Справа № 810/3897/14
Суддя: Головенко О.Д.
Дата ухвалення: 2014-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2014 року 810/3897/14

Київський окружний адміністративний
суд у складі: головуючого судді -
Головенко О.Д., розглянувши в порядку
письмового провадження в м. Києві
адміністративну справу за позовом
фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до
Білоцерківської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області про визнання нечинним та
скасування податкових повідомлень -
рішень -

в с т а н о в и в:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1
звернувся до суду з позовом до
Білоцерківської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області про визнання нечинним та
скасування податкових повідомлень -
рішень від 04.06.2010 № /0, № /0, №
та № /0.

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 15.12.2010
позовні вимоги були задоволені
частково та скасовано податкове
повідомлення - рішення від 04.06.2010 №
/0, ухвалою від 15.03.2011 Київського
апеляційного адміністративного суду
таке рішення залишено без змін.

Відповідач не погоджуючись з вказаними
рішеннями оскаржив їх у касаційному
порядку. 18.06.2014 ухвалою Вищого
адміністративного суду України
попередні рішення були скасовані, а
справу направлено на новий розгляд до
суду першої інстанції.

У судовому засіданні 16.09.2014
протокольною ухвалою суду у вказаній
справі, у зв'язку з реорганізацією
відповідача було замінено на
належного, а саме Рокитнянської МДПІ у
Київській області на Білоцерківську
ОДПІ ГУ Міндоходів у Київській області.

Спірне податкове зобов'язання
визначене на підставі даних акту
перевірки про перевищення позивачем
обсягу отриманої виручки.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що відповідачем було
нараховано податкове зобов'язання з
податку на додану вартість, у зв'язку з
отриманням ОСОБА_1 коштів у вигляді
виручки в розмірі 300 000,00 грн., що є
порушенням п. 4.7 Закону України «Про
податок на додану вартість», що діяв на
час виникнення даних правовідносин, а
саме на думку відповідача позивач мав
зареєструватися як платник податку на
додану вартість, однак відповідачем не
доведено належними доказами сплату
позивачем коштів на користь продавця
товарів, а будь - які інші документи, що
свідчать про передачу товару від
продавця чи позивача довірителю
відсутні.

Вказує, що будучи приватним
підприємцем отримав грошові кошти від
довірителя в сумі більше ніж 300 000,00 грн.
та згідно Закону України «Про податок
на додану вартість» повинен був
зареєструватися платником податку на
додану вартість, однак отримані кошти
позивач не перераховував (не передавав)
продавцю товару, тому, на його думку,
обов'язку щодо реєстрації платником
податку на додану вартість не виникло.

Представник позивача подав суду
клопотання про розгляд справи за його
відсутності у порядку письмового
провадження.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився. Про час, місце
розгляду справи повідомлений належним
чином. Вимоги протокольної ухвали від
16.09.2014 щодо надання письмових пояснень
з урахуванням ухвали Вищого
адміністративного суду України від
18.06.2014, однак вимоги суду не виконав.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України якщо
немає перешкод для розгляду справи у
судовому засіданні, визначених цією
статтею, але прибули не всі особи, які
беруть участь у справі, хоча і були
належним чином повідомленні про дату,
час і місце судового розгляду, суд має
право розглянути справу у письмовому
провадженні у разі відсутності потреби
заслухати свідків чи експертів.

Розглянувши подані документи і
матеріали, оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, суд вважає,
що позов підлягає частковому
задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до
направлення від 17.05.2010 № 101, виданого
відповідачем та наказу від 14.05.2010 № 87
була проведена документальна
позапланова перевірка
фінансово-господарської діяльності з
питань дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.01.2008 по 30.09.2009, за
результатами якої складено акт №
16/17-0118/ та винесено податкові
повідомлення - рішення № 000020701
від 04.06.2010, № /0 від 04.06.2010, № /0
від 04.06.2010, № /0 від 04.06.2010.

Не погоджуючись з прийнятими
податковими повідомленнями - рішеннями
позивач оскаржив його до суду.

Як вбачається з матеріалів справи
04.06.2010 постановою Київського окружного
адміністративного суду позов було
задоволено частково, податкове
повідомлення - рішення № /0 від
04.06.2010 було скасовано та ухвалою від
15.03.2011 Київського апеляційного
адміністративного суду таке рішення
залишено без змін.

Відповідач не погоджуючись з вказаними
рішеннями оскаржив їх у касаційному
порядку. 18.06.2014 ухвалою Вищого
адміністративного суду України
касаційну скаргу відповідача було
задоволено частково та попередні
рішення були скасовані, а справу
направлено на новий розгляд до суду
першої інстанції.

З ухвали Вищого адміністративного суду
України вбачається, що судами обох
попередніх інстанцій не надано
правової оцінки обставинам справи щодо
отримання позивачем коштів у сумі 9 715
071,33 грн. для придбання товарів за
дорученням іншої особи, а також
передання придбаних товарів на
загальну суму 9 715 071,33 грн. вагою 451695 кг.
довірителю - приватному підприємству
«Людмила НБМ».

Таким чином, касаційна інстанція
визначає, що судами не досліджено
питання перевищення позивачем
граничного обсягу оподаткування
поставок, за наслідками якого у
платника виникає обов'язок
зареєструватися платником податку на
додану вартість, та не надано належної
правової оцінки податковому
повідомленню - рішенню від 04.06.2010
№ /0 з огляду на обсяги операцій з
придбання товарів та їх подальшої
передачі комітенту в період, що
перевірявся.

Крім того, даною ухвалою вказано, що
суди попередніх інстанцій відмовляючи
в задоволені позовних вимог про
скасування рішення від 04.06.2010 № /0
про застосування штрафних санкцій
виходили з того, що позивач отримав
комісійну винагороду готівковими
коштами в сумі 14 841,13 грн., проте не
застосував опломбований у
встановленому порядку та переведений у
фіскальний режим роботи реєстратор
розрахункових операцій, чим порушив п. 1
ст. 3 Закону України «Про застосування
реєстраторів розрахункових операцій у
сфері торгівлі, громадського
харчування та послуг».

Разом з тим, суди не надали правової
оцінки тій обставині, що позивач
здійснював підприємницьку діяльність
без створення юридичної особи за
самостійно обраним способом
оподаткування доходів, одержаних від
цієї діяльності, за фіксованим
податком шляхом придбання патенту та
не з'ясували чи зобов'язаний він був
проводити відповідну операцію з
отримання комісійної винагороди через
реєстратор розрахункових операцій, а
також не з'ясували дотримання
відповідачем строків застосування
адміністративно - господарських
санкцій, передбачених ст. 250
Господарського кодексу України

Так, враховуючи вищенаведеної ухвалу
Вищого адміністративного суду України
від 18.06.2014 суд вважає за необхідне
вказати наступне.

Відповідно до ст. 67 Конституції України
кожен зобов'язаний сплачувати податки
і збори в порядку і розмірах,
встановлених законом.

Як вже було встановлено судами
попередніх інстанцій 05.01.2009 за № 01/01-9 ПП
«Людмила НБМ» (надалі - комітент), в
особі директора Носирь Б.М., діючого на
підставі статуту, з одного боку, і ФОП
ОСОБА_1 (далі - комсіонер), уклали
договір, відповідно до якого
комісіонер зобов'язується по дорученню
комітента здійснити в інтересах
останнього від свого імені угоди по
заготівлі і купівлі товару. Діючи від
свого імені, комісіонер самостійно
укладає договори купівлі і заготівлі з
третіми особами.

Відповідно до п. 2.1.1 договору
комісіонер зобов'язаний самостійно
здійснювати всю комерційно -
маркетингову діяльність, пов'язану з
виконанням доручень, знайти
постачальників і підписати з ними
договори купівлі чи заготівлі
відповідно до побажань комітента на
найбільш вигідних для нього умовах.

До обов'язків комісіонера згідно з
договором також входило прийняти від
постачальників товар, і прийняти всі
необхідні умови для зберігання його.
Оглянути товар, перевірити його
кількість і обгортку із супровідними
документами. Кожні 30 днів інформувати
комітента про хід виконання доручення,
інформувати про кількість укладених
угод, а також надавати копії укладених
договорів.

Відповідно до пункту 2.2 комітент
зобов'язаний передати комісіонеру
грошові кошти на закупівлю товару на
протязі 90 днів з дня підписання
Договору та прийняти звіт комісіонера
та затвердити його на протязі 5 днів.

Згідно з пунктом 3.1 договору за
виконання доручення комітент виплачує
комісіонеру винагороду в розмірі 0,2%
від суми виконання угоди.

На виконання укладеного договору
комісії позивачем були отримані кошти
у сумі 9 715 071,33 грн. відповідно
прибуткових касових ордерів. Актом
приймання виконання робіт позивачем
було передано, а приватним
підприємством «Людмила НБМ» прийнято
по видаткових накладних товар на
загальну суму 9 715 071,33 грн. та передано
товару 451695 кг.

Статтею 1011 Цивільного кодексу України
визначено, що за договором комісії одна
сторона (комісіонер) зобов'язується за
дорученням другої сторони (комітента)
за плату вчинити один або кілька
правочинів від свого імені, але за
рахунок комітента. За договором
комісії комісіонер, вчиняючи угоди,
виступає від свого імені, але за
дорученням і за рахунок комітента. При
цьому зазначимо, що однією із істотних
умов договору комісії є визначення
комісійної винагороди.

Особливості правового регулювання
відносин, що виникають при здійсненні
операцій, пов'язаних із комісією,
визначено у главі 69 Цивільного кодексу
України та главі 31 Господарського
кодексу України.

Згідно зі статтею 1018 та ч. 6 ст. 1022
Цивільного кодексу України умовами
такого договору є те, що комісіонер
забезпечує інтереси саме комітента, а
не свої власні, у зв'язку з чим
зобов'язаний передати все одержане
майно за договором комісії
комітентові, який і набуває права
власності на нього.

Відповідно до п. 7.9.1 п. 7.9 ст. 7 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств», що був чинний на час
виникнення даних правовідносин не
включаються до валового доходу і не
підлягають оподаткуванню кошти або
майно, залучені платником податку у
зв'язку з залученням платником податку
майна на підставі договору концесії,
комісії, консигнації, довірчого
управління, схову (відповідального
зберігання), а також згідно з іншими
цивільно - правовими договорами, що не
передбачають передачі права

власності на таке майно, з урахуванням
положень п.п. 7.9.6 цього пункту.

Тобто у відповідності до укладеного
договору комісії кошти, що надійшли до
позивача не є власністю цього суб'єкта,
оскільки підлягають обов'язковій
передачі третій особі, а тому ці кошти
не є виручкою від реалізації продукції
(товарів, послуг, робіт) чи доходом
суб'єкта підприємницької діяльності.

Ці кошти не можуть бути включені до
складу виручки від реалізації
продукції платником податку - фізичною
особою-підприємцем. До складу виручки
від реалізації продукції (товарів,
робіт, послуг) у даному випадку може
бути включена тільки сума комісійної
винагороди.

Правила ведення податкового обліку з
податку на додану вартість визначено
статтею 7 Закону України «Про податок
на додану вартість», що діяв на час
виникнення даних правовідносин.

У відповідності до вимог п. 7.2.4 п. 7.2 ст. 7
Закону України «Про податок додану
вартість» право на нарахування податку
на додану вартість, складання та
надання податкових накладних надано
виключно особам, зареєстрованим як
платники податку на додану вартість в
порядку, передбаченому ст. 9 даного
Закону.

Відповідно до п. 1.6 та п. 1.7 ст. 1 Закону
України «Про податок на додану
вартість» податкове зобов'язання -
загальна сума податку, одержана
(нарахована) платником податку в
звітному (податковому) періоді,
податковий кредит - сума, на яку платник
податку має право зменшити податкове
зобов'язання звітного періоду.

Законом України «Про податок на додану
вартість» визначено, що датою
виникнення податкових зобов'язань з
продажу товарів (робіт, послуг) дата,
яка припадає на податковий період,
протягом якого відбувається будь-яка з
подій, раніше (п. 7.3.1 п. 7.3 ст. 7):

або дата зарахування коштів від
покупця (замовника) на банківський
рахунок платника як оплата товарів
(робіт, послуг), що підлягають продажу,

або дата відвантаження товарів, а для
робіт (послуг) - дата оформлення
документа, що підтверджує факт
виконання робіт (послуг) платником
податку.

Датою виникнення права платника
податку на податковий кредит
вважається дата здійснення першої з
подій (п. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7):

- або дата списання коштів з
банківського рахунку платника податку
в оплату товарів, послуг), дата виписки
відповідного рахунку (товарного чека),

або дата отримання податкової
накладної, що засвідчує факт придбання
платником товарів (робіт, послуг).

Умови включення до податкового кредиту
сум податку на додану вартість,
нарахованих (сплачених) платником
податку у зв'язку з придбанням або
виготовленням товарів, у тому числі
основних фондів, визначаються, зокрема,
п. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про
податок на додану вартість» згідно з
яким: «податковий кредит звітного
періоду складається із сум податків,
нарахованих (сплачених ) платником
податку за якою, встановленою п. 6.1 ст. 6
та ст. 8 цього Закону протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних активів та незавершених
капітальних інвестицій в необоротні
капітальні активи), у тому числі при їх
імпорті, з метою подальшого
використання у виробництві та/або
поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Згідно п. 7.4.5 п. 7.4 ст.7 Закону не
дозволяється включення до податкового
кредиту будь-яких витрат по сплаті
податку, що не підтверджені
податковими накладними чи митними
деклараціями.

Відповідно до п. 7.2.3 п. 7.2 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» податкова накладна
складається у момент виникнення
податкових зобов'язань продавця у двох
примірниках. Оригінал податкової
накладної надається покупцю, копія
залишається у продавця товарів (робіт,
послуг).

Податкова накладна є звітним
податковим документом і одночасно
розрахунковим документом.

У відповідності з вимогами п.п. 7.7.1 п. 7.1
ст. 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» суми податку, що
підлягають сплаті до бюджету або
відшкодуванню з бюджету, визначаються
як різниця між загальною сумою
податкових зобов'язань, що виникли у
зв'язку з будь - яким продажем товарів
(робіт, послуг) протягом звітного
періоду, та сумою податкового кредиту
звітного періоду.

Крім того, п. 4.7 ст. 4 Закону України «Про
податок на додану вартість» у разі коли
платник податку (далі - повірений)
здійснює діяльність з придбання
товарів (робіт, послуг) за дорученням та
за рахунок іншої особи (далі -
довіритель), датою збільшення
податкового кредиту такого повіреного
є дата перерахування коштів (поставка в
управління цінних паперів, інших
документів, що засвідчують відносини
боргу) на користь продавця таких
товарів (робіт, послуг) або поставка
інших видів компенсацій вартості таких
товарів (робіт, послуг), а датою
збільшення податкових зобов'язань є
дата передання таких товарів
(результатів робіт, послуг) довірителю.

Однак в матеріалах справи відсутні
будь - які докази щодо сплати позивачем
коштів на користь продавця товарів,
також в матеріалах справи відсутні
будь - які докази передачі товару від
продавця чи позивача довірителю.

Згідно із ч. 1 ст. 69 КАС України доказами
в адміністративному судочинстві є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення осіб, які беруть
участь у справі, та інші обставини, що
мають значення для правильного
вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Відповідно до ст. 70 КАС України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмету доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмету доказування.
Обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Податковий орган, як суб'єкт владних
повноважень не надав доказів передачі
коштів від повіреного до продавця
товару або сам факт передачі товару
довірителю.

Щодо податкових повідомлень - рішень №
/0, № та №
/0 від 04.06.2010, то розгляд даних
рішень є не актуальним, тому, що суми
визначені даними податковими
зобов'язаннями сплачені позивачем, про
свідчить його письмове пояснення.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Частиною 3 ст. 2 КАС України передбачено,
що у справах щодо оскарження рішень,
дій чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

З огляду на вищевикладене податковим
органом не доведено правомірність
прийнятого податкового повідомлення -
рішення від 04.06.2010 № /0, крім того,
ухвалою суду відповідача було
зобов'язано надати письмові пояснення
з урахуванням ухвали Вищого
адміністративного суду України від
18.06.2014, однак вказана вимога суду
виконана не була.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов
висновку, що оскаржуване податкове
повідомлення - рішення від 04.06.2010 №
/0 є незаконним, протиправним, а
такому підлягає скасуванню.

За наведених обставин суд вважає
позовні вимоги обґрунтованими і
такими, що підлягають частковому
задоволенню.

Керуючись статтями 11-14, 69-71, 79, 86, 94, 122,
159-163, 167, 185, 186, 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд -

п о с т а н о в и в:

Позов задовольнити частково.

Визнати нечинним та скасувати рішення
Білоцерківської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області від 04.06.2010 № /0.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили в
порядку, встановленому ст. 254 КАС
України.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо не скасовано,
набирає законної сили після
повернення апеляційної скарги, відмови
у відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до
Київського апеляційного
адміністративного суду у порядку,
встановленому статтями 185-187 КАС
України, шляхом подання апеляційної
скарги через Київський окружний
адміністративний суд протягом десяти
днів з дня отримання копії постанови.

Суддя
Головенко О.Д.