Справа № К/9991/8359/11-С
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-10-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 жовтня 2014 року
м. Київ К/9991/8359/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,
Тракало В.В.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом Прокурора Долинської
міжрайонної прокуратури
Івано-Франківської області в інтересах
ОСОБА_4 до Управління праці та
соціального захисту населення
Долинської районної державної
адміністрації Івано-Франківської
області про зобов'язання вчинити певні
дії, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
постанову Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від 4
березня 2009 року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 16 листопада 2010 року,-

у с т а н о в и л а :

У жовтні 2008 року Прокурор Долинської
міжрайонної прокуратури
Івано-Франківської області звернувся
із зазначеним позовом в інтересах
ОСОБА_4 в якому просив зобов'язати
відповідача здійснити перерахунок та
виплату одноразової допомоги при
народженні дитини з урахуванням статті
6 Закону України від 15 лютого 1995
року № 56/95-ВР «Про статус гірських
населених пунктів в Україні» (далі
Закон № 56/95-ВР).

Посилаючись на те, що допомога при
народженні дитини виплачується їй без
врахування вимог статті 6 Закону №
56/95-ВР, а її звернення про перерахунок
залишено без задоволення, просила
зобов'язати відповідача нарахувати і
виплатити таку з урахуванням
підвищення, як особі, яка працює,
проживає або навчається на території
населеного пункту, якому надано статус
гірського.

Постановою Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від
4 березня 2009 року, залишеною без змін
ухвалою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 16 листопада
2010 року позов задоволено частково,
стягнуто з відповідача на користь
позивача заборгованість з виплати
одноразової допомоги при народженні
дитини, у розмірі 510 гривень з
урахуванням статті 6 Закону №
56/95-ВР.

У касаційній скарзі позивач,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального і порушення норм
процесуального права, в частині
відмови у позові, просить судові
рішення, в цій частині, скасувати та
задовольнити позов у повному обсязі.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи колегія суддів, в межах статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України, дійшла висновку про
відхилення скарги з таких підстав.

Судами встановлено, що позивач
проживає і працює у м. Долина
Івано-Франківської області, якому,
згідно з постановою Кабінету Міністрів
України від 11 серпня 1995 року № 647 «Про
перелік населених пунктів, яким
надається статус гірських», надано
статус гірського.

З листопада 2006 року по жовтень 2007 року
позивач одержувала допомогу при
народженні дитини, передбачену статтею
41 Закону України від 18 січня 2001 року №
2240-ІІІ «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування у
зв'язку з тимчасовою втратою
працездатності та витратами,
зумовленими народженням та
похованням» (далі Закон № 2240-ІІІ) у
розмірі 8500 гривень, без урахування
підвищення, встановленого статтею 6
Закону № 56/95-ВР.

Задовольняючи частково позов суди, на
підставі наявних у справі даних
встановили і правильно виходили з того,
що позивач, 8 червня 2007 року, отримала
посвідчення, що підтверджує її статус,
як особи, що працює, проживає або
навчається на території населеного
пункту, якому надано статус гірського,
а тому саме з цієї дати відповідач
зобов'язаний здійснювати нарахування
та виплату допомоги при народженні
дитини з урахуванням підвищення,
встановленого статтею 6 Закону № 56/95-ВР.

Так, відповідно до абзацу 2 частини 2
статті 56 Закону України від 19 грудня 2009
року № 489-V «Про Державний бюджет
України на 2007 рік» допомога при
народженні дитини здійснюється за
рахунок коштів відповідної субвенції з
державного бюджету місцевим бюджетам у
розмірі 8500 гривень. Виплата допомоги
здійснюється одноразово при
народженні дитини в сумі 3400 гривень,
решта - протягом наступних 12 місяців
рівними частинами у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Як правильно встановлено судами та
підтверджується матеріалами справи,
відповідач виплатив таку допомогу
позивачу у розмірі 8500 гривень, однак, не
врахував вимоги абзацу 1 частини 2
статті 6 Закону № 56/95-ВР, згідно з яким,
розмір державних пенсій, стипендій,
всіх передбачених чинним
законодавством видів державної
матеріальної допомоги громадянам, які
одержали статус особи, що працює,
проживає або навчається на території
населеного пункту, якому надано статус
гірського, збільшується на 20 відсотків.

Оскільки позивач проживає у АДРЕСА_1,
якому надано статус гірського, вона має
право на пільги, передбачені Законом
№ 56/95-ВР, за умови надання їй
відповідного статусу, у встановленому
цим законом порядку.

За приписами частини 1 статті 5 цього
Закону, статус особи, яка проживає і
працює (навчається) на території
населеного пункту, якому надано статус
гірського, надається громадянам, що
постійно проживають, постійно працюють
або навчаються на денних відділеннях
навчальних закладів у цьому населеному
пункті, про що громадянам виконавчим
органом відповідної місцевої ради
видається посвідчення встановленого
зразка.

Таке посвідчення громадянки, яка
проживає, працює (навчається) на
території гірського населеного пункту,
позивач отримала лише 8 червня 2007 року,
а тому, колегія суддів приходить до
висновку, що саме з цієї дати вона
отримала відповідний статус і має
право на пільги, встановлені Законом №
56/95-ВР.

За таких обставин, відповідач,
починаючи з 8 червня 2007 року, повинен
був здійснювати нарахування і виплату
допомоги при народженні дитини з
урахуванням підвищення, встановленого
статтею 6 Закону № 56/95-ВР.

Таким чином, суди дійшли правильного
висновку про те, що підстав для виплати
вищезазначеної допомоги з підвищенням,
згідно статті 6 Закону № 56/95-ВР,
до 8 червня 2007 року у відповідача не
було, а тому у задоволенні цієї частини
позову слід відмовити.

Враховуючи викладене, рішення судів
відповідають дійсним обставинам
справи та нормам матеріального і
процесуального права, доводи
касаційної скарги їх висновків не
спростовують, а тому підстав для
скасування судових рішень колегія
суддів не вбачає.

За правилами частини першої статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанцій
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Не може бути скасовано правильне і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а
постанову Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від 4
березня 2009 року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 16 листопада 2010 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало