Справа № 817/1821/14
Суддя: Кузьменко Л.В.
Дата ухвалення: 2014-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач:Кузьменко Л.В.
УХВАЛА

іменем України

"09" жовтня 2014 р.
Справа № 817/1821/14

Житомирський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді
Кузьменко Л.В.

суддів:
Зарудяної Л.О.

Охрімчук І.Г.,

при секретарі
Кратюк А. О. ,

за участю представників позивача та
відповідача,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Костопільської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Рівненській
області на постанову Рівненського
окружного адміністративного суду від
"01" серпня 2014 р. у справі за позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Захід-Диліжанс" до
Костопільської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення - рішення ,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Захід-Диліжанс"
звернулося до суду з адміністративним
позовом про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення Костопільської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Рівненській області
№ від 19.03.2014 року.

На обґрунтування позовних вимог
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Захід-Диліжанс"
посилається на те, що відповідач
безпідставно дійшов висновку про
допущення позивачем порушення вимог
п.198.3, 198.6 ст.198 Податкового кодексу
України, що призвело до завищення
податкового кредиту за вересень 2013 по
безтоварним операціям з ФОП ОСОБА_3 на
загальну суму ПДВ 137 689 грн. Вказує, що в
ході проведення перевірки позивачем
надані всі оригінали видаткових та
податкових накладних,
товарно-транспортних накладних та
договорів, які підтверджують
проведення операцій між ТОВ
"Захід-Диліжанс" та ФОП ОСОБА_3

З правовою позицією відповідача щодо
нікчемності та безтоварності угод,
укладених між ТОВ "Захід-Диліжанс" та
його контрагентом, позивач не
погоджується, оскільки вважає, що
вказана господарська операція, є
реальною, товарною, фактично виконаною,
а придбаний товар повністю
використаний у господарській
діяльності позивача, що підтверджено
належними первинними бухгалтерськими
документами та іншими доказами.

Постановою Рівненського окружного
адміністративного суду позов
задоволено повністю.

Суд першої інстанції визнав
протиправним та скасував податкове
повідомлення-рішення Костопільської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Рівненській області
№ від 19.03.2014.

З постановою суду першої інстанції не
погодився відповідач, подав апеляційну
скаргу, в якій з підстав порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, неповноти
з"ясування обставин справи просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення про
відмову в задоволенні позову.

Зазначає, що надані до перевірки
первинні документи, містять
невідповідності, позивачем не
підтверджено якої марки ТМЦ було
придбано, не надано паспорту на
продукцію, сертифікати, акти приймання
- здавання, а також належних доказів
щодо транспортування (ТТН -
нафтопродукти). Вважає, що висновки
податкового органу щодо
безпідставність формування ТОВ "Захід
Диліжанс" витрат та податкового
кредиту по операціях з ФОП ОСОБА_3 є
правомірними.

Заслухавши судю-доповідача, пояснення
представників сторін, обговоривши
доводи апеляційної скарги, дослідивши
письмові матеріали справи, суд
апеляційної інстанції дійшов висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, з таких підстав.

Як встановлено судом, Костопільською
об'єднаною державною податковою
інспекцією ГУ Міндоходів у Рівненській
області була проведена документальна
позапланова виїзна перевірка
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Захід-Диліжанс" з
питань дотримання вимог податкового
законодавства при проведенні
взаєморозрахунків із ФОП ОСОБА_3
(РНОКПП НОМЕР_1) за вересень 2013 року.

За результатами перевірки
Костопільською ОДПІ було складемо акт
№63/22/36950487 від 28.02.2014 p., та прийнято
податкове повідомлення-рішення №
від 19.03.2014 року, яким ТОВ
"Захід-Диліжанс" донараховано
податкові зобов'язання з податку на
додану вартість в сумі 172 111,25 грн. (в
тому числі 137 689 грн. основного
зобов'язання та 34 422,25 грн. штрафної
санкції).

ТОВ "Захід-Диліжанс" оскаржувало дане
податкове повідомлення-рішення в
адміністративному порядку, проте,
рішенням ГУ Міндоходів у Рівненській
області №140/10/17-00- 10-05-105/72 від 16.05.2014 p. та
рішенням Міндоходів і зборів України
№10782/6/99-99-10-01-15 від 17.06.2014 року було
відмовлено в задоволенні скарг
позивача.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
висновки Костопільської ОДПІ ГУ
Міндоходів у Рівненській області,
покладені в основу оспорюваного
податкового повідомлення-рішення є
необґрунтованими, відтак, оскаржуване
податкове повідомлення-рішення є
протиправними.

Матеріалами справи стверджується, що
підставою для винесення оскаржуваного
податкового повідомлення-рішення
слугував висновок податкового органу
про нікчемність та безтоварність
договору поставки №020913 від 02.09.2013 р.,
укладеного між ТОВ "Захід-Диліжанс" та
ФОП ОСОБА_3 Підставою для такого
висновку відповідача, щодо нікчемності
та безтоварності вказаної угоди слугує
акт перевірки контрагента позивача, за
якими податковий орган дійшов висновку
про наявність у ФОП ОСОБА_3 можливих
ознак фіктивної господарської
діяльності.

Як встановлено судом, між ТОВ
"Захід-Диліжанс" та ФОП ОСОБА_3 було
укладено Договір поставки №020913 від
02.09.2013 p., за яким ФОП ОСОБА_3 поставив для
ТОВ "Захід-Диліжанс" товар (73,94 тон
бітуму) на загальну суму 826 131,31 грн., в
т.ч. ПДВ 137 688,55 грн.

Господарські операції між позивачем та
його контрагентом підтверджуються
належним чином оформленими
податковими та видатковими накладними.

Крім того, судом встановлено, що
фактичне переміщення та доставка
придбаного позивачем товару у ФОП
ОСОБА_3 здійснено перевізником ПП
"Інформаційно-консалтингова група", що
підтверджується товарно-транспортними
накладними №9-01 від 02.09.2013 p.; №9-02 від
03.09.2013 p.; №9-03 від 04.09.2013 р.; № 9-04 від 05.09.2013
p.; №9-05 від 06.09.2013 p.; №9-06 від 09.09.2013 p.; №9-07
від 10.09.2013 p.; №9-08 від 10.09.2013 p.; №9-09 від
11.09.2013 p.; №9-10 від 12.09.2013 p.; №9-11 від 13.09.2013
p.; №9-13 від 16.09.2013 p.; №9-14 від 17.09.2013 p.; №9-15
від 18.09.2013 p.

При цьому, оплата за вказаним договором
для ФОП ОСОБА_3 була здійснена ТОВ
"Захід-Диліжанс" шляхом взаємозаліку
зустрічних грошових вимог, оскільки в
рахунок оплати за отриманий бітум
позивачем було відвантажено для ФОП
ОСОБА_3 асфальтобетон на загальну суму
826 130,82 грн.

Судом першої інстанції встановлено й
те, що обставини щодо фактичного
отримання та подальшого використання
позивачем придбаного у ФОП ОСОБА_3
товару (бітуму) у своїй господарській
діяльності підтверджується
відповідними документами, що свідчать
про його подальше використання при
виготовлені з такого бітуму кінцевого
продукту - асфальтобетону, зокрема:
актом списання складських запасів ТМЦ
від 30.09.2013 p.; Договором поставки №01/09
від 12.09.2013 p., згідно якого ТОВ
"Захід-Диліжанс" було поставлено для
ФОП ОСОБА_3 асфальтобетон на загальну
суму 826 130, 82 грн.; Довіреністю №8 від
12.09.2013 p. на отримання ТМЦ виданою ФОП
ОСОБА_3; видатковими накладними № 4 від
12.09.2013 p., №5 від 13.09.2013 p., №7 від 16.09.2013 p.,
№8 від 17.09.2013 p., №9 від 18.09.2013 p., №11 від
18.09.2013 p., №12 від 19.09.2013 P., № 13 від 20.09.2013 p.,
№14 від 23.09.2013 p., № 15 від 24.09.2013 p., №16 від
25.09.2013 p., № 18 від 26.09.2013 p., №19 27.09.2013 p., №20
від 30.09.2013 р.; податковими накладними № 4
від 12.09.2013 p., №5 від 13.09.2013 p., №7 від 16.09.2013
p., №8 від 17.09.2013 p., №9 від 18.09.2013 p., №11 від
18.09.2013 p., №12 від 19.09.2013 p., №13 від 20.09.2013 p.,
№14 від 23.09.2013 p., №15 від 24.09.2013 p., №16 від
25.09.2013 p., №18 від 26.09.2013 p., №19 27.09.2013 p., №20
від 30.09.2013 p.

Крім того, як встановлено матеріалами
справи, суми податку на додану вартість
за податковими накладними отриманими
від ФОП ОСОБА_3, та за податковими
накладними виписаними ТОВ
"Захід-Диліжанс" при подальшій
реалізації кінцевого товару
(асфальтобетону), було включено, як до
складу податкового кредиту, так і до
складу податкових зобов'язань, а самі
накладні включені до реєстру виданих
та отриманих податкових накладних, що є
додатком до декларацій із ПДВ за
вересень 2013 року.

Згідно з пп.4.1.27 п. 4.1 ст.4 Податкового
кодексу України витрати - це сума
будь-яких витрат платника податку у
грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних
для провадження господарської
діяльності платника податку, в
результаті яких відбувається
зменшення економічних вигод у вигляді
вибуття активів або збільшення
зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

У відповідності до п.138.1 ст.138
Податкового кодексу України, витрати,
що враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із витрат
операційної діяльності, інших витрат,
крім витрат, визначених у пунктах 138.3
цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

Згідно з пп.138.1.1 п.138.1 ст.138 Податкового
кодексу України, витрати операційної
діяльності включають собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг та інші витрати, які
прямо визначають особливості
формування витрат платника податку та
витрати банківських установ.

В силу вимог п.138.2 ст.138 Податкового
кодексу України витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Відповідно до п.138.4 Податкового кодексу
України витрати, що формують
собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг, крім
нерозподільних постійних
загальновиробничих витрат, які
включаються до складу собівартості
реалізованої продукції в періоді їх
виникнення, визнаються витратами того
звітного періоду, в якому визнано
доходи від реалізації таких товарів,
виконаних робіт, наданих послуг.

Пункт 139.1 ст.139 Податкового кодексу
України встановлює вичерпний перелік
витрат платника податку, що не
враховуються при визначенні
оподатковуваного прибутку. Серед таких
обмежень витрати на придбання
електрообладнання, які були виключені
відповідачем зі складу витрат
позивача, відсутні. Крім того,
відповідно до п.140.5 ст.140 Податкового
кодексу України встановлення
додаткових обмежень щодо складу витрат
платника податку, крім тих, що
зазначені в цьому розділі, не
дозволяється.

Відповідно до вимог пп.139.1.9 п.139.1 ст.139
Податкового кодексу України до складу
витрат не включаються витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Згідно з ч. 1,2 ст. 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" №996-XIV від 16.07.1999
року (в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин)
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати
обов'язкові реквізити: назву документа;
дату і місце складання; назва
підприємства, від імені якого
складається документ; зміст і обсяг
господарської операції; одиницю виміру
господарської операції; посади осіб,
відповідальних за здійснення
господарської операції і правильність
її оформлення; особистий підпис або
інші дані, що мають можливість
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Водночас статтею 1 Закону України від
16.07.1999 № 996-ХІV "Про бухгалтерський облік
та фінансову звітність в Україні"
визначено, що первинний документ - це
документ, який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення.

Отже, будь-які документи (у тому числі
договори, накладні, рахунки тощо) мають
силу первинних документів лише в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Якщо ж фактичного здійснення
господарської операції не було,
відповідні документи не можуть
вважатися первинними документами для
цілей ведення податкового обліку
навіть за наявності всіх формальних
реквізитів таких документів, що
передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного, судом вірно
зазначено, що для підтвердження даних
податкового обліку можуть братися до
уваги лише ті первинні документи, які
складені в разі фактичного здійснення
господарської операції.

Згідно зі статтею 1 Закону України від
16.07.1999 № 996-ХІV "Про бухгалтерський облік
та фінансову звітність в Україні"
господарською операцією є дія або
подія, яка викликає зміни в структурі
активів та зобов'язань, власному
капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

Вищевказані податкові, видаткові
накладні, розрахункові документи в
силу Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" №996-XIV від 16.07.1999
року (в редакції, чинній на час
існування спірних правовідносин) є
первинними документами, та мають всі
необхідні встановлені законом
обов'язкові реквізити. Докази того, що
вказані видаткові, податкові накладні
не мають юридичної сили або визнані в
установленому порядку недійсними
відповідачем суду не надано.

Слід також зазначити, що підпунктом
14.1.181 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу
України встановлено, що податковий
кредит - сума, на яку платник податку на
додану вартість має право зменшити
податкове зобов'язання звітного
(податкового) періоду, визначена згідно
з розділом V цього Кодексу.

Згідно з п.198.3 ст. 198 Податкового кодексу
України податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Вичерпний перелік операцій, що не є
об'єктом оподаткування, визначений ст.
196 Податкового кодексу України. Серед
даного переліку операції з придбання
товарно-матеріальних цінностей
(електрообладнання) та послуг
(автотранспортних) відсутні.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
підстави для виключення зі складу
податкового кредиту товариства сум
ПДВ, сплачених в ціні придбаного
товару, відсутні, оскільки отримання
такого товару за договорами
купівлі-продажу не суперечить чинному
законодавству, та є такими, що
спрямовані на отримання доходів, а тому
належать до господарської діяльності
позивача в розумінні податкового
законодавства.

Пунктом 198.2 ст.198 Податкового кодексу
України встановлено, що датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: або дата списання
коштів з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; або
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно з п. 198.4 ст.198 Податкового кодексу
України якщо платник податку придбає
(виготовляє) товари/послуги та
необоротні активи, які призначаються
для їх використання в операціях, що не є
об'єктом оподаткування або
звільняються від оподаткування, то
суми податку, сплачені (нараховані) у
зв'язку з таким придбанням
(виготовленням), не відносяться до
податкового кредиту зазначеного
платника.

Відповідно до п.198.6 ст.198 Податкового
кодексу України не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Тобто, необхідною умовою для
віднесення до податкового кредиту
сплачених у ціні товарів (послуг) сум
податку на додану вартість є факт
придбання товарів та послуг із метою їх
використання в господарській
діяльності.

Згідно з пунктом 201.10 ст.201 Податкового
кодексу України податкова накладна
видається платником податку, який
здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

При здійсненні операцій з постачання
товарів/послуг платник податку -
продавець товарів/послуг зобов'язаний
надати покупцю податкову накладну та
зареєструвати її в Єдиному реєстрі
податкових накладних.

Відповідно до п.187.1 ст.187 Податкового
кодексу України датою виникнення
податкових зобов'язань з постачання
товарів/послуг вважається дата, яка
припадає на податковий період,
протягом якого відбувається будь-яка з
подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від
покупця/замовника на банківський
рахунок платника податку як оплата
товарів/послуг, що підлягають
постачанню, а в разі постачання
товарів/послуг за готівку - дата
оприбуткування коштів у касі платника
податку, а в разі відсутності такої -
дата інкасації готівки у банківській
установі, що обслуговує платника
податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі
експорту товарів - дата оформлення
митної декларації, що засвідчує факт
перетинання митного кордону України,
оформлена відповідно до вимог митного
законодавства, а для послуг - дата
оформлення документа, що засвідчує
факт постачання послуг платником
податку.

Судом першої інстанції встановлено, що
контрагент позивача у встановленому
порядку був зареєстрованим платником
податку на додану вартість із правом
виписування податкових накладних, мав
відповідне свідоцтво платника податку
та перебуває на податковому обліку в
органах доходів та зборів.

Вказані обставини доводять, що
контрагент позивача володів
необхідною право - та дієздатністю для
вчинення господарських операцій, на
момент здійснення господарських
операцій.

Крім того, суд зазначає, що згідно ст. 67
Конституції України кожен зобов'язаний
сплачувати податки і збори в порядку і
розмірах, встановлених законом.

При цьому, нормами Податкового кодексу
України від 02.12.2010 року №2755-УІ не
встановлено обов'язку покупця
сплачувати податок на додану вартість
до бюджету у разі несплати продавцем
товару або іншою особою суми податку на
додану вартість, отриманої від покупця
у складі ціни товару. Відповідно до
положень Податкового кодексу України
від 02.12.2010 року №2755-УІ сума податку на
додану вартість, включена до ціни
товару, є податковим зобов'язанням
продавця товару і саме продавець
товару має сплачувати даний податок до
бюджету.

Статтею 61 Конституції України
встановлено, що юридична
відповідальність має індивідуальний
характер.

Тому, колегія суддів зазначає, що
позивач по справі не може нести
відповідальність за дії чи
бездіяльність контрагента щодо
невідображення ним сум податків по
господарським операціям та/або
неподання звітності до податкового
органу. Це означає, що не виконаня
контрагентом свого зобов'язання щодо
сплати податку до бюджету тягне
відповідальність та негативні
наслідки щодо цієї особи, а тому сама по
собі несплата податку продавцем не
може бути підставою для відмови у праві
для платника податку на податковий
кредит за наявності факту здійснення
господарської операції.

На підставі наведеного, колегія суддів
приходить до висновку, про те, що
податковим органом не спростовано
доводи позивача, з яким погодився суд
першої інстанції.

Відповідно до ст. 71 КАС України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, а суд, згідно ст. 86 цього
Кодексу, оцінює докази, які є у справі,
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідно до ст.159 КАС України, судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Аналізуючи чинне законодавство та
обставини справи колегія суддів
приходить до висновку, що суд першої
інстанції обґрунтовано задовольнив
позовні вимоги в спосіб, визначений
ст.162 КАС України, оскільки відповідач
як суб'єкт владних повноважень не надав
суду достатні та беззаперечні докази в
обґрунтування обставин, на яких
ґрунтуються його заперечення, та не
довів правомірність прийнятого
рішення.

В зв'язку з цим, колегія суддів
апеляційного суду вважає, що суд першої
інстанції при вирішенні даної справи
всебічно, повно та об'єктивно встановив
обставини справи, дослідив та оцінив
всі докази, які містяться в матеріалах
справи.

З огляду на таке, наведені в
апеляційній скарзі доводи не
викликають сумнівів щодо правильності
висновків суду першої інстанції та
застосування норм матеріального і
процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову суду - без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Зважаючи на те, що суд правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
апеляційну скаргу належить залишити
без задоволення, а постанову без змін.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Костопільської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Рівненській області
залишити без задоволення, а постанову
Рівненського окружного
адміністративного суду від "01" серпня
2014 р. без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
її в повному обсязі шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя
Л.В. Кузьменко

судді:
Л.О. Зарудяна

І.Г. Охрімчук

_

Повний текст cудового рішення
виготовлено "13" жовтня 2014 р.

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу: Товариство з обмеженою
відповідальністю "Захід-Диліжанс"
вул.Сидорова,11/20,м.Костопіль,Рівненська
область,35000

3- відповідачу: Костопільська
об'єднана державна податкова інспекція
Головного управління Міндоходів у
Рівненській області
вул.С.Руданського,5,м.Костопіль,Рівненс
ька область,35000

- ,