Справа № 826/13165/14
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2014-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

07 жовтня 2014 року 16:19 № 826/13165/14

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючої судді
Кузьменко А.І., суддів: Дегтярьової О.В.,
Шрамко Ю.Т., при секретарі Яцюті М.С.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу

за позовомКомунального підприємства
«Київпастранс»доДержавної виконавчої
служби Українипровизнання дій
неправомірними та незаконними,
скасування постанови,

за участю представників сторін:

від позивача - Вітковський В.С.,

від відповідача - Іванюк Д.С.,

На підставі частини 3 статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства України
в судовому засіданні 07 жовтня 2014 року
проголошено вступну та резолютивну
частини постанови.

В С Т А Н О В И В:

Комунальне підприємство
«Київпастранс» (далі по тексту -
позивач, КП «Київпастранс») звернулось
до Окружного адміністративного суду
міста Києва з позовом до Державної
виконавчої служби України (далі по
тексту - відповідач, ДВС України), в
якому просило визнати неправомірними
та незаконними дії державного
виконавця відділу примусового
виконання рішень ДВС України Попіва
Р.І. щодо винесення постанови про
стягнення виконавчого збору від 20
серпня 2014 року ВП №35733539, а також
скасувати зазначену постанову.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 16 вересня 2014 року
відкрито провадження в
адміністративній справі та призначено
її до розгляду в попередньому судовому
засіданні на 23 вересня 2014 року.

У попереднє судове засідання 23 вересня
2014 року з'явився представник позивача,
який позов підтримав, та представник
відповідача, яка проти задоволення
позову заперечувала.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 23 вересня 2014 року
закінчено підготовче провадження та
призначено справу до судового розгляду
на 02 жовтня 2014 року.

У судове засідання 02 жовтня 2014 року
з'явився представник позивача.
Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, про день, час та
місце розгляду справи повідомлений
належним чином, причини неявки суду не
повідомив, що стало підставою для
відкладення розгляду справи на 07
жовтня 2014 року.

У судовому засіданні 07 жовтня 2014 року
представник позивача наполягав на
задоволенні позову, з викладених у
ньому підстав. Представник відповідача
проти задоволення позову заперечував.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, Окружний
адміністративний суд міста Києва
встановив наступне.

10 грудня 2012 року на адресу відповідача
надійшла заява ПАТ «Київенерго» про
відкриття виконавчого провадження на
підставі наказу №5011-19/6256-2012, виданого
Господарським судом міста Києва 18
жовтня 2012 року про стягнення з КП
«Київпастранс» на користь ПАТ
«Київенерго» 16829809,66 грн.
заборгованості за спожиту активну
електричну енергію, 673277,41 грн.
заборгованості за спожиту реактивну
електричну енергію, 1070354,21 грн. пені,
165282,90 грн. інфляційні збитки, 213242,62 грн. -
3% річних та 64380,00 грн. судового збору,
оригінал якого було додано до заяви.

За результатами вивчення поданих
документів 18 грудня 2012 року старшим
державним виконавцем відділу
примусового виконання рішень ДВС
України винесено постанову про
відкриття виконавчого провадження та
визначено боржнику строк протягом 7
днів з моменту винесення (отримання)
постанови про відкриття виконавчого
провадження для самостійного
виконання рішення суду.

У зв'язку з невиконанням КП
«Київпастранс» у наданий для
добровільного виконання наказу строк у
повному обсязі, 20 серпня 2014 року
державним виконавцем винесено
постанову про стягнення з боржника
виконавчого збору у розмірі 1018822,60 грн.

Не погоджуючись з названою постановою
та діями щодо її винесення позивач
звернувся з відповідним позовом до
суду, в обґрунтування якого зазначив
про погашення підприємством у
добровільному порядку частини
заборгованості, визначеної у наказі, що
свідчить про не здійснення державним
виконавцем дій щодо примусового
виконання рішення суду. Крім того, під
час визначення розміру виконавчого
збору державним виконавцем
неправомірно не враховано суму у
розмірі 2186537,14 грн., зобов'язання щодо
сплати якої на підставі договору №1074-14
про порядок сплати санкцій та
відшкодування судових витрат за
рішенням Господарського суду у справі
№5011-19/6256-2012 від 23 липня 2014 року,
підписаного між стягувачем та
боржником, вважаються припиненими.

Частиною 2 статті 19 Конституції України
передбачено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

З урахуванням вищезазначеного,
Окружний адміністративний суд міста
Києва вважає за необхідне зазначити
наступне.

Розглядаючи позовні вимоги КП
«Київпастранс» суд виходить зі змісту
положень частини 1 статті 181 Кодексу
адміністративного судочинства
України, згідно з якими учасники
виконавчого провадження (крім
державного виконавця) та особи, які
залучаються до проведення виконавчих
дій, мають право звернутися до
адміністративного суду із позовною
заявою, якщо вважають, що рішенням, дією
або бездіяльністю державного
виконавця чи іншої посадової особи
державної виконавчої служби порушено
їхні права, свободи чи інтереси, а також
якщо законом не встановлено інший
порядок судового оскарження рішень,
дій чи бездіяльності таких осіб.

Отже, при визначенні юрисдикції суд
виходить з того, що до юрисдикції
адміністративних судів належать спори
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності державної виконавчої
служби при виконанні всіх виконавчих
документів, передбачених частиною 2
статті 17 Закону України «Про виконавче
провадження», крім тих, відносно яких
законом установлено інший, виключний
порядок їх оскарження.

Частиною 4 статті 82 Закону України «Про
виконавче провадження» встановлено, що
рішення, дії чи бездіяльність
державного виконавця або іншої
посадової особи державної виконавчої
служби щодо виконання судового рішення
можуть бути оскаржені сторонами до
суду, який видав виконавчий документ, а
іншими учасниками виконавчого
провадження та особами, які
залучаються до проведення виконавчих
дій, - до відповідного
адміністративного суду в порядку,
передбаченому законом.

Отже, критеріями визначення юрисдикції
судів щодо вирішення справ з приводу
оскарження рішень дій чи бездіяльності
органів державної виконавчої служби
щодо виконання судового рішення є
юрисдикційна належність суду, який
видав виконавчий документ, та статус
позивача як сторони у виконавчому
провадженні.

У розумінні статті 8 Закону України
«Про виконавче провадження» сторонами
у виконавчому провадженні є стягувач і
боржник.

Таким чином, до юрисдикції
адміністративних судів належать усі
справи з приводу оскарження рішень, дій
чи бездіяльності органів державної
виконавчої служби щодо виконання
судових рішень на підставі виконавчих
документів, виданих судами всіх
юрисдикцій, за винятком тих, які видано
загальними та господарськими судами у
разі звернення до суду сторін
відповідного виконавчого провадження
чи їхніх представників.

У той же час, згідно пункту 6 постанови
Пленуму Вищого адміністративного суду
України від 13 грудня 2010 року №3 «Про
практику застосування
адміністративними судами
законодавства у справах із приводу
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності державної виконавчої
служби» з наступними змінами та
доповненнями у редакції на час
виникнення спірних правовідносин,
постанови державного виконавця про
стягнення виконавчого збору та
накладення штрафу належать до видів
відповідальності за невиконання
рішення самостійно та за невиконання
без поважних причин рішення, що
зобов'язує боржника вчинити певні дії,
та рішення про поновлення на роботі.
Виконавчий збір - це санкція
відповідальності майнового характеру,
що накладається на боржника за
невиконання рішення у строк,
встановлений для його самостійного
виконання. Для застосування
виконавчого збору виконавець приймає
постанову, яка, у разі її невиконання
самостійно, виконується примусово в
установленому Законом України «Про
виконавче провадження» порядку.

За змістом пункту 7 частини 2 статті 17
Закону України «Про виконавче
провадження» постанови державного
виконавця про стягнення виконавчого
збору, витрат на проведення виконавчих
дій та накладення штрафу є виконавчими
документами. Якщо виконавче
провадження закінчено, а виконавчий
збір, витрати на проведення виконавчих
дій або штраф не стягнуто, відповідна
постанова виділяється в окреме
провадження і підлягає виконанню в
загальному порядку.

За результатом аналізу наведених
правових норм, Вищий адміністративний
суд України дійшов висновку, що
юрисдикція адміністративних судів
поширюється на справи з приводу
оскарження постанов державного
виконавця про стягнення виконавчого
збору, витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій і накладенням штрафу,
прийнятих у виконавчих провадженнях
щодо примусового виконання усіх
виконавчих документів незалежно від
того, яким органом, у тому числі судом
якої юрисдикції, вони видані.

Також суд враховує, що відповідно до
приписів статті 181 Кодексу
адміністративного судочинства України
відповідачем у справах з приводу
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності органів державної
виконавчої служби чи іншої посадової
особи державної виконавчої служби є
відповідний орган державної
виконавчої служби.

Згідно зі статтею 124 Конституції
України всі судові рішення ухвалюються
іменем України і є обов'язковими до
виконання на всій території України.

Умови і порядок виконання рішень судів
та інших органів (посадових осіб), що
підлягають примусовому виконанню у
разі невиконання їх у добровільному
порядку, визначає Закон України «Про
виконавче провадження» від 21.04.1999р. №
606-XIV у редакції на час виникнення
спірних правовідносин (далі по тексту -
Закон України від 21.04.1999р. № 606-XIV).

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону
України від 21.04.1999р. № 606-XIV примусове
виконання рішень покладається на
державну виконавчу службу, яка входить
до системи органів Міністерства
юстиції України.

Статтею 1 названого Закону визначено,
що виконавче провадження як
завершальна стадія судового
провадження та примусове виконання
рішень інших органів (посадових осіб) -
це сукупність дій органів і посадових
осіб, визначених у цьому Законі, що
спрямовані на примусове виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), які провадяться на
підставах, в межах повноважень та у
спосіб, визначених цим Законом, іншими
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до цього Закону
та інших законів, а також рішеннями, що
відповідно до цього Закону підлягають
примусовому виконанню (далі - рішення).

Відповідно до частини 2 статті 25 Закону
України від 21.04.1999р. № 606-XIV державний
виконавець протягом трьох робочих днів
з дня надходження до нього виконавчого
документа виносить постанову про
відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець
вказує про необхідність боржнику
самостійно виконати рішення у строк до
семи днів з моменту винесення
постанови (у разі виконання рішення про
примусове виселення боржника - у строк
до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у
разі ненадання боржником
документального підтвердження
виконання рішення буде розпочате
примусове виконання цього рішення із
стягненням з боржника виконавчого
збору і витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій, передбачених цим
Законом.

Згідно з частиною 1 статті 27 названого
Закону у разі ненадання боржником у
строки, встановлені частиною 2 статті 25
цього Закону для самостійного
виконання рішення, документального
підтвердження повного виконання
рішення державний виконавець на
наступний день після закінчення
відповідних строків розпочинає
примусове виконання рішення.

Наведені правові норми зобов'язують
боржника добровільно виконати рішення
у строк, встановленим державним
виконавцем, та повідомити про таке
виконання у цей же термін. В свою чергу,
дані норми, у разі невиконання
боржником рішення добровільно у
встановлений державним виконавцем
строк, зобов'язують державного
виконавця на наступний день після
закінчення відповідних строків
розпочати примусове виконання рішення,
тобто вчиняти певні дії, спрямовані на
його примусове виконання.

Як вбачається з матеріалів справи, на
виконання наказу №5011-19/6256-2012, виданого
18 жовтня 2014 року Господарським судом
міста Києва про стягнення з КП
«Киїпастранс» на користь ПАТ
«Київенерго» заборгованості за
спожиту активну електричну енергію в
сумі 16829809,66 грн., за спожиту реактивну
електричну енергію в сумі 673277,41 грн.,
пені в розмірі 1070354,21 грн., інфляційних
збитків в сумі 165282,90 грн., 3% річних у
сумі 213242,62 грн., 64380,00 грн. - судового
збору, старшим державним виконавцем
відділу примусового виконання рішень
ДВС України відкрито виконавче
провадження №35733539, про що винесено
постанову про відкриття виконавчого
провадження від 18 грудня 2012 року.

Пунктом 2 резолютивної частини
постанови боржника зобов'язано
самостійно виконати виконавчий
документ протягом 7 днів з моменту
винесення (отримання) постанови про
відкриття виконавчого провадження.

У подальшому, з метою виконання рішення
суду, державним виконавцем вчинено дії,
спрямовані на примусове виконання
рішення, а саме: направлено запит до
Реєстраційної служби Головного
управління юстиції у м. Києві від 15
серпня 2013 року №12-0-35-862/5.-496/2 про
наявність зареєстрованого нерухомого
майна, належного на праві власності КП
«Київпастранс», а також направлено
запит №2376100 від 12 вересня 2013 року до
державної податкової служби з метою
отримання інформації про номери
рахунків, відкритих у банках та інших
фінансових установах боржника.

З огляду на викладене, суд приходить до
висновку про вчинення відповідачем дій
спрямованих на примусове виконання
рішення суду, а тому посилання позивача
на незаконність постанови про
стягнення виконавчого збору з огляду
на те, що фактично дії щодо стягнення
грошових коштів з боржника
відповідачем не вчинялись, суд до уваги
не приймає.

У той же час, перевіряючи правильність
визначення розміру виконавчого збору,
який підлягає стягненню з боржника, суд
вважає за необхідне зазначити
наступне.

Відповідно до частини 1 статті 28 Закону
України від 21.04.1999р. № 606-XIV у разі
невиконання боржником рішення
майнового характеру у строк,
встановлений частиною 2 статті 25 цього
Закону для самостійного його
виконання, постановою державного
виконавця з боржника стягується
виконавчий збір у розмірі 10 відсотків
суми, що підлягає стягненню, або
вартості майна боржника, що підлягає
передачі стягувачу за виконавчим
документом.

Як вбачається із матеріалів справи, а
саме копії виконавчого провадження
№35733539, 13 серпня 2014 року на адресу
відповідача представником позивача
подано лист про часткове виконання
виконавчого документа на суму 8282120,71
грн. Крім того, повідомлено про
укладення між боржником та стягувачем
договору №1074-14 про порядок сплати
санкцій та відшкодування судових
витрат за рішенням Господарського суду
у справі №5011-19/6256-2012, згідно з яким
сторони домовились про припинення
зобов'язання шляхом проведення
часткової заміни первісного грошового
зобов'язання боржника перед кредитором
(стягувачем) новим зобов'язанням між
тими ж сторонами.

Однак, під час розрахунку виконавчого
збору відповідач виходив із суми
заборгованості за мінусом сум,
погашених шляхом перерахування
боржником грошових коштів на користь
стягувача. При цьому, будь-яких дій з
метою з'ясування питання щодо
погашення боржником грошових
зобов'язань шляхом укладення
відповідного договору, державним
виконавцем не вчинено, зокрема, не
з'ясовано підписання сторонами
правочину акту звіряння розрахунків,
який згідно пункту 9 договору
підтверджує припинення зобов'язання по
сплаті заборгованості.

У зв'язку з викладеним, суд вважає
передчасними висновки відповідача
щодо стягнення виконавчого збору у
розмірі 1081822,60 грн.

У той же час, суд вважає за необхідне
зазначити, що у разі з'ясування за
результатами перевірки виконання
боржником умов договору №1074-14 про
порядок сплати санкцій та
відшкодування судових витрат за
рішенням Господарського суду у справі
№5011-19/6256-2012 не проведення погашення
грошових зобов'язань, визначених у
виконавчому документів, відповідач не
позбавлений повноважень винести
постанову про стягнення виконавчого
збору у відповідному розмірі без
врахування зазначеного договору.

Враховуючи наведені вище обставини,
суд приходить до висновку про
необхідність задоволення позовних
вимог в частині визнання протиправною
та скасування постанови про стягнення
виконавчого збору від 20 серпня 2014 року
та відсутність підстав для задоволення
позову в частині визнання дій по
винесенню такої постанови
неправомірними та незаконними.

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого: 1) суд вирішує
справи відповідно до Конституції та
законів України, а також міжнародних
договорів, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України; 2) суд
застосовує інші нормативно-правові
акти, прийняті відповідним органом на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно частини першої статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 69 Кодексу
адміністративного судочинства України
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Відповідно до статті 70 Кодексу
адміністративного судочинства України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмету доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмету доказування.
Обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Відповідно до частини 2 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Доказів, які б повністю спростували
доводи позивача, відповідачем суду не
надано.

Оцінивши докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, враховуючи всі наведені
обставини, Окружний адміністративний
суд міста Києва вважає позовні вимоги
обґрунтованими, а позов таким, що
підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини 3 статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України якщо адміністративний позов
задоволено частково, судові витрати,
здійснені позивачем, присуджуються
йому відповідно до задоволених вимог, а
відповідачу - відповідно до тієї
частини вимог, у задоволенні яких
позивачеві відмовлено.

Враховуючи вищезазначене, керуючись
статтями 69, 70, 71, 94, 158-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправною та скасувати
постанову Державної виконавчої служби
України від 20 серпня 2014 року ВП №35733539
про стягнення з боржника виконавчого
збору.

3. В іншій частині позову
відмовити.

4. Присудити з Державного бюджету
України на користь Комунального
підприємства «Київпастранс» (04070, м.
Київ, вул. набережне шосе, 2, ) понесені ним витрати по сплаті
судового збору у розмірі 487 (чотириста
вісімдесят сім) грн. 20 коп.

Постанова набирає законної сили
відповідно до статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуюча суддя -
А.І. Кузьменко

Судді:
О.В. Дегтярьова

Ю.Т. Шрамко