктом
оподаткування, оскільки на неї
позивачем не оформлено жодного
правоустановчого документа. По-друге,
на переконання позивача, Податковим
кодексом України, не визначено
можливості стягнення за один об'єкт
оподаткування один і той же вид податку
із різних фізичних чи юридичних осіб. У
спірних відносинах за всю земельну
ділянку під будинком АДРЕСА_1 із
прибудинковою територію сплачує
орендну плату ТзОВ ''Новекс
Комфорт''. Жодна норма вказаного
Кодексу не передбачає обов'язку
фізичної особи сплачувати земельний
податок за земельну ділянку, яка
перебуває в оренді іншої особу, та за
яку сплачується орендна плата.
По-третє, у позивача відсутній
будь-який правоустановчий документ на
земельну ділянку під належним їй
приміщеннями. Також Податковим
кодексом України і Земельним кодексом
України не передбачено обов'язок
сплачувати земельний податок чи
орендну плату за землю при відсутності
укладеного у встановленому законом
порядку договору оренди чи
виготовлення державного акта на право
власності чи постійного користування.
Не визначено чинним законодавством
обов'язку власника частини споруди,
нежитлових приміщень у випадку їх
придбання оформляти правоустановчі
документи на земельну ділянку під ними,
відсутність яких унеможливлює
виникнення правових відносин із
нарахування і сплати платежів за
користування такою землею. По-четверте,
крім підвальних приміщень позивачки в
будинку АДРЕСА_1 вбудовані інші об'єкти
нерухомого майна (нежитлові
приміщення), в яких здійснюється
господарська діяльність відповідними
платниками податків. Відповідачем не
здійснено нарахування земельного
податку позивачу і іншим власникам
нежитлових приміщень (частини споруди,
в яких вони знаходяться) із урахуванням
пропорційної частини кожного із
власників їх площ до загальної площі
залягання будинку на земельній
ділянці. Враховуючи вказане просив
позов задовольнити, скасувавши
оскаржуване рішення.

Представник відповідача заперечила по
суті заявлених позовних вимог, подавши
письмове заперечення і пояснення (а.с.
51-52, 82-83, 197-198). В судовому засіданні
вказала, що відповідно до статті 206
Земельного кодексу України
використання землі в Україні є платним.
Відсутність документів на право
власності (користування) земельною
ділянкою не звільняє
землекористувачів від справлення
плати за землю. В силу вимог пункту 286.1
статті 286 Податкового кодексу України
підставою для нарахування земельного
податку є дані державного земельного
кадастру. Згідно даних з технічної
документації про нормативно-грошову
оцінку землі, яка розташована у
АДРЕСА_1, за ОСОБА_1 числиться ділянка
0,05821 га з цільовим використанням землі
комерційне призначення, вартість 1 м 2
якого складає 1 429,1 гривень. На підставі
вказаних даних та положень Розділу
ХІІІ Податкового кодексу України
позивачу із урахуванням площі
приміщень нараховано земельний
податок. Зазначила, що відсутність у
позивача правоустановчого документа
на землю не позбавляє ОСОБА_1 обов'язку
сплачувати плату за землю за фактичне
користування, в тому числі ділянку,
розміщену під нежитловими
приміщеннями, які перебуваю у
приватній власності. В сукупності
вказаного просила суд у задоволенні
позову відмовити.

Розглянувши матеріали
адміністративної справи, заслухавши
пояснення представників позивача і
відповідача, з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги та заперечення проти них,
дослідивши і оцінивши зібрані по
справі докази, в їх сукупності,
проаналізувавши зміст норм
матеріального права, які врегульовують
спірні правовідносини, суд виходить з
таких підстав та мотивів.

Встановлено, що Державною податковою
інспекцією 04.06.2014 року прийнято
податкове повідомлення-рішення №1988-15,
яким ОСОБА_1 нараховано за 2014 рік
податкові зобов'язання за платежем
земельний податок з фізичних осіб на
суму 8 321,76 гривень (а.с. 8).

При розгляді справи судом з'ясовано, що
ОСОБА_1 є власником вбудованих
нежитлових приміщень продуктового
магазину та кафе загальною площею
583,7 м2, що розташовані за адресою
АДРЕСА_1. Вказана обставина засвідчена
наявними в матеріалах справи копії
свідоцтва про право власності від
19.02.2013 року, індексний номер 597831, а також
Інформаційною довідкою з Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно,
щодо об'єкта нерухомого майна (а.с. 9, 99,
110-111).

Дані приміщення розміщенні у
цокольному поверсі (підвалі)
багатоповерхового житлового будинку,
що розташований за тією ж адресою
АДРЕСА_1.

Будівля, в якій знаходяться належні
позивачу нежитлові підвальні
приміщення перебуває на балансі та
обслуговувані TзOB ''Новекс Комфорт'', що
засвідчено довідками TзOB ''Новекс
Комфорт'' від 25.07.2014 року №110, від 13.07.2014
року № 112, яке орендує земельну ділянку
аід вказаною спорудою (а.с. 16-32, 63).

Досліджуючи законність оскаржуваного
рішення суд зазначає, що земельні
відносини в Україні регулюються
Земельним Кодексом України, а
справляння плати за землю - Податковим
кодексом України.

В силу дії статті 42 Земельного кодексу
України земельні ділянки, на яких
розташовані багатоквартирні жилі
будинки, а також належні до них будівлі,
споруди та прибудинкові території
державної або комунальної власності,
надаються в постійне користування
підприємствам, установам і
організаціям, які здійснюють
управління цими будинками.

Статтею 206 Земельного кодексу України
визначено, що використання землі в
Україні є платним. Об'єктом плати за
землю є земельна ділянка. Плата за
землю справляється відповідно до
закону.

З 1 січня 2011 року введено в дію
Податковий кодекс України, який
регулює відносини, що виникають у сфері
справляння податків і зборів, зокрема,
визначає вичерпний перелік податків та
зборів, що справляються в Україні, та
порядок їх адміністрування, платників
податків та зборів, їх права та
обов'язки, компетенцією контролюючих
органів, повноваження і обов'язки їх
посадових осіб під час здійснення
податкового контролю, а також
відповідальність за порушення
податкового законодавства.

Відповідно до підпункту 14.1.147. пункту 14.1
статті 14 Податкового кодексу України,
плата за землю - загальнодержавний
податок, який справляється у формі
земельного податку та орендної плати
за земельні ділянки державної і
комунальної власності.

Земельний податок - обов'язковий
платіж, що справляється з власників
земельних ділянок та земельних часток
(паїв), а також постійних
землекористувачів (підпункт 14.1.72. пункт
14.1 статті 14 Податкового кодексу
України).

Справляння плати за землю здійснюється
відповідно до положень Податкового
кодексу України з урахуванням
особливостей, які визначені у розділі
XIII ''Плата за землю''.

Відповідно до статті 269 Податкового
кодексу України платниками податку є
власники земельних ділянок, земельних
часток (паїв) та землекористувачі.

Об'єктами оподаткування є земельні
ділянки, які перебувають у власності
або користуванні, а також земельні
частки (паї), які перебувають у
власності (стаття 270 Податкового
кодексу України).

Згідно підпункту 14.1.73. пункту 14.1 статті
14 Податкового кодексу України
землекористувачі - юридичні та фізичні
особи (резиденти і нерезиденти), яким
відповідно до закону надані у
користування земельні ділянки
державної та комунальної власності, у
тому числі на умовах оренди.

Відповідно до статті 22 Земельного
кодексу України право власності на
землю або право користування наданою
земельною ділянкою виникає після
встановлення землевпорядними
організаціями меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) і одержання
документа, що посвідчує це право.

Згідно з статті 125 Земельного кодексу
України право власності на землю або
право користування земельною ділянкою
виникає після одержання її власником
або користувачем документа, що
посвідчує це право, та його державної
реєстрації. Право власності на
земельну ділянку і право постійного
користування земельною ділянкою
посвідчується державними актами, форми
яких затверджуються Кабінетом
Міністрів України. Право на оренду
земельної ділянки виникає після
укладення договору оренди, який
реєструється відповідно до закону.

Земельна ділянка - частина земної
поверхні з установленими межами,
певним місцем розташування, цільовим
(господарським) призначенням та з
визначеними щодо неї правами (підпункт
14.1.74. пункту 14.1 статті 14 Податкового
кодексу України).

Одночасно слід зазначити, що в силу дії
частини 1 статті 79-1 Земельного кодексу
України формування земельної ділянки
полягає у визначенні земельної ділянки
як об'єкта цивільних прав. Формування
земельної ділянки передбачає
визначення її площі, меж та внесення
інформації про неї до Державного
земельного кадастру.

Частиною 3, 4 статті 79-1 вказаного
Кодексу визначено, що сформовані
земельні ділянки підлягають державній
реєстрації у Державному земельному
кадастрі. Земельна ділянка вважається
сформованою з моменту присвоєння їй
кадастрового номера.

Порядок обчислення плати за землю
визначено статтею 286 Податкового
кодексу України.

Так, відповідно до пункту 286.1 статті 286
Податкового кодексу України підставою
для нарахування земельного податку є
дані державного земельного кадастру.

За змістом підпункту 14.1.42. пункту 14.1
статті 14 Податкового кодексу України,
дані державного земельного кадастру -
сукупність відомостей і документів про
місце розташування та правовий режим
земельних ділянок, їх оцінку,
класифікацію земель, кількісну та
якісну характеристики, розподіл серед
власників землі та землекористувачів,
підготовлених відповідно до закону.

Пунктами 286.2, 286.5 статті 286 Податкового
кодексу України обов'язок нарахування
фізичним особам сум податку на землю
покладено на контролюючі органи, а
відтак і встановлення всіх вихідних
даних для нарахування такого податку.

Системний аналіз коментованих норм
законів свідчить, що єдиною підставою
для здійснення територіальними
органами державної податкової служби
нарахування фізичним особам
земельного податку є дані державного
земельного кадастру, які, серед іншого,
повинні містити інформацію про
кадастровий номер земельної ділянки і
найменування власника чи користувача.

Як з'ясовано судом за свідоцтвом про
право власності від 19.02.2013 року
позивачка не набула права власності на
земельну ділянку, на якій розташовані
придбані нежитлові підвальні
приміщення.

Згідно наявної в матеріалах справи
довідок Відділу Держземагенства у м.
Івано-Франківську від 18.08.2014 року
№03/06-26/471, від 09.10.2014 року №03/06-26/742
слідує, що відповідна база даних не
містить інформації про реєстрацію за
ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1)
станом на 01.01.2013 року права власності,
права користування та договорів оренди
на земельні ділянки на території
Івано-Франківської міської ради (а.с. 64,
210).

Вказана інформація надана станом на
01.01.2013 року, оскільки саме з цієї дати
держателем інформації про права на
земельні ділянки (власності,
користування, оренди, тощо) вже стала
Реєстраційна служба
Івано-Франківського міського
управління юстиції, яка, в свою чергу,
за ухвалами суду про витребування
доказів від 10.09.2014 року, 22.09.2014 року
надала інформаційні довідки з
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно, щодо об'єкта нерухомого
майна від 16.09.2014 року і 30.09.2014 року,
індексний №№26830869, 27442974, із змісту яких
не встановлено реєстрації за позивачем
права власності, права користування чи
права оренди на земельні ділянки на
території Івано-Франківської міської
ради. Зареєстрованим виключно є право
власності на вищевказані нежитлові
підвальні приміщення (а.с. 105-106, 110-113,
122-123, 170-174).

Окрім цього, згідно довідки Управління
земельних відносин виконавчого
комітету Івано-Франківської міської
ради від 19.08.2014 року № В/125 в Управлінні
відсутня інформація щодо реєстрації за
ОСОБА_1 права користування (оренди), на
земельні ділянки в межах м.
Івано-Франківська (а.с. 65).

Суд з'ясовував у представника
відповідача, які дані державного
земельного кадастру використала
Державна податкова інспекція у м.
Івано-Франківську для обчислення і
нарахування земельного податку
позивачу.

Представник відповідача до письмового
заперечення проти позову додав копію
листа Відділу Держземагенства у м.
Івано-Франківську від 28.03.2014 року
№321/25/58 та Відомості по землях громадян
нежитлового фонду станом на 11.02.2014 року
(а.с. 54-55).

Досліджуючи відповідність даних
документів на зміст вимог, визначених
пунктом 286.1 статті 286, підпунктом 14.1.42.
пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу
України, статті 79-1 Земельного кодексу
України, суд зазначає наступне.

По-перше, копія аркуша із таблицею
даних під назвою Відомості по землях
громадян нежитлового фонду станом на
11.02.2014 року, не містить жодної
інформації про те, хто сформував і
виготовив такий документ, він не
підписаний відповідною посадовою
особою суб'єкта владних повноважень, не
містить інших будь-яких реквізитів, що
може характеризувати його як документ
про інформацію із Державного
земельного кадастру України.

По-друге, супровідний лист Відділу
Держземагенства у м. Івано-Франківську
від 28.03.2014 року №321/25/58 до вказаних вище
Відомостей містить текст із інформацію
щодо витягу про нормативну грошову
оцінку землі (одного метра квадратного
земельної площі) за тими даними, якими
визначила самостійно Державна
податкова інспекція у м.
Івано-Франківську. Даний лист не
містить даних про надання інформації
із Державного земельного кадастру
України.

По-третє, Відомості по землях громадян
нежитлового фонду станом на
11.02.2014 року, не містить інформації про
кадастрові номера земельних ділянок
тих фізичних осіб, які визначені в
таблиці.

Відтак, суд не може вважати такі два
документа інформацією із Державного
земельного кадастру України.

Суд неодноразово 11.08.2014 року, 20.08.2014
року, 29.08.2014 року, 10.09.2014 року, 22.09.2014 року
і 03.10.2014 року у судових засіданнях
зобов'язував представника відповідача
надати належним чином оформлені дані
із державного земельного кадастру, які
використано Державною податковою
інспекцією у м. Івано-Франківську при
нарахуванні в 2014 році позивачу
земельного податку, оформленого
оскаржуваним податковим
повідомлення-рішенням.

Таких доказів представник відповідача
не надав, у зв'язку з чим судом
03.10.2014 року постановлено письмову
ухвалу про витребування у відповідача
відповідної інформації та доказів,
втім Державна податкова інспекція у м.
Івано-Франківську ухвалу суду в цій
частині залишила без виконання (а.с.
186-184, 197-198).

Враховуючи вказане відповідач не довів
суду, що ним під час прийняття
оскаржуваного рішення, в тому числі при
розгляді справи, розрахунок і
визначення земельного податку ОСОБА_1 у
2014 році проводився на підставі
об'єктивних і дійсних даних із
державного земельного кадастру, які по
Івано-Франківській міській раді
обліковує виключно Відділу
Держземагенства у м. Івано-Франківську.

Докази того, що позивач внесений до
державного земельного кадастру як
землекористувач або землевласник щодо
земельної ділянки, на якій
розташований багатоповерховий
житловий будинок по АДРЕСА_1, в межах
простору якого знаходяться вбудовані
нежитлові приміщення позивача, а також
документи, які б підтверджували право
власності чи право користування
позивача земельною ділянкою під
багатоповерховим будинком, у
матеріалах справи відсутні.

Суд критично ставиться до доводів
представника відповідача щодо
нарахування і стягнення земельного
податку з фізичних осіб за їх фактичне
використання.

Суд не заперечує факт фізичного
розміщення нежитлових приміщень
ОСОБА_1 на земельній ділянці в межах
багатоквартирного житлового будинку
АДРЕСА_1, не заперечує факт фізичного
користування, так як інше не можливе,
втім звертає увагу на те, що Розділом
ХІІІ Податкового кодексу України
визначено відповідні умови і порядок
нарахування і сплати земельного
податку. Єдиною правовою підставою для
нарахування такого податку фізичним
особам є дані державного земельного
кадастру (пункт 286.1 статті 286
Податкового кодексу України), яких
відповідач суду не надав.

Досліджуючи доводи представника
позивача щодо порушення порядку
обчислення плати за землю, судом
встановлено.

За змістом вимог пункту 286.6 статті 286
Податкового кодексу України за
земельну ділянку, на якій розташована
будівля, що перебуває у спільній
власності кількох юридичних або
фізичних осіб, податок нараховується з
урахуванням прибудинкової території
кожному з таких осіб:

1) у рівних частинах - якщо будівля
перебуває у спільній сумісній
власності кількох осіб, але не поділена
в натурі, або одній з таких
осіб-власників, визначеній за їх
згодою, якщо інше не встановлено судом;

2) пропорційно належній частці кожної
особи - якщо будівля перебуває у
спільній частковій власності;

3) пропорційно належній частці кожної
особи - якщо будівля перебуває у
спільній сумісній власності і поділена
в натурі.

За земельну ділянку, на якій
розташована будівля, що перебуває у
користуванні кількох юридичних або
фізичних осіб, податок нараховується
кожному з них пропорційно тій частині
площі будівлі, що знаходиться в їх
користуванні, з урахуванням
прибудинкової території.

Пунктами 287.6, 287.8 статті 287 Податкового
кодексу України визначено, що при
переході права власності на будівлю,
споруду (їх частину) податок за
земельні ділянки, на яких розташовані
такі будівлі, споруди (їх частини), з
урахуванням прибудинкової території
сплачується на загальних підставах з
дати державної реєстрації права
власності на нерухоме майно.

Власник нежилого приміщення (його
частини) у багатоквартирному жилому
будинку сплачує до бюджету податок за
площі під такими приміщеннями (їх
частинами) з урахуванням пропорційної
частки прибудинкової території з дати
державної реєстрації права власності
на нерухоме майно.

Суд звертає увагу, що стаття 286
Податкового кодексу України
врегульовує порядок обчислення плати
за землю, а стаття 287 коментованого
Кодексу - строк сплати за землю. У
зв'язку з чим, норми даних статей
Кодексу застосовуються одночасно із
урахуванням тих обов'язкових приписів,
які вони визначають у їх правовій
єдності.

Суд відмічає, що дані норми закону не
суперечать одна одній.

Системний аналіз таких правових норм
свідчить, що якщо в багатоповерховому
будинку, в тому числі
багатоквартирному будинку, розміщені
на різних поверхах нежитлові
приміщення, які належать різним
фізичним і юридичним особам, земельний
податок їм нараховується у рівних
частинах або пропорційно належній
частці кожної особи, що вираховується в
залежності від того чи будівля (частини
такої споруди у вигляді окремих
нежитлових приміщень) перебувають в
спільній сумісній, спільній частковій
власності, а також - поділена чи не
поділена споруда (частина такої
споруди) між такими власниками в
натурі.

Таким чином, для перевірки
правильності нарахування відповідачем
земельного податку із урахуванням
положень пункту 286.6 статті 286
Податкового кодексу України необхідно
встановити обставину, яка реальна
кількість власників об'єктів
нерухомого майна нежитлових приміщень
в будинку АДРЕСА_1 станом на 2014 рік,
площі таких нежитлових приміщень, на
які зареєстровано право власності
відповідних осіб, що дасть можливим
розрахувати податок кожному з них
пропорційно тій частині площі будівлі,
що знаходиться в їх користуванні
(власності), з урахуванням
прибудинкової території.

Суд неодноразово 11.08.2014 року, 20.08.2014
року, 29.08.2014 року, 10.09.2014 року, 22.09.2014 року
і 03.10.2014 року протокольними ухвалами
зобов'язував представника відповідача
надати письмові докази на
підтвердження чи спростування
обставини про власників (фізичних чи
юридичних осіб) нежитлових приміщень в
будинку АДРЕСА_1, втім таких доказів чи
інформації відповідач не надав,
незважаючи на те, що Державна податкова
інспекція в м. Івано-Франківську на час
розгляду справи вже нарахувала податок
і заперечує проти позовних вимог.

У зв'язку з вказаним, судом 03.10.2014 року
постановлено письмову ухвалу про
витребування у відповідача
відповідної інформації та доказів,
втім ухвала суду в цій частині також
залишила без виконання (а.с. 186-184, 197-198).

За письмовими ухвалами суду від 10.09.2014
року і 22.09.2014 року із змісту отриманої
інформації від Реєстраційної служби
Івано-Франківського міського
управління юстиції, обласного
комунального підприємства
''Івано-Франківське обласне бюро
технічної інвентаризації'', товариства
з обмеженою відповідальністю ''Новекс
Комфорт'' судом встановлено, що в
будинку АДРЕСА_1 станом на вересень 2014
року за 5 особами зареєстровано право
власності на нежитлові приміщення (а.с.
109-113. 135-160, 169-174), а саме:

- ОСОБА_1, вбудовані приміщення
продуктового магазину та кафе, площею
583,7 м 2 (цокольний поверх, підвальні
приміщення);

- ОСОБА_4, нежитлові приміщення
громадського призначення ''Г'', площею
110,3 м 2 (перший поверх);

- ОСОБА_5, нежитлові приміщення ''Д'',
площею 103,9 м 2 (перший поверх);

- ОСОБА_6, нежитлові приміщення ''Б'',
площею 107,8 м 2 (перший поверх);

- ОСОБА_7, нежитлові приміщення ''А'',
площею 103,9 м 2 (перший поверх).

Крім того, з'ясовано, що на підставі
закону і цивільного договору за
ТзОВ ''Будівельною компанією
''Фонд Розвитку Нафтогазу'' закріплено
нежитлові приміщення ''В'', площею 98,5 м 2
(перший поверх), втім речове право на
об'єкт нерухомого майна така юридична
особа в Державну реєстрі речових прав
на нерухоме майно, не зареєструвала.

Із вказаного слідує, що в межах
загальної площі залягання будинку
(плями забудови) АДРЕСА_1 в самому
багатоквартирному житловому будинку у
підвальній частині і першому поверсі
вбудовані (розміщені) нежитлові
приміщення загальною площею 1 108,1 м 2, з
яких в Державну реєстрі речових прав на
нерухоме майно зареєстровано право
приватної власності за 5 фізичними
особами на загальну площу 1 009,6 м 2.

В судовому засіданні 03.10.2014 року суд
витребовував від представника
відповідача, який заперечує
адміністративний позов, письмові
докази на підтвердження того, що при
розрахунку позивачу розміру спірного
земельного податку відповідачем
враховано вимоги пунктів 286.6 статті 286
Податкового кодексу України, а також
дані про те, чи нараховано земельний
податок із урахуванням коментованої
статті Кодексу громадянам ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_7 і ОСОБА_6 за володіння
нежитловими приміщеннями в будинку
АДРЕСА_1.

На ухвалу суду представник відповідача
відповіді і доказів не надав.

Представник відповідача до
заперечення проти позову долучив
розрахунок земельного податку
позивачу, із якого сліду, що обчислення
зроблено із загальної площі залягання
приміщення 582,1 м 2 - 0,05821 га, за
первинними даними про реєстрацію права
власності на ОСОБА_1 станом на 20.07.2012
року, без врахування відповідної
пропорційності фізичної вбудови інших
нежитлових приміщень загальною площею
524,4 м 2 інших 5 осіб (а.с. 68, 77).

Зазначене свідчить, що відповідач при
нарахуванні земельного податку ОСОБА_1
не дотримав обов'язкових вимог,
визначених в пунктів 286.6 статті 286
Податкового кодексу України.

Сума податку, визначена рішенням №1988-15
від 04.06.2014 року, є значно завищеною.

Таким чином, оскаржуване податкове
повідомлення-рішення прийнято без
врахування всіх обставин, є
протиправним та підлягає скасуванню.

Суд відхиляє як безпідставні доводи
представника відповідача про
відсутність в Державної податкової
інспекції у м. Івано-Франківську
необхідної інформації по власниках
нежитлових приміщень і земельних
ділянок під ними. Як визначено пунктом
286.1 статті 286 Податкового кодексу
України центральні органи виконавчої
влади, що реалізують державну політику
у сфері земельних відносин та у сфері
державної реєстрації речових прав на
нерухоме майно щомісяця, але не пізніше
10 числа наступного місяця, а також за
запитом відповідного контролюючого
органу за місцезнаходженням земельної
ділянки подають інформацію, необхідну
для обчислення і справляння плати за
землю, у порядку, встановленому
Кабінетом Міністрів України.

Тобто, Кодексом визначено обов'язок
відповідача самостійно збирати і
отримувати вихідні дані для
нарахування фізичним особам
земельного податку у спірних
відносинах.

На час вирішення справи представник
відповідача не надав необхідних
вихідних даних по земельних ділянках
інших 5 власників нежитлових приміщень,
які визначені в підпункті 14.1.42. пункту
14.1 статті 14 Податкового кодексу
України, у зв'язку з чим суд не має
можливості провести відповідні
розрахунки і обчислення.

До того ж, до компетенції
адміністративних судів не входять такі
повноваження, а суди за змістом
положень Кодексу адміністративного
судочинства України не вправі
підміняти органи державного контролю,
на яких законами покладено відповідний
обов'язок.

В силу дії частини 2 статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

За змістом вимог пункту 1 частини 3
статті 2 Кодексу адміністративного
судочинства України у справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди, в
першу чергу серед іншого, перевіряють,
чи прийняті (вчинені) вони на підставі,
у межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Таким чином, аналіз вищевикладених
встановлених обставин, враховуючи норм
матеріального права в їх сукупності,
дають суду можливість дійти висновку,
що оскаржуване податкове
повідомлення-рішення від 04.06.2014 року №
1988-15 Державної податкової інспекції у
м. Івано-Франківську є протиправним та
підлягає скасуванню в цілому, як таке
що не відповідає вимогам Закону та
прийняте в супереч норми статті 19
Конституції України.

Частиною 1 статті 94 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, якщо судове рішення
ухвалене на користь сторони, яка не є
суб'єктом владних повноважень, суд
присуджує всі здійснені нею
документально підтверджені судові
витрати з Державного бюджету України.

Враховуючи те, що суд дійшов висновку
про скасування оскаржуваного рішення,
позивачу підлягає присудженню
(поверненню) з Державного бюджету
України понесені ним витрати по сплаті
судового збору за подання до суду
позовної заяви з вимогами майнового
характеру.

На підставі статті 124 Конституції
України, керуючись статтями 158-163, 167
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та
скасувати податкове
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у м.
Івано-Франківську Головного
управління Міндоходів в
Івано-Франківській області від 04.06.2014
року №1988-15.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний
номер НОМЕР_1) судові витрати із сплати
судового збору в сумі 183 (сто
вісімдесят три) гривні 00 копійок,
сплачених згідно квитанції №12806.142.1 від
25.07.2014 року.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку. Відповідно до
статті 186 Кодексу адміністративного
судочинства України, апеляційна скарга
на постанову суду першої інстанції
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбаченому
частиною четвертою статті 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Апеляційна скарга подається до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Івано-Франківський окружний
адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили в
порядку та строки встановлені статтею
254 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Складання постанови в повному обсязі
було відкладено на 5 днів. У зв'язку із
вказаним постанова в повному обсязі
виготовлена 20.10.2014 року.

Суддя
/підпис/
Чуприна О.В.