Справа № 806/4209/14
Суддя: Сичова Олена Петрівна
Дата ухвалення: 2014-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2014 року
Житомир справа № 806/4209/14

час прийняття: 09 год. 40 хв.
категорія 3.1.3

Житомирський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді Сичової О.П.,

за участі секретаря Шевчук Т.А.,

за участі представника позивача
ОСОБА_1,

за участі представника відповідача
Хробуста С.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 в інтересах
малолітніх дітей до Житомирського
районного сектора Управління
Державної міграційної служби України в
Житомирській області про визнання
протипраними рішення та дій,

встановив:

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в інтересах
малолітніх дітей: ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_3 звернулися до
Житомирського окружного
адміністративного суду з вказаним
позовом, в якому просили визнати
протиправним рішення Житомирського
районного сектора Управління
Державної міграційної служби України в
Житомирській області про відмову в
реєстрації їх місця проживання з
дітьми за адресою: АДРЕСА_1 та
зобов'язати відповідача здійснити
реєстрацію місця їх реєстрації з
дітьми за адресою: АДРЕСА_1.

Вимоги обґрунтовані тим, що вони
прибули на постійне місце проживання
за адресою: АДРЕСА_1, що
підтверджується довідкою
Васильківської сільської ради. За
вказаною адресою побудували житловий
будинок, на який оформили право
приватної власності. У зв'язку із
зазначеним вони звернулися до
відповідача із заявою щодо реєстрації
місця проживання у вказаному дачному
будинку, однак відповідачем листом від
09.08.2014 року №19/987 було відмовлено в
проведенні реєстрації місця
проживання. Зазначають, що з даним
рішенням Житомирського районного
сектора Управління Державної
міграційної служби України в
Житомирській області не погоджується,
відмову в реєстрації місця проживання
вважає протиправною.

Представник позивачів в судовому
засідання позовні вимоги підтримав в
повному обсязі з підстав зазначених в
позовній заяві.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти позову заперечив та
просив в його задоволенні відмовити.

Вислухавши пояснення представників
сторін, повно та всебічно дослідивши
докази по справі, суд прийшов до
висновку, що в задоволенні позову слід
відмовити.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 на праві
власності належить садовий будинок з
надвірними будівлями за адресою:
АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом
про право власності на садовий будинок.
28 лютого 2011 року на вказаний садовий
будинок виготовлено технічний
паспорт. 03 березня 2011 року
Комунальним підприємством
"Житомирське обласне міжміське бюро
технічної інвентаризації"
Житомирської міської ради право
власності на нерухоме майно (садовий
будинок) зареєстровано за №33045984.

15 липня 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
Житомирського районного сектора
Управління Державної міграційної
служби України в Житомирській області
щодо реєстрації місця проживання за
адресою Садове товариство "Зарево".

Листом від 19.08.2014 року №19/987
Житомирським районним сектором
Управління Державної міграційної
служби України в Житомирській області
було повідомлено ОСОБА_3 про те, що
проведення реєстрації місця
проживання за адресою Садове
товариство "Зарево" неможливе, так як
це суперечить нормам діючого
законодавства України. В даному листі
також зазначено, що придбана
нерухомість у вигляді садового
будинку та земельної ділянки
призначена для ведення садівництва,
питання про долучення садівничого
товариства "Зарево" до меж
Васильківської сільської ради
належить лише до компетенції Верховної
Ради України, яка розглядає зміни до
законодавства.

Позивачі не погоджуються з таким
рішенням суб'єкта владних повноважень,
у зв'язку з чим звернулися до суду за
захистом порушених, на їх думку, прав та
інтересів.

Вирішуючи спір по суті заявлених
позовних вимог суд зазначає, що спірні
правовідносини врегульовані
Конституцією України від 28 червня 1996 р.
№ 254к/96-ВР (далі - Конституція України),
Законом України "Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання" від 11 грудня 2003 р. № 1382 (далі
- Закон № 1382), Цивільним кодексом
України від 16 січня 2003 р. № 435-IV (далі ЦК
України), Житловим кодексом
Української РСР від 30 червня 1983 р., №
5464-X (далі ЖК УРСР № 5464-X ).

Статтею 33 Конституції України
передбачено, що кожному, хто на
законних підставах перебуває на
території України, гарантується
свобода пересування, вільний вибір
місця проживання, право вільно
залишати територію України, за
винятком обмежень, які встановлюються
законом.

В статті 2 Закону України "Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання" визначено, що громадянам
України, а також іноземцям та особам
без громадянства, які на законних
підставах перебувають в Україні,
гарантуються свобода пересування та
вільний вибір місця проживання на її
території, за винятком обмежень, які
встановлені законом.

Статтею 3 Закону України "Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання" визначено, що реєстрація -
внесення відомостей до паспортного
документа про місце проживання або
місце перебування із зазначенням
адреси житла особи та внесення цих
даних до реєстраційного обліку
відповідного органу спеціально
уповноваженого центрального органу
виконавчої влади з питань реєстрації.

Відповідно до пункту 1 статті 29
Цивільного кодексу України місцем
проживання фізичної особи є житловий
будинок, квартира, інше приміщення,
придатне для проживання в ньому
(гуртожиток, готель тощо), у
відповідному населеному пункті, у
якому фізична особа проживає постійно,
переважно або тимчасово.

Нормами статті 379 Цивільного кодексу
України встановлено, що житлом
фізичної особи є житловий будинок,
квартира, інше приміщення, призначені
та придатні для постійного проживання
в них.

Згідно зі статтею 4 Житлового кодексу
України дачні та садові будинки не
зараховуються до житлового фонду.

Інструкцією про порядок проведення
технічної інвентаризації об'єктів
нерухомого майна, затвердженою наказом
Державного комітету будівництва,
архітектури та житлової політики
України від 24.05.2001 року № 127, визначено,
що окремо від житлових будинків
виділяються садові та дачні будинки.

Так, пунктом. 2.4 Інструкції зазначено,
що садовий будинок - це будинок для
літнього (сезонного) використання.

Виходячи з вищезазначених норм,
садовий будинок не є жилим, оскільки
призначений для сезонного
використання.

Як встановлено судом, житло позивача
зареєстровано як садовий будинок, отже
не призначене для постійного
проживання і не зараховується до
житлового фонду.

Доводи позивача щодо належності йому
цього садового будинку, належній
реєстрації ним права власності на
вказану нерухомість (садовий будинок)
та придатності будинку для проживання,
суд враховує, проте ці доводи не
змінюють статусу цієї нерухомості з
садового будинку на житло, відтак не
утворюють підстав для проведення
реєстрації місця проживання позивача у
садовому будинку.

Судом також вставлено, а матеріалами
справи підтверджено зокрема довідкою
виконавчого комітету Василівської
сільської ради від 18.09.2014 року №371, що
садове товариство "Зарево" знаходиться
на території Василівської сільської
ради за межами населеного пункту
адміністративної одиниці.

В рішенні Конституційного суду України
від 22.09.05 №5-рп/2005 зазначено, що для
реєстрації місця проживання в садовому
будинку такий будинок повинен мати
адресу, знаходиться в межах
адміністративно-територіальної
одиниці, бути зареєстрованим як об'єкт
нерухомого майна. Приміщення будинку
повинно бути придатним для проживання,
тобто бути благоустроєним стосовно до
умов даного населеного пункту,
відповідати встановленим санітарним і
технічним вимогам.

Також, суд вважає за необхідне звернути
увагу, що 02.09.2014 року прийнято Закон
України "Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України щодо
переведення садових і дачних будинків
у жилі будинки та реєстрації в них
місця проживання" № 1673-VII.

Згідно вказаного закону було внесено
зміни у Житловий кодекс України і,
зокрема, доповнено його статтею 8-1,
відповідно до якої громадяни
відповідно до закону мають право на
переведення дачних і садових будинків,
що відповідають державним будівельним
нормам, у жилі будинки в порядку,
визначеному Кабінетом Міністрів
України.

Рішення про переведення дачних і
садових будинків у жилі будинки
приймається відповідними органами
місцевого самоврядування.

У Цивільному кодексі України
законодавець вирішив частину першу
статті 29 викласти в такій редакції:
"Місцем проживання фізичної особи є
житло, в якому вона проживає постійно
або тимчасово".

У статті 379 слова "інше приміщення"
замінено словами «інше жиле
приміщення», а після слова
«постійного» доповнити словами "або
тимчасового".

Абзаци п'ятий і сьомий статті 3 Закону
1382-IV викладено в такій редакції:

"місце проживання - житло, розташоване
на території
адміністративно-територіальної
одиниці, в якому особа проживає
постійно або тимчасово";

"реєстрація - внесення інформації до
Єдиного державного демографічного
реєстру та до паспортного документа
про місце проживання або місце
перебування особи із зазначенням
адреси житла".

Закон України "Про внесення змін до
деяких законодавчих актів України щодо
переведення садових і дачних будинків
у жилі будинки та реєстрації в них
місця проживання № 1673-VII набув
чинності 27.09.2014, тобто після отримання
позивачами відмови, отже суд вважає, що
станом на 09.08.2014 у відповідача були
законодавчі підстави для відмови в
реєстрації місця проживання позивачів
у садовому будинку.

Водночас, суд дійшов висновку, що
вказаний Закон законодавчо врегулював
прогалини у діючому законодавстві
України.

За викладених обставин, враховуючи
приписи ч.2 ст.19 Конституції України,
відповідно до яких органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України, відповідач правомірно
відмовив у здійсненні реєстрації місця
проживання у садовому будинку, який
знаходить поза межами населеного
пункту.

Крім того, позивачами не надано до суду
доказів присвоєння садовому будинку
поштової адреси.

Частиною 1 статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що розгляд і вирішення справ
в адміністративних судах здійснюється
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості, а частиною 1 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України зазначено, що кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, встановлених статтею 72
цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Заперечуючи проти позову, відповідач,
який відповідно до норм Кодексу
адміністративного судочинства України
є суб'єктом владних повноважень,
правомірність прийняття спірного
рішення довів належним чином.

Оцінивши докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому
дослідженні, та враховуючи всі
наведені обставини, виходячи з меж
заявлених позовних вимог, суд вважає
позовні вимоги необґрунтованими, а
позов таким, що не підлягає
задоволенню, оскільки відповідач не
мав в даному випадку права проводити
реєстрацію місця проживання позивача.

Такої правової позиції додержується
Вищий адміністративний суд України у
своїх ухвалах по справах №К-25518/10 від
31.01.2012 року, №К-12973/09 від 05.07.2012 року,
№К/9991/42748/11 від 18.12.2012 року.

Керуючись статтями 69, 70, 71, 158-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд,

постановив:

У задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили у
строк та у порядку, що визначені
статтею 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, і може бути
оскаржена до Житомирського
апеляційного адміністративного суду
через суд першої інстанції у порядку,
визначеному статтею 186 Кодексу
адміністративного судочинства
України, шляхом подачі апеляційної
скарги протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Суддя
О.П. Сичова

Повний текст постанови виготовлено: 20
жовтня 2014 р.