Справа № 2а-7364/12/1370
Суддя: Голубєва Г.К.
Дата ухвалення: 2014-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"07" жовтня 2014 р. м. Київ
К/800/36809/14

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Головуючого
Голубєвої Г.К.

Суддів
Костенка М.І.

Рибченка А.О.,

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу
Товариства з додатковою
відповідальністю «Червоноградський
завод металоконструкцій» на постанову
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 11.06.2014 року
по справі № 2а-7364/12/1370 за позовом
Товариства з додатковою
відповідальністю «Червоноградський
завод металоконструкцій» до Державної
податкової інспекції у м. Червонограді
Головного управління Міндоходів у
Львівській області про скасування
податкових повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2012 року Товариство з
додатковою відповідальністю
«Червоноградський завод
металоконструкцій» звернулось до суду
з позовом до Державної податкової
інспекції у м. Червонограді Головного
управління Міндоходів у Львівській
області про скасування податкових
повідомлень-рішень від 03.08.2012 року
№ та №, згідно яких позивачу
визначено податкове зобов'язання з
податку на прибуток підприємств на
загальну суму 830705,00 грн., в тому числі:
558430,00 грн. - основного платежу та 272275,00
грн. - штрафних санкцій та зменшено
розмір від'ємного значення сум податку
на додану вартість за березень 2012 року
у розмірі 1067,00 грн.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 20.12.2012 року
позов задоволено.

Постановою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 11.06.2014 року
скасовано постанову Львівського
окружного адміністративного суду від
20.12.2012 року та прийнято нове рішення про
відмову у задоволенні позову з мотивів
безпідставності заявлених вимог.

Не погодившись із постановою суду
апеляційної інстанції позивач подав
касаційну скаргу, в якій просить
скасувати постанову Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 11.06.2014 року як таку, що прийнята з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, та залишити без
змін постанову суду першої інстанції,
оскільки скаржник вважає її такою, що
прийнята з правильним застосуванням
норм чинного законодавства.

Перевіривши правильність застосування
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
приходить до висновку, що касаційна
скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судами встановлено, що ДПІ у м.
Червонограді проведено планову виїзну
перевірку ТДВ «Червоноградський завод
металоконструкцій» з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства, за
результатами якої встановлено, що
позивачем порушено вимоги пп.5.2.1 п.5.2,
п.5.1, пп.5.3.9 п.5.3, п.5.9 ст.5, п.1.32 ст.1 Закону
України від 28.12.1994 року № 334/94-ВР «Про
оподаткування прибутку підприємств»
(далі - Закон №334/94-ВР), п.44.3 ст.44, п.138.2
ст.138, п.149.1 ст.149, пп.14.1.56 ст.14, п.135.1 ст.135,
п.14.1.11 ст.14, п.139.1.9 ст.139, п.198.3 ст.198
Податкового кодексу України.

На підставі висновків перевірки
відповідачем прийняті вищезазначені
спірні податкові повідомлення-рішення.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та задовольняючи позов,
апеляційний суд виходив з того, що
наявні в матеріалах справи первинні
документи в сукупності не
підтверджують виконання договірних
відносин між позивачем та його
контрагентами.

Однак, з такими висновками
апеляційного суду колегія суддів не
погоджується з огляду на таке.

Пунктом 5.1 статті 5 Закону № 334/94-ВР
встановлено, що валові витрати
виробництва та обігу - сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

У п. 138.1 ст. 138 Податкового кодексу
України встановлено, що витрати, які
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються, зокрема, із
витрат операційної діяльності та інших
витрат.

Згідно пп. 138.1.1 п. 138.1, п.138.6 наведеної
статті витрати операційної діяльності
включають собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг та інші витрати. Собівартість
придбаних та реалізованих товарів
формується відповідно до ціни їх
придбання з урахуванням ввізного мита
і витрат на доставку та доведення до
стану, придатного для продажу.

За приписами п. 138.2 ст. 138 Податкового
кодексу України витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів.

Відповідно до п. 138.4 та п. 138.5 ст. 138
Податкового кодексу України витрати,
що формують собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг, визнаються витратами того
звітного періоду, в якому визнано
доходи від реалізації таких товарів,
виконаних робіт, наданих послуг. Інші
витрати визнаються витратами того
звітного періоду, в якому вони були
здійснені згідно з правилами ведення
бухгалтерського обліку, з урахуванням
того, що датою здійснення витрат,
нарахованих платником податку у
вигляді сум податків та зборів,
вважається останній день звітного
податкового періоду, за який
проводиться нарахування податкового
зобов'язання з податку та збору.

Згідно з абз. 4 пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону №
334/94-ВР не належать до складу валових
витрат будь-які витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено матеріалами справи, що
всі необхідні первинні бухгалтерські
документи є в наявності у позивача.

Згідно з п. 5.11 ст. 5 Закону № 334/94-ВР
встановлення додаткових обмежень щодо
віднесення витрат до складу валових
витрат платника податку, крім тих, що
зазначені у цьому Законі, не
дозволяється.

Відповідно до п. 5.9 ст. 5 Закону № 334/94-ВР
платник податку веде податковий облік
приросту (убутку) балансової вартості
товарів (крім тих, що підлягають
амортизації, та цінних паперів),
сировини, матеріалів, комплектуючих
виробів, напівфабрикатів, малоцінних
предметів (далі - запасів) на складах, у
незавершеному виробництві та залишках
готової продукції, витрати на
придбання та поліпшення перетворення,
зберігання яких включаються до складу
валових витрат згідно з цим Законом за
винятком тих, що отримані безкоштовно.

Проаналізувавши норми податкового
законодавства, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що під запасами в
абзаці 1 п. 5.9 ст. 5 Закону №334/94-ВР
розуміються матеріальні предмети
(майно), а не роботи та послуги. Крім
того, такі запаси мають належати
платнику податків та перебувати у
нього на балансі.

Як свідчать матеріали справи, на
підставі договору ТОВ «Екран» на
замовлення позивача здійснює гаряче
цинкування наданих позивачем
металевих виробів.

Судом першої інстанції зроблено вірний
висновок про те, що цинкове покриття
металу, здійснене на замовлення
позивача, не може бути самостійним
товаром (активом), рухомою чи нерухомою
річчю, оскільки його неможливо
відділити від виробу, будь-яким чином
відчужити, а тому висновок відповідача
про відображення повної вартості
виконаних ТОВ «Екран» робіт у
розрахунку приросту запасів позивача є
безпідставним та необґрунтованим.

Крім того, відповідно до п.200.1 ст.200
Податкового кодексу України, сума
податку, що підлягає бюджетному
відшкодуванню, визначається як різниця
між сумою податкового зобов'язання
звітною (податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду.

У п. 198.1 ст.198 Податкового кодексу
України встановлено, що право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій, зокрема, з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною (
п.198.2 ст.198 цього Кодексу).

Відповідно до п.198.3 ст.198 Податкового
кодексу України податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку.

У п.198.6 наведеної норми визначено, що не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

Податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту (п.
201.10 ст. 201 ПК України).

При цьому, згідно з п. 201.8 ст. 201 ПК
України, право на нарахування податку
та складання податкових накладних
надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку в
порядку, передбаченому статтею 183 цього
Кодексу.

Як було вірно встановлено судом першої
інстанції та підтверджено матеріалами
справи, факт здійснення господарських
операцій між позивачем та його
контрагентами підтверджується
наявними в матеріалах справи
первинними документами, виписаними
позивачу його контрагентами, а саме -
договорами, видатковими накладними,
податковими накладними тощо. Факт
оплати товару та наданих послуг
підтверджено відповідними платіжними
дорученнями.

Жодних доказів, які б підтверджували
порушення з боку позивача при
укладанні договорів публічного
порядку, відповідачем не надано. На час
укладання договорів із позивачем, його
контрагенти були платниками ПДВ згідно
чинного законодавства та належним
чином зареєстрованими у Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців, тобто мали
достатній об'єм правоздатності для
укладення спірних угод.

Долученими до матеріалів справи
первинними документами
підтверджується реальне здійснення
господарських операцій з придбання
позивачем у ТОВ «ТБК «Металбудсервіс»,
ТОВ «Транс Агентство Сервіс»
товарно-матеріальних цінностей, які у
подальшому були використані в
господарській діяльності позивача для
виробництва металевих конструкцій та
надання ПП «Технострім» та ТзОВ
«Константа-Д»
транспортно-експедиційних послуг.

Крім того, чинне законодавство України
не ставить в залежність виникнення у
платника ПДВ права на податковий
кредит від дотримання вимог
податкового законодавства іншим
суб'єктом господарювання. Невиконання
контрагентом свого зобов'язання зі
сплати ПДВ до бюджету зумовлює
відповідальність та негативні
наслідки саме для цієї особи.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

За таких обставин місцевий
адміністративний суд дійшов
обґрунтованого висновку щодо
необхідності задоволення позовних
вимог, правильно застосувавши норми
матеріального та процесуального права
до спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 226 КАС України суд
касаційної інстанції скасовує судове
рішення суду апеляційної інстанції та
залишає в силі рішення суду першої
інстанції, яке ухвалено відповідно до
закону і скасоване або змінене
помилково.

З огляду на вказані обставини колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України приходить до висновку про
скасування постанови апеляційного
суду з підстав невідповідності її
нормам матеріального та
процесуального права, та залишенні в
силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 220, 223, 226, 230, 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд , -

У Х В А Л И В :

Касаційну скаргу Товариства з
додатковою відповідальністю
«Червоноградський завод
металоконструкцій» задовольнити.

Постанову Львівського апеляційного
адміністративного суду від 11.06.2014 року
скасувати та залишити в силі постанову
Львівського окружного
адміністративного суду від 20.12.2012 року
по справі № 2а-7364/12/1370.

Справу повернути до суду першої
інстанції.

Ухвала набирає законної сили та може
бути переглянута Верховним Судом
України в порядку передбаченому ст. ст.
235 - 239, ч. 5 ст. 254 КАС України.

Головуючий підписГолубєва Г.К.Судді
підписКостенко М.І. підписРибченко А.О.