Справа № 345/7015/13-а
Суддя: Качмар В.Я.
Дата ухвалення: 2014-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2014 року
Справа № 1275/14/876

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Качмара В.Я.,

суддів - Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

за участі секретаря - Ратушної М.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові апеляційну скаргу
Управління Пенсійного фонду України в
м.Калуші та Калуському районі
Івано-Франківської області на
постанову Калуського міськрайонного
суду Івано-Франківської області від 13
січня 2014 року в справі за позовом
ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду
України в м.Калуші та Калуському районі
Івано-Франківської області про
скасування рішення про перерахунок та
зобов'язання провести перерахунок
пенсії,

В С Т А Н О
В И В :

12.12.2013 ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом до Управління Пенсійного фонду
України в м.Калуші та Калуському районі
Івано-Франківської області (далі - УПФ)
про визнання незаконним розпорядження
відповідача від 05.02.2013 №150342 (далі -
Розпорядження) та зобов'язання зробити
перерахунок його пенсії з 01.08.2012 та
надалі виплачувати в розмірі 90
відсотків від суми місячного заробітку
з урахуванням поданої ним довідки про
новий посадовий оклад, покликаючись на
те, що УПФ безпідставно здійснило
перерахунок його пенсії у розмірі 80
відсотків від суми заробітної плати
станом на 01.08.2012, посилаючись на зміни
до ст.50-1 Закону України «Про
прокуратуру» (далі - Закон №1789-ХІІ),
оскільки це суперечить ст.22
Конституції України та порушує його
права.

Постановою Калуського міськрайонного
суду Івано-Франківської області від 13
січня 2014 року в справі №345/7015/13-а
заявлений позов задоволено частково.
Визнано незаконним Розпорядження та
зобов'язано відповідача зробити з
01.08.2012 перерахунок пенсії позивачу
виходячи з розміру 90% від суми
місячного заробітку з урахуванням
поданої довідки про новий посадовий
оклад. В решті позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням,
його оскаржило УПФ, яке покликаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати постанову суду першої
інстанції і прийняти нову постанову,
якою відмовити у задоволенні позову. У
поданій апеляційній скарзі вказує на
те, що перерахунок пенсії позивачу ним
проведено правомірно та у
відповідності до чинного
законодавства, а також зазначає про
пропуск останнім встановленого ст.99
КАС України строку звернення до
адміністративного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
позивача, перевіривши матеріали
справи, апеляційну скаргу, суд
апеляційної інстанції приходить до
переконання, що апеляційну скаргу
належить задовольнити частково.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив із того, що
право на пенсійне забезпечення
позивача не може бути звужене чи
обмежене, а тому при перерахунку пенсії
відповідачем безпідставно розраховано
таку із розміру 80% від суми місячного
заробітку.

Такі висновки суду першої інстанції
відповідають фактичним обставинам
справи проте є лише частково вірними з
таких міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено матеріалами справи, що
01.08.2012 ОСОБА_1 звернувся до УПФ із заявою
про перерахунок пенсії на підставі
ст.50-1 Закону №1789-ХІІ та надав довідку
від 27.07.2012 №18(146)вих.12 про заробітну
плату старшого помічника прокурора
області станом на 14.06.2012 (далі - Довідка).

Розпорядженням УПФ здійснило позивачу
перерахунок пенсії починаючи з 01.08.2012
виходячи з розміру 80 відсотків від суми
заробітної плати, що зазначена у
Довідці, на підставі ст.50-1 Закону №
1789-ХІІ з урахуванням змін, внесених
Законом України «Про заходи щодо
законодавчого забезпечення
реформування пенсійної системи» (далі -
Закон №3668-VІ) та з урахуванням
постанови Кабінету Міністрів України
від 31.05.2012 №505 «Про упорядкування
структури та умов оплати праці
працівників органів прокуратури».

Не погодившись із таким перерахунком
відповідача у зв'язку із здійсненням
такого із розміру 80 відсотків від суми
заробітної плати, що зазначена у
Довідці, а не з 90 відсотків як того
вимагає чинне законодавством, позивач
звернувся до суду з цим
адміністративним позовом.

У відповідності до ч.2 ст.99 КАС України
(в редакції, чинній на час виникнення
спірних відносин) для звернення до
адміністративного суду за захистом
прав, свобод та інтересів особи
встановлюється шестимісячний строк,
який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналась або повинна була дізнатись
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст.100 КАС України
адміністративний позов, поданий після
закінчення строків, установлених
законом, залишається без розгляду, якщо
суд за заявою особи, яка його подала, не
знайде підстав для поновлення строку,
про що постановляється ухвала.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що
оскільки стосовно не нарахованих
пенсій ніякими нормативно-правовими
актами, крім КАС України, не визначено
строк звернення до суду, то під час
вирішення спорів, які виникають із
вказаних правовідносин слід
застосовувати шестимісячний строк
звернення до суду.

Оскільки, позивач звернувся до суду із
позовною заявою лише 12.12.2013, а позовні
вимоги заявлені ним з 01.08.2012, доказів
того, що ним був пропущений строк для
звернення до суду з поважних причин не
надано, апеляційний суд приходить до
висновку про те, що адміністративний
позов в частині зобов'язання провести
перерахунок пенсії з 01.08.2012 по 11.06.2013
включно слід залишити без розгляду у
зв'язку із пропуском строку звернення
до адміністративного суду без поважних
причин.

Зі змісту ч.3 ст.23 Загальної Декларації
прав людини, п.4 ч.1 Європейської
Соціальної хартії та ч.3 ст.46
Конституції України випливає, що кожна
особа похилого віку має право на
справедливу і задовільну винагороду,
соціальний захист, за роки важкої праці
та шкідливих робіт, - яка є основним
джерелом існування для них самих та
їхніх сімей.

Відповідно до ст.19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Умови та порядок пенсійного
забезпечення прокурорів та слідчих
визначено ст.50-1 Закону №1789-ХІІ,
редакція якої неодноразово
змінювалась.

Так, відповідно до ч.1 ст.50-1 Закону
№1789-ХІІ (в редакції, чинній на час
призначення пенсії позивачу),
прокурори і слідчі зі стажем роботи не
менше 20 років, у тому числі зі стажем
роботи на посадах прокурорів і слідчих
прокуратури не менше 10 років, мають
право на пенсійне забезпечення за
вислугу років незалежно від віку.
Пенсія призначається в розмірі 80
відсотків від суми їхньої місячної
(чинної) заробітної плати, до котрої
включаються всі види оплати праці, на
які нараховуються страхові внески,
одержуваної перед місяцем звернення за
призначенням пенсії. За кожен повний
рік роботи понад 10 років на цих посадах
пенсія збільшується на 2 відсотки, але
не більше 90 відсотків від суми
місячного (чинного) заробітку.

Законом №3668-VІ, який набрав чинності з
01.10.2011, внесено зміни до ст.50-1 Закону
№1789-ХІІ, зокрема змінено у відсотках
розмір пенсії за вислугу років, яка
призначається прокурорам і слідчим у
разі реалізації ними такого права.

Відповідно до ст.50-1 Закону №1789-ХІІ у
редакції Закону №3668-VІ прокурори і
слідчі мають право на пенсійне
забезпечення за вислугу років
незалежно від віку за наявності на день
звернення вислуги років. Пенсія
призначається в розмірі 80 відсотків
від суми їхньої місячної (чинної)
заробітної плати, до якої включаються
всі види оплати праці, з якої було
сплачено єдиний внесок на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, а до 1 січня 2011
року - страхові внески на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування, одержуваної перед місяцем
звернення за призначенням пенсії.

Таким чином, з 01.10.2011 положення ч.1 ст.50-1
Закону №1789-ХІІ щодо призначення
прокурорам і слідчим пенсії за вислугу
років у розмірі не більше 90 відсотків
від суми місячного (чинного) заробітку
втратили чинність у зв'язку з внесенням
змін до редакції цієї статті Законом
№3668-VІ.

Разом з тим підстави та порядок
перерахунку пенсій прокурорам
регулюють частини 13 та 18 ст.50-1 Закону
№1789-ХІІ, положення яких щодо
перерахунку пенсії у зв'язку із
прийняттям Закону №3668-VІ змін не
зазнали (змінилась лише нумерація
частин цієї статті).

Так, відповідно до ч.13 ст.50-1 Закону
№1789-ХІІ обчислення (перерахунок)
пенсій провадиться за документами
пенсійної справи та документами,
додатково поданими пенсіонерами,
виходячи з розміру місячного заробітку
за відповідною посадою, з якої особа
вийшла на пенсію, станом на час
звернення за призначенням або
перерахунком.

Згідно з ч.18 ст.50-1 Закону №1789-ХІІ
призначені працівникам прокуратури
пенсії перераховуються у зв'язку з
підвищенням заробітної плати
відповідних категорій
прокурорсько-слідчих працівників.
Перерахунок призначених пенсій
провадиться з першого числа місяця, що
йде за місяцем, у якому настали
обставини, що тягнуть за собою зміну
розміру пенсії. Якщо при цьому
пенсіонер набув права на підвищення
пенсії, різницю в пенсії за минулий час
може бути виплачено йому не більш як за
12 місяців. Перерахунок пенсій
провадиться з урахуванням фактично
отримуваних працівником виплат і умов
оплати праці, що існували на день його
звільнення з роботи.

Відтак, враховуючи наведене, суд
апеляційної інстанції вважає, що при
перерахунку пенсії працівникам
прокуратури має застосовуватися норма,
що визначає розмір пенсії у відсотках,
яка діяла на момент призначення пенсії.

Зміни внесені Законом №3668-VІ до ст.50-1
Закону №1789-ХІІ щодо розміру пенсії у
відсотках стосуються порядку
призначення пенсії прокурорам і
слідчим у разі реалізації ними права на
пенсійне забезпечення, а не
перерахунку вже призначеної пенсії.
Процедури призначення та перерахунку
пенсії різні за змістом і механізмом їх
проведення. Нормами, які визначають
механізм проведення перерахунку
пенсії за вислугу років прокурорам є
ч.13 та ч.18 ст.50-1 Закону №1789-ХІІ, які змін
у зв'язку із прийняттям Закону №3668-VІ не
зазнали.

Крім того, вирішуючи питання про
застосування цього Закону в часі,
апеляційний суд виходить із того, що
згідно зі ст.22 Конституції України
закріплені нею права і свободи не є
вичерпними, гарантуються і не можуть
бути скасовані. При прийнятті нових
законів або внесенні змін до чинних
законодавчих актів не допускається
звуження змісту та обсягу існуючих
прав і свобод.

Конституційний Суд України
неодноразово розглядав питання,
пов'язані з реалізацією права на
соціальний захист, і сформулював
правову позицію, згідно з якою
Конституція України виокремлює певні
категорії громадян України, що
потребують додаткових гарантій
соціального захисту з боку держави. До
них, зокрема, належать громадяни, які
відповідно до ст.17 Конституції України
перебувають на службі у військових
формуваннях та правоохоронних органах
держави, забезпечуючи суверенітет і
територіальну цілісність України, її
економічну та інформаційну безпеку, а
саме: у Збройних Силах України, органах
Служби безпеки України, міліції,
прокуратури, охорони державного
кордону України, податкової міліції,
Управління державної охорони України,
державної пожежної охорони, Державного
департаменту України з питань
виконання покарань тощо (рішення
Конституційного Суду України від 06
липня 1999 року №8-рп/99 у справі щодо
права на пільги та від 20 березня 2002 року
№5-рп/2002 у справі щодо пільг,
компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційний
Суд України вказав, що необхідність
додаткових гарантій соціальної
захищеності цієї категорії громадян як
під час проходження служби, так і після
її закінчення зумовлена насамперед
тим, що служба у Збройних Силах України,
інших військових формуваннях та
правоохоронних органах держави
пов'язана з ризиком для життя і
здоров'я, підвищеними вимогами до
дисципліни, професійної придатності,
фахових, фізичних, вольових та інших
якостей. Це повинно компенсуватися
наявністю підвищених гарантій
соціальної захищеності, тобто
комплексу організаційно-правових
економічних заходів, спрямованих на
забезпечення добробуту саме цієї
категорії громадян як під час
проходження служби, так і після її
закінчення.

Виходячи із висловленого у рішеннях
Конституційного Суду України
розуміння сутності соціальних
гарантій працівників правоохоронних
органів, зокрема працівників
прокуратури, зміст та обсяг досягнутих
ними соціальних гарантій не може бути
звужено шляхом внесення змін до
законодавства.

Вказана позиція апеляційного суду
узгоджується з рішенням Верховного
Суду України, зокрема, з постановою від
10 грудня 2013 року в справі №21-420а13.

Відповідно до ч.1 ст.244-2 КАС України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за результатами розгляду
заяви про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначені норми права, та для
всіх судів України.

Згідно з ч.2 ст.71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Доводи відповідача щодо правомірності
своїх дій спростовуються
встановленими судом апеляційної
інстанції обставинами та наявними в
матеріалах справи доказами.

За таких обставин, суд апеляційної
інстанції приходить до переконання про
підставність позовних вимог ОСОБА_1
щодо визнання протиправним та
скасування Розпорядження, зобов'язання
УПФ провести перерахунок та виплату з
12.06.2013 призначеної йому пенсії за
вислугу років виходячи із розміру 90%
місячного заробітку старшого
помічника прокурора наведеного у
довідці прокуратури
Івано-Франківської області від 27.07.2012
№18(146) вих.12, та з врахуванням
виплачених сум.

З огляду на викладене, оскільки
постанова суду першої інстанції
прийнята з неповним з'ясуванням судом
обставин, що мають значення для справи,
що призвело до неправильного вирішення
справи, то апеляційну скаргу належить
задовольнити частково, а оскаржувану
постанову слід скасувати та прийняти
нову постанову.

Керуючись ст.ст.196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС
України, суд,

П О С Т А
Н О В И В :

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в м.Калуші та
Калуському районі Івано-Франківської
області задовольнити частково.

Постанову Калуського міськрайонного
суду Івано-Франківської області від 13
січня 2014 року скасувати та прийняти
нову постанову якою позов задовольнити
частково.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до
Управління Пенсійного фонду України в
м.Калуші та Калуському районі
Івано-Франківської області в частині
позовних вимог про зобов'язання
перерахувати призначену пенсію з 01
серпня 2012 року по 11 червня 2013 року
включно залишити без розгляду.

Визнати протиправним та скасувати
розпорядження Управління Пенсійного
фонду України в м.Калуші та Калуському
районі Івано-Франківської області від
05 лютого 2013 року №150342.

Зобов'язати Управління Пенсійного
фонду України в м.Калуші та Калуському
районі Івано-Франківської області
провести перерахунок та виплату з 12
червня 2013 року призначеної ОСОБА_1
пенсії за вислугу років виходячи із
розміру 90% місячного заробітку
старшого помічника прокурора
наведеного у довідці прокуратури
Івано-Франківської області від 27 липня
2012 року №18(146) вих.12, та з врахуванням
виплачених сум.

В задоволенні решти позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена у касаційному порядку шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до адміністративного
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів після набрання нею
законної сили.

Головуючий суддя
В.Я. Качмар

Суддя
О.М. Гінда

Суддя
В.В. Ніколін

Повний текст виготовлений 10 жовтня 2014
року.