Справа № К/9991/53748/11-С
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-10-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"14" жовтня 2014 р. м. Київ
К/9991/53748/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,
Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу за
позовом ОСОБА_4 до Центрально-Міського
управління праці та соціального
захисту населення Горлівської міської
ради Донецької області (далі УПСЗН),
третя особа - Головне управління
Державного казначейства України у
Донецькій області про стягнення
допомоги на оздоровлення, за
касаційною скаргою
Центрально-Міського управління праці
та соціального захисту населення
Горлівської міської ради Донецької
області на постанову
Центрально-Міського районного суду
м. Горлівки Донецької області від 2
вересня 2009 року і ухвалу Апеляційного
суду Донецької області від 11 липня 2011
року,-

у с т а н о в и л а :

У квітні 2009 року ОСОБА_4 звернувся із
зазначеним позовом посилаючись на те,
що є особою, яка постраждала внаслідок
Чорнобильської катастрофи 1 категорії,
інвалід 3 групи, а тому, за правилами
статті 48 Закону України від 28 лютого 1991
року № 796-XІІ «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
(далі Закон № 796-XІІ) має право на
щорічну допомогу з оздоровлення у
розмірі чотирьох мінімальних
заробітних плат.

Посилаючись на те, що всупереч
згаданому Закону дані виплати у 2003
-2008 роках здійснювались в грошовій
сумі, без застосування кратності до
встановленого розміру мінімальної
заробітної плати, просив стягнути з
УПСЗН 7933,80 гривень.

Постановою Центрально-Міського
районного суду м. Горлівки Донецької
області від 2 вересня 2009 року, залишеною
без змін ухвалою Апеляційного суду
Донецької області від 11 липня 2011 року
позов задоволено частково, зобов'язано
УПСЗН здійснити нарахування та виплату
позивачу щорічну допомогу на
оздоровлення в порядку статті 48 Закону
№ 796-XІІ за 2003-2005, 2007 роки, в решті
позову відмовлено.

У касаційній скарзі УПСЗН, посилаючись
на порушення судами норм матеріального
права, просить судові рішення
скасувати та відмовити у позові.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи колегія суддів дійшла висновку
про задоволення скарги з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 є особою,
яка постраждала внаслідок
Чорнобильської катастрофи 1 категорії,
інвалід 3 групи, а тому має пільги,
передбачені статтею 48 Закону № 796-XІІ,
зокрема йому належить право на щорічну
грошову допомогу з оздоровлення у
розмірі чотирьох мінімальних
заробітних плат.

За спірний період відповідач нарахував
та виплатив позивачу щорічну грошову
допомогу на оздоровлення в порядку
постанов Кабінету Міністрів України
від 26 липня 1996 року №836 і 12 липня 2005 року
№ 562.

Задовольняючи частково позов, суди
виходили з того, що спірні виплати
відповідач виплачував не у
відповідності з вимогами статті 48
Закону № 796-XІІ, а тому порушив
права позивача. При цьому суди визнали
пріоритетними норми Закону № 796-XІІ над
підзаконними нормативними актами,
зокрема постановами Кабінету
Міністрів України № 836 і № 562.

Проте до такого висновку суди частково
дійшли в порушення норм матеріального
права з таких підстав.

Відповідно до статті 48 Закону № 796-XII
інвалідам ІІІ групи виплачується
щорічна допомога на оздоровлення у
розмірі чотирьох мінімальних
заробітних плат. Розмір мінімальної
заробітної плати, відповідно до
частини сьомої цієї статті,
визначається на момент її виплати.

Законами України «Про встановлення
розміру мінімальної заробітної плати»
на відповідні роки спірного періоду,
Кабінету Міністрів було доручено до
прийняття Верховною Радою України змін
до законів, у нормах яких для
розрахунків застосовується мінімальна
заробітна плата, здійснювати перегляд
цих норм виходячи з реальних
можливостей видаткової частини
Державного Бюджету України.

Встановлений у 1996 році постановою
Кабінету Міністрів України №836 розмір
щорічної допомоги на оздоровлення
протягом 1996-2005 років не змінювався і не
відповідав розмірам мінімальної
заробітної плати встановленим Законом
України №796-ХІІ та іншими законами
України. При цьому, вказані закони не
містили обмежень щодо застосування
статті 48 Закону України №796-ХІІ.

У Законі №796-ХІІ викладено основні
положення щодо реалізації
конституційного права громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, на охорону їх життя і
здоров'я, оскільки відповідно до
частини першої статті 50 Конституції
України кожен має право на безпечне для
життя і здоров'я довкілля та на
відшкодування завданої порушенням
цього права шкоди.

Пільги, компенсації, гарантії є видом
соціальної допомоги і необхідною
складовою конституційного права на
достатній життєвій рівень, тому
звуження підзаконним актом змісту та
обсягу права, наданого Законом №796-ХІІ,
є безпідставним.

Кабінет Міністрів України не
уповноважений Законом №796-ХІІ
зменшувати встановлені останнім
конкретні розміри доплат, пенсій і
компенсацій, зокрема допомоги на
оздоровлення. Навпаки, у частині першій
статті 67 зазначеного Закону
встановлено, що ці розміри
підвищуються Кабінетом Міністрів
України відповідно до зміни індексу
вартості життя і зростання мінімальної
заробітної плати.

Оскільки ні Верховна Рада України, ні
Кабінет Міністрів України в наступному
будь-яких рішень з цих питань не
приймали, то виходячи з пріоритетності
законів над підзаконними нормативними
актами при вирішенні даного спору,
застосуванню підлягала стаття 48 Закону
України №796-ХІІ та Закони України,
якими були встановлені розміри
мінімальної заробітної плати у 2003-2005
роках.

Що ж до нарахування і виплати допомоги
на оздоровлення за 2007 рік, при оцінці
такої слід виходити з наступного.

Статтею 48 Закону України №796-ХІІ,
учасником ліквідації наслідків аварії
на ЧАЕС 1 категорії, інвалідам 3 групи
передбачена виплата щорічної допомоги
на оздоровлення у розмірі 4 мінімальних
заробітних плат.

Дію положень статті 48 Закону №796-ХІІ
зупинено на 2007 рік, в частині виплати
компенсацій і допомоги у розмірах
відповідно до мінімальної заробітної
плати згідно із пунктом 30 статті 71
Закону України «Про Державний бюджет
України на 2007 рік».

Зупинення дії положень статті 48 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»,
передбачене пунктом 30 статті 71 Закону
України «Про Державний бюджет України
на 2007 рік» визнано таким, що не
відповідає Конституції України (є
неконституційним), згідно з рішенням
Конституційного Суду України від 9
липня 2007 року N 6-рп/2007.

Згідно із статтею 147 Конституції
України Конституційний Суд України
вирішує питання про відповідність
законів та інших правових актів
Конституції України і дає офіційне
тлумачення Конституції України та
законів України.

Відповідно до частини 2 статті 152
Конституції України закони, інші
правові акти або їх окремі положення,
що визнані неконституційними,
втрачають чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
про їх неконституційність.

Тобто, рішення Конституційного Суду
України мають перспективну дію.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач здійснив нарахування та
виплату щорічної грошової допомоги
позивачу у грудні 2007 року, відповідно
до постанови Кабінету Міністрів
України від 12 липня? 2005 року № 562, що не
відповідає вимогам статті 48 Закону
України №796-ХІІ і рішенню
Конституційного Суду? України від 9
липня 2007 року N 6-рп/2007.

Таким чином висновки судів щодо
неправомірності дій відповідача з
виплати спірної допомоги у 2007 році є
правомірними, оскільки на момент
виплати щорічної разової грошової
допомоги дія абзацу 3 частини 4 статті 48
Закону №796-ХІІ була відновлена, а
відповідно до статті 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Проте при вирішенні даного спору за ці
періоди суди не врахували вимог статей
99, 100 Кодексу адміністративного
судочинства України (в редакції цього
періоду).

За приписами частини першої і другої
статті 99 Кодексу адміністративного
судочинства України (в редакції чинній
на період спірних правовідносин)
адміністративний позов може бути
подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного
суду за захистом прав, свобод та
інтересів особи встановлюється річний
строк, який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Згідно з частинами першою і другою
статті 100 Кодексу адміністративного
судочинства України (в редакції чинній
на період спірних правовідносин)
пропущення строку звернення до
адміністративного суду є підставою для
відмови у задоволенні
адміністративного позову за умови,
якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Якщо суд визнає причину пропущення
строку звернення до суду поважною,
адміністративна справа розглядається
і вирішується в порядку, встановленому
цим Кодексом.

Суди залишили поза увагою ту обставину,
що за своїм характером спірні виплати
здійснювалися у продовж спірного
періоду. Отримуючи допомогу на
оздоровлення в порушення вимог Закону
№ 796-ХІІ, позивач не зверталася за
захистом порушеного права. При
вирішенні спору в суді відповідач
наполягав на застосуванні наслідків
пропущення строків звернення до
адміністративного суду. Доказів
поважності пропуску строку позивач не
подав і таких не встановили суди, а тому
з огляду на вимоги статей 99, 100 Кодексу
адміністративного судочинства України
правових підстав для задоволення
позову за цей період не було.

За таких обставин рішення судів не
можна визнати законними і
обґрунтованими, вони підлягають
скасуванню, з ухваленням нового, яким
відмовити у позові.

За приписами статті 229 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції має право
скасувати судові рішення судів першої
та апеляційної інстанцій та ухвалити
нове рішення, якщо обставини справи
встановлені повно і правильно, але суди
першої та апеляційної інстанцій
порушили норми матеріального чи
процесуального права, що призвело до
ухвалення незаконного судового
рішення.

Керуючись статтями 223, 229, 232 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Касаційну скаргу Центрально-Міського
управління праці та соціального
захисту населення Горлівської міської
ради Донецької області задовольнити.

Постанову Центрально-Міського
районного суду м. Горлівки Донецької
області від 2 вересня 2009 року і ухвалу
Апеляційного суду Донецької області
від 11 липня 2011 року скасувати, ухвалити
нову постанову, якою у позові ОСОБА_4
відмовити.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало