Справа № 825/2569/14
Суддя: Федотов І.В.
Дата ухвалення: 2014-10-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: № 825/2569/14
інстанції: Д'яков В.І.
Суддя-доповідач: Федотов І.В.
У Х В А Л А

Іменем України

14 жовтня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого - судді Федотова І.В.,

суддів - Ісаєнко Ю.А. та Оксененка О.М.,

при секретарі - Трегубенко Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в приміщенні суду,
апеляційні скарги ОСОБА_2 та відділу
Держземагенства в Козелецькому районі
Чернігівської області на постанову
Чернігівського окружного
адміністративного суду від 28 серпня 2014
року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_2 до Держземагенства
України, відділу Держземагенства в
Козелецькому районі Чернігівської
області, третя особа на стороні
відповідача, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору:
Головне управління Держземагенства в
Чернігівській області про стягнення
коштів,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до
суду з позовом до Держземагенства
України (далі - відповідач-1), відділу
Держземагенства в Козелецькому районі
Чернігівської області (далі -
відповідач-2), третя особа на стороні
відповідача, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору:
Головне управління Держземагенства в
Чернігівській області про:

- стягнення з Держземагенства України
на користь позивача 40819,20 грн. (без
урахування податку на доходи фізичних
осіб, єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування та без
військового збору) грошової
компенсації за невикористані основні
та додаткові відпустки за період з
13.11.2007 року по 16.07.2014 року, яку
перерахувати на банківський рахунок
позивача;

- допущення негайного виконання
судового рішення в частині стягнення з
відповідача-1 суми грошової
компенсації 40819,20 грн.;

- зобов'язання відповідача-1 подати у
встановлений судом строк звіт про
виконання судового рішення про
стягнення суми грошової компенсації
40819,20 грн.

Постановою Чернігівського окружного
адміністративного суду від 28 серпня 2014
року адміністративний позов було
задоволено частково, а саме: стягнуто з
відповідача-2 на користь ОСОБА_2 грошову
компенсацію за невикористані основні
та додаткові відпустки за період з
13.11.2007 року по 16.07.2014 року в розмірі 40819,20
грн. та допущено рішення до негайного
виконання в цій частині.

Не погоджуючись з таким судовим
рішенням, позивач та відповідач-2
подали апеляційні скарги.

Позивач у своїй апеляційній скарзі
просить змінити постанову суду першої
інстанції, вважаючи, що судом ухвалено
правильне по суті вирішення справи
рішення, однак, з помилковим
застосуванням норм матеріального та
процесуального права.

Відповідач-2 у своїй апеляційній скарзі
просить скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове, яким
змінити суму виплати компенсації
ОСОБА_2 за невикористані відпустки та
призупинити негайне виконання
оскаржуваного рішення до моменту
збільшення кошторисних призначень для
виплати ОСОБА_2 суми компенсації. В
обґрунтування своїх апеляційних вимог
відповідач-2 посилається на неповне
з'ясування судом першої інстанції
обставин справи та порушення ним норм
матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
сторін, які з'явились в судове
засідання, дослідивши доводи
апеляційних скарг та перевіривши
матеріали справи, колегія суддів
вважає, що апеляційні скарги не
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Згідно з п.1 ч.1 ст.198, ч.1 ст. 200 КАС
України, суд апеляційної інстанції
залишає скаргу без задоволення, а
постанова суду - без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом першої інстанції
та вбачається з матеріалів справи,
13.11.2007 року ОСОБА_2 було звільнено з
посади начальника управління
земельних ресурсів України на підставі
наказу голови Держземагенства України
від 13.11.2007 року №1096-к.

Постановою Вищого адміністративного
суду України від 26.02.2013 року у справі
№К-51548/09 скасовані рішення судів
попередніх інстанції та ухвалено
постанову про часткове задоволення
позовних вимог ОСОБА_2, якою визнано
протиправним і скасовано наказ
Держземагенства України від 13.11.2007 року
№1096-к «Про звільнення ОСОБА_2»,
позивача поновлено на посаді
начальника управління земельних
ресурсів України з 13.11.2007 року, стягнуто
з Держземагенства України на його
користь середній заробіток за час
вимушеного прогулу з вирахуванням
відповідних зборів і платежів та
отриманих сум при звільненні за період
з 13.11.2007 року по 26.02.2013 року.

21.02.2014 року на виконання зазначеного
рішення Вищого адміністративного суду
України наказом голови
Держземагенства України від №60-кт/а
скасовано наказ від 13.11.2007 року №1096-к
«Про звільнення ОСОБА_2» та поновлено
позивача на посаді начальника
управління земельних ресурсів у
Козелецькому районі з 13.11.2007 року.

Фактично ОСОБА_2 було допущено до
виконання службових обов'язків лише з
01.07.2014 року у зв'язку з відсутністю
відповідної посади на момент
поновлення його на роботі.

16.07.2014 року наказом відповідача-1
№321-кт/а позивача було звільнено за
власним бажанням у зв'язку з виходом на
пенсію.

Після звільнення з роботи ОСОБА_2 було
виплачено лише заробітну плату за
фактично відпрацьований час, тобто за
період з 01.07.2014 року по 16.07.2014 року, без
виплати йому грошової компенсації за
невикористані основні та додаткові
відпустки за період з 13.11.2007 року по
16.07.2014 року.

Задовольняючи адміністративний позов
в частині позовних вимог про стягнення
з відповідача-2 на користь ОСОБА_2
грошової компенсації за невикористані
основні та додаткові щорічні відпустки
у розмірі 40819,20 грн. та про допущення до
негайного виконання судового рішення в
цій частині, суд першої інстанції
виходив з того, що в даному випадку
наявні правові підстави лише для
задоволення позовних вимог в цій
частині.

Колегія суддів, дослідивши матеріали
справи та здійснивши системний аналіз
чинного законодавства, погоджується з
такими висновками суду першої
інстанції, виходячи з наступного.

Спірні правовідносини регулюються
Конституцією України, Кодексом законів
про працю України (далі - КЗпП України),
Податковим кодексом України (далі - ПК
України), Законами України «Про
державну службу» (далі - Закон №3723-ХІІ),
«Про відпустки» (далі - Закон №504/96-ВР),
«Про збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» (далі - Закон
№2464-VI), Постановою Кабінету Міністрів
України від 27.04.1994 року №250 «Про порядок
і умови надання державним службовцям,
посадовим особам місцевого
самоврядування додаткових оплачуваних
відпусток» (далі - Постанова №250),
Порядком обчислення середньої
заробітної плати, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 08.02.1995 року №100 (далі - Порядок №100).

Так, згідно з ч.2 ст.19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ст.35 Закону №3723-ХІІ,
державним службовцям надається
щорічна відпустку тривалістю 30
календарних днів, якщо законодавством
не передбачено більш тривалої
відпустки, з виплатою допомоги для
оздоровлення у розмірі посадового
окладу.

П.1 Постанови №250 передбачено, що
державним службовцям, які мають стаж
державної служби понад 10 років,
посадовим особам місцевого
самоврядування, які мають стаж служби в
цих органах понад 10 років, надається
додаткова оплачувана відпустка
тривалістю 5 календарних днів, а
починаючи з 11-го року ця відпустка
збільшується на 2 календарних дні за
кожний наступний рік. Тривалість
додаткової оплачуваної відпустки не
може перевищувати 15 календарних днів.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.82 КЗпП України та
п.2 ч.1 Закону №504/96-ВР, до стажу роботи,
що дає право на щорічну основну
відпустку (стаття 6 цього Закону),
зараховуються час, коли працівник
фактично не працював, але за ним, згідно
з законодавством, зберігалися місце
роботи (посада) та заробітна плата
повністю або частково (в тому числі час
оплаченого вимушеного прогулу,
спричиненого незаконним звільненням
або переведенням на іншу роботу).

Згідно зі ст.83 КЗпП України та ст.24
Закону №504/96-ВР, у разі звільнення
працівника йому виплачується грошова
компенсація за всі не використані ним
дні щорічної відпустки, а також
додаткові відпустки працівникам, які
мають дітей.

У п.п.2, 8 Порядку №100 закріплено, що
обчислення середньої заробітної плати
для оплати часу щорічної відпустки,
додаткових відпусток у зв'язку з
навчанням, творчої відпустки,
додаткової відпустки працівникам, які
мають дітей, або для виплати
компенсації за невикористані
відпустки провадиться виходячи з
виплат за останні 12 календарних
місяців роботи, що передують місяцю
надання відпустки або виплати
компенсації за невикористані
відпустки.

Обчислюються із середньої заробітної
плати за останні два місяці роботи,
провадяться шляхом множення
середньоденного (годинного) заробітку
на число робочих днів/годин, а у
випадках, передбачених чинним
законодавством, календарних днів, які
мають бути оплачені за середнім
заробітком. Середньоденна (годинна)
заробітна плата визначається діленням
заробітної плати за фактично
відпрацьовані протягом двох місяців
робочі (календарні) дні на число
відпрацьованих робочих днів (годин), а у
випадках, передбачених чинним
законодавством, - на число календарних
днів за цей період.

Ст.47 КЗпП України регламентовано, що
власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в статті
116 цього Кодексу, на день звільнення.

Згідно з ч.1 ст.116 КЗпП України, при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум. В разі спору про розмір сум,
належних працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган в
всякому випадку повинен в зазначений у
цій статті строк виплатити не
оспорювану нею суму.

Відповідно до пп.164.2.1 п.164.2 ст.164 ПК
України, до загального місячного
(річного) оподатковуваного доходу
платника податку включаються доходи у
вигляді заробітної плати, нараховані
(виплачені) платнику податку
відповідно до умов трудового договору
(контракту).

П.1 ч.1 ст.7 Закону №2464-VI передбачено, що
єдиний внесок нараховується для
платників, зазначених у пунктах 1 (крім
абзацу сьомого), 2, 3, 6, 7 і 8 частини
першої статті 4 цього Закону, - на суму
нарахованої заробітної плати за видами
виплат, які включають основну та
додаткову заробітну плату, інші
заохочувальні та компенсаційні
виплати, у тому числі в натуральній
формі, що визначаються відповідно до
Закону України «Про оплату праці», та
суму винагороди фізичним особам за
виконання робіт (надання послуг) за
цивільно-правовими договорами.

03.08.2014 року набрав чинності Закон
України від 31.07.2014 року №1621 «Про
внесення змін до Податкового кодексу
України та деяких інших законодавчих
актів», яким, зокрема, встановлено
військовий збір, об'єктом
оподаткування якого є доходи у формі
заробітної плата, інших заохочувальних
та компенсаційних виплат або інших
виплат і винагород, які нараховуються
(виплачуються, надаються) платнику у
зв'язку з трудовими відносинами та за
цивільно-правовими договорами.

Отже, з викладених правових норм
вбачається, що законодавством
регламентовано чіткий порядок
визначення тривалості основної та
додаткової відпустки державного
службовця та обчислення розміру
компенсації у разі її невикористання, а
також зобов'язання роботодавця
виплатити таку компенсацію працівнику
в разі його звільнення.

Виходячи з цього та враховуючи те, що
вже станом на 13.11.2007 року стаж державної
служби позивача становив 36 років,
судова колегія погоджується з
висновками суду першої інстанції щодо
визначення тривалості щорічних
основних і додаткових відпусток
позивача у період з 13.11.2007 року по 01.01.2014
року із розрахунку по 30 календарних
днів на рік основної відпуски та 20
календарних днів основної відпуски за
період з 01.01.2014 року по 16.07.2014 року та по
15 календарних днів додаткової
відпустки, що за результатами
здійснення математичних операцій
надає підстави для вирахування
загальної суми компенсації за вказані
невикористані відпустки ОСОБА_2 у
розмірі 40819,20 грн.

Доводи відповідача-2, викладені в його
апеляційній скарзі, стосовно
неправильного визначення судом першої
інстанції розміру спірних
компенсаційних виплат позивачу та щодо
неможливості подання ним власного
розрахунку зазначених сум у ході
розгляду справи в суді першої
інстанції через службову недбалість
працівників апелянта, колегія суддів
вважає не обґрунтованими і такими, що
повністю спростовуються наведеними
вище нормами права та висновками суду
першої інстанції.

Посилання відповідача-2 на тяжкий
фінансовий стан, що ускладнює
виконання судового рішення, також є
безпідставними, оскільки жодною нормою
чинного законодавства України
зазначена обставина не є підставою для
звільнення роботодавця від виконання
його зобов'язань перед працівником.

Твердження відповідача-2 про те, що
спірна сума компенсації на користь
позивача повинна стягуватися не з
нього, а з відповідача-1, судова колегія
вважає такими, що спростовуються
матеріалами справи, з яких вбачається,
що ОСОБА_2 перебував у трудових
правовідносинах саме з відповідачем-2,
а тому, як було розтлумачено Верховним
Судом України в п.27 постанови Пленуму
від 24.12.1999 року №13, належним
відповідачем у справі за позовом про
оплату праці є та юридична особа, з якою
позивачем укладено трудовий договір.

Крім того, дослідивши вищенаведені
приписи ст.164 ПК України та ст.7 Закону
№№2464-VI, колегія суддів звертає увагу
на те, судом першої інстанції було
правильно застосовано норми
податкового законодавства при
вирішення питання щодо необхідності
сплати із спірної суми компенсації за
невикористані основні та додаткові
відпустки податку з доходів фізичних
осіб та єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування.

Таким чином, посилання позивача в
доводах його апеляційної скарги на
відсутність правових підстав для
обкладення належної йому суми
компенсації за невикористанні
відпустки вказаними видами податку та
збору, є такими, що суперечать приписам
чинного законодавства.

Судова колегія також відзначає, що
судом першої інстанції, у
відповідності з приписами п.1 ч.2 ст.256
КАС України, правомірно звернуто
судове рішення в частині стягнення
спірної компенсації до негайного
виконання.

При цьому, колегія суддів вважає не
обґрунтованими доводи відповідача-2
щодо можливості негайного виконання
цього рішення лише в межах стягнення за
один місяць, оскільки, по-перше, це
суперечить самій сутності такого виду
виплати як компенсація за
невикористані відпустки, а по-друге, не
узгоджується саме з п.1 ч.2 ст.256 КАС
України, положення якого застосовано
судом першої інстанції.

З оскаржуваного рішення суду також
вбачається, що при вирішенні даного
спору суд не знайшов достатніх та
необхідних правових підстав для
зобов'язання відповідача-2 подати йому
звіт про виконання судового рішення.

Разом з тим, судова колегія звертає
увагу на те, що вчинення таких
процесуальних дій є правом, а не
обов'язком суду, яке реалізується ним
на власний розсуд, виходячи з
конкретних обставин кожної справи, а
тому доводи апеляційної скарги
позивача щодо необхідності змінити
оскаржуване судове рішення та
зобов'язати відповідача-2 подати до
суду такий звіт є не обґрунтованими і
безпідставними.

Враховуючи викладене, колегія суддів
приходить до висновку про те, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
а тому залишає його без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254
КАС України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та відділу
Держземагенства в Козелецькому районі
Чернігівської області залишити без
задоволення, а постанову
Чернігівського окружного
адміністративного суду від 28 серпня 2014
року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя
Федотов І.В.

Судді:
Ісаєнко Ю.А.

Оксененко О.М.