Справа № 826/12625/14
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2014-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

15 жовтня 2014 року № 826/12625/14

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі колегії суддів:
головуючого судді Келеберди В.І. ,
суддів Данилишин В.М. Качура І.А. при
секретарі судового засідання
Віруцькій О.В. розглянувши у
відкритому судовому засіданні
адміністративну справу

за позовом Заступника
Генерального прокурора України до
Міністра оборони України треті
особи без самостійних вимог на предмет
спору: ОСОБА_1, ОСОБА_2 провизнання дій
протиправними, скасування наказів О Б С
Т А В И Н И С П Р А В И:

Заступник Генерального прокурора
України звернувся до суду з позовом до
Міністра оборони України, треті особи
без самостійних вимог на предмет спору:
ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання відмови
щодо скасування наказів від 27.09.2013 №321
та від 05.02.2013 №20 (по особовому складу)
такою, що суперечить вимогам закону;
скасування наказу від 27.09.2013 №321 у
частині прийняття на військову службу
за контрактом осіб офіцерського складу
з присвоєнням військового звання
«полковник» солдату запасу ОСОБА_2 та
наказу від 05.02.2013 №20 (по особовому
складу) у частині призначення ОСОБА_1 на
посаду заступника директора
департаменту внутрішнього аудиту та
фінансового контролю Міністерства
оборони України; зобов'язання Міністра
оборони України вирішити питання про
відповідальність службових осіб, з
вини яких допущено порушення закону
при виданні вищевказаних наказів та
відхиленні подання заступника
Генерального прокурора України.

Позовні вимоги обґрунтовані тим,
що у зв'язку з виявленням порушень
закону при виданні вищевказаних
наказів заступником Генерального
прокурора України було винесено
подання про скасування наказів та
проведення службового розслідування
за фактами порушення законодавства під
час підготовки та видання наказів та
притягнення до відповідальності
винних посадових осіб. Проте,
відповідач, на думку позивача,
проігнорував факт видання оспорюваних
наказів його попередником з порушенням
законодавства та відхилив подання
прокурора.

Відповідач - Міністр оборони
України - заперечував проти
задоволення позовних вимог з підстав
викладених у письмових запереченнях,
які долучено до матеріалів справи, з
яких вбачається, що накази Міністра
оборони України від 27.09.2013 №321 та від
05.02.2013 №20 (по особовому складу) прийняті
відповідно до вимог Закону України
«Про військовий обов'язок і військову
службу», Положення про проходження
громадянами України військової служби
у Збройних Силах України,
затвердженого Указом Президента
України від 10.12.2008 №1153/2008. Крім того,
представник відповідача вказував, що
наказ від 05.02.2013 №20 (по особовому
складу) у частині призначення ОСОБА_1 на
посаду заступника директора
департаменту внутрішнього аудиту та
фінансового контролю Міністерства
оборони України не може бути скасовано,
оскільки звільнення з роботи шляхом
скасування наказу про прийняття на
роботу чинним законодавством не
передбачено.

Представник третіх осіб без
самостійних вимог на предмет спору в
судовому засіданні заперечувала проти
задоволення позовних вимог.

Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали, заслухавши
пояснення сторін, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, Окружний
адміністративний суд м. Києва,

ВСТАНОВИВ:

Заступником Генерального
прокурора України внесено подання від
21.07.2014 №10/2/1-26692-14 «Про скасування
наказів Міністра оборони України від
27.09.2013 №321 та від 05.03.2013 №20».

Зі змісту подання від 21.07.2014 №10/2/1-26692-14
вбачається, що наказом від 27.09.2013 №321
солдату запасу ОСОБА_2 присвоєно
військове звання «полковник» , чим
порушено ст. 20, 5 Закону України «Про
військовий обов'язок та військову
службу» та п. 50 Положення про
проходження громадянами України
військової служби у Збройних силах
України, затвердженого Указом
Президента України від 10.12.2008 №1153/2008.

Також, наказ від 05.03.2013 №20 (по особовому
складу) прийнято з порушенням
законодавства щодо кваліфікаційних
вимог державних службовців, а саме: на
час прийняття оскарженого наказу
ОСОБА_1 мав стаж роботи за фахом менше
ніж необхідно для зайняття такої
посади відповідно до Постанови
Кабінету Міністрів від 28.09.2011 №1001.

Судом встановлено, що за результатом
розгляду подання від 21.07.2014 №10/2/1-26692-14
листом від 02.08.2014 №220/5938 Міністр оборони
України повідомив про неможливість
виконання вимог подання, оскільки
звільнення з роботи шляхом скасування
наказу про прийняття на роботу буде
порушенням норм Кодексу законів про
працю України.

Спірні правовідносини врегульовано
Законом України «Про прокуратуру»,
Законом України «Про військовий
обов'язок і військову службу»,
Положенням про проходження
громадянами України військової служби
у Збройних Силах України,
затвердженого Указом Президента
України від 10.12.2008 №1153/2008, постановою
Кабінету Міністрів від 28.09.2011 №1001.

Відповідно до пункту 2 статті 4 Закону
України "Про прокуратуру" діяльність
органів прокуратури спрямована на
всемірне утвердження верховенства
закону, зміцнення правопорядку і має
своїм завданням захист від
неправомірних посягань, гарантованих
Конституцією, іншими законами України
та міжнародними правовими актами
соціально-економічних, політичних,
особистих прав і свобод людини та
громадянина.

Статтею 5 вказаного Закону встановлено,
що прокуратура України становить єдину
систему, на яку відповідно до
Конституції України та цього Закону
покладаються такі функції: 1)
підтримання державного обвинувачення
в суді; 2) представництво інтересів
громадянина або держави в суді у
випадках, визначених законом; 3) нагляд
за додержанням законів органами, які
проводять оперативно-розшукову
діяльність, дізнання, досудове
слідство; 4) нагляд за додержанням
законів при виконанні судових рішень у
кримінальних справах, а також при
застосуванні інших заходів
примусового характеру, пов'язаних з
обмеженням особистої свободи громадян.
На прокуратуру не може покладатися
виконання функцій, не передбачених
Конституцією України і цим Законом.

Згідно пункту 2 частини першої статті 19
Закону України "Про прокуратуру"
предметом нагляду за додержанням і
застосуванням законів є додержання
законів про недоторканність особи,
соціально-економічні, політичні,
особисті права і свободи громадян,
захист їх честі і гідності, якщо
законом не передбачений інший порядок
захисту цих прав.

Перевірка виконання законів
проводиться за заявами та іншими
повідомленнями про порушення
законності, що вимагають
прокурорського реагування, а за
наявності приводів - також з власної
ініціативи прокурора. Прокуратура не
підміняє органи відомчого управління
та контролю і не втручається у
господарську діяльність, якщо така
діяльність не суперечить чинному
законодавству (ч. 2 ст. 19 Закону).

Частиною третьою статті 20 зазначеного
вище Закону встановлено, що при
виявленні порушень закону прокурор у
межах своєї компетенції має право: 1)
вносити подання; 2) у встановленому
законом порядку ініціювати
притягнення особи до дисциплінарної,
адміністративної відповідальності,
складати протокол про адміністративне
правопорушення та починати досудове
розслідування; 3) звертатися до суду в
передбачених законом випадках.

Відповідно до частини першої статті 23
Закону України "Про прокуратуру"
подання - це акт реагування прокурора
на виявлені порушення закону з вимогою
(вимогами) щодо: 1) усунення порушень
закону, причин та умов, що їм сприяли; 2)
притягнення осіб до передбаченої
законом відповідальності; 3)
відшкодування шкоди; 4) скасування
нормативно-правового акта, окремих
його частин або приведення його у
відповідність із законом; 5) припинення
незаконних дій чи бездіяльності
посадових і службових осіб.

Подання може бути внесено
Прем'єр-міністру України, Кабінету
Міністрів України, Верховній Раді
Автономної Республіки Крим, Раді
міністрів Автономної Республіки Крим,
міністерствам та іншим центральним і
місцевим органам виконавчої влади,
органам місцевого самоврядування,
військовим частинам, громадським
об'єднанням, органам державного
нагляду (контролю), посадовим і
службовим особам цих органів,
підприємствам, установам та
організаціям незалежно від форм
власності, підпорядкованості чи
приналежності, фізичним особам -
підприємцям (ч. 2 ст. 23 Закону).

Відповідний прокурор має бути
повідомлений про результати розгляду
подання та вжиті заходи у визначений
ним строк, що обчислюється з дня
отримання подання та не може бути
меншим 10 днів (ч. 3 ст. 23 Закону).

У разі відхилення подання в цілому чи
частково або неповідомлення прокурора
про результати розгляду подання, а
також якщо подання не вносилося,
прокурор може звернутися до суду щодо:
1) визнання незаконним
нормативно-правового акта
відповідного органу повністю чи в
окремій його частині; 2) визнання
протиправним рішення чи окремих його
положень і щодо скасування або
визнання нечинним рішення чи окремих
його положень; 3) визнання
протиправними дій чи бездіяльності,
зобов'язання вчинити певні дії або
утриматися від вчинення певних дій (ч. 5
ст. 23 Закону).

Для звернення прокурора з позовом до
суду встановлюється 15-денний строк, що
обчислюється з дня одержання
повідомлення про відхилення подання
або в разі неповідомлення прокурора
про результати розгляду подання з дня
закінчення визначеного прокурором
строку для його розгляду (ч. 6 ст. 23
Закону).

Судом встановлено, що наказом Міністра
оборони України від 27.09.2013 №321 з
солдатом запасу ОСОБА_2 укладено
контракт про проходження громадянами
України військової служби у Збройних
силах України строком на 5 років,
прийнято на військову службу за
контрактом осіб офіцерського складу,
призначено директором департаменту
внутрішнього аудиту та фінансового
контролю Міністерства оборони України
та присвоєно військове звання
«полковник» в порядку переатестації.

Статтею5 Закону України "Про військовий
обов'язок і військову службу" (далі -
Закон) визначено, що присвоєння та
позбавлення військових звань,
пониження та поновлення у військовому
званні військовослужбовців,
військовозобов'язаних та резервістів,
переатестація військовозобов'язаних,
які мають спеціальні звання, для
присвоєння військових звань
здійснюється в порядку, визначеному
статутами Збройних Сил України,
положеннями про проходження
військової служби громадянами України,
положеннями про проходження
громадянами України служби у
військовому резерві.

Згідно із підпунктом 3 статті 19 Закону
встановлено, що форма, порядок і
правила укладання контракту,
припинення (розірвання) контракту та
наслідки припинення (розірвання)
контракту також визначаються
положеннями про проходження
військової служби громадянами України,
якщо інше не передбачено законом.

Пунктом 38 Положення про проходження
громадянами України військової служби
у Збройних Силах України,
затвердженого Указом Президента
України від 10.12.2008 № 1153/2008 (далі -
Положення) визначено, що контракт про
проходження військової служби
укладається на загальних підставах із
дотриманням вимог пункту 26 цього
Положення, зокрема, з
військовозобов'язаними, які мають
спеціальні звання або класні чини.

Відповідно до п. 26 Положення контракт
про проходження військової служби є
підставою для видання відповідного
наказу по особовому складу про
зарахування особи до списків особового
складу Збройних Сил України та
призначення її на відповідну посаду чи
продовження військової служби.

Пунктом 71 Положення встановлено, що
військовозобов'язаним, які мають
класні чини, в разі їх прийняття на
військову службу в Збройні Сили
України присвоюються військові звання
в порядку переатестації з урахуванням
їх класних чинів, рівня освіти, досвіду
служби та відповідності посаді, на яку
їх призначено.

Відповідно до п. 72 Положення пропозиції
щодо переатестації у військовому
званні військовозобов'язаних, які
мають класний чин, вносяться під час
розгляду питання стосовно прийняття
цих осіб на військову службу за
контрактом.

Судом встановлено та сторонами не
заперечується, що до проходження
державної та військової служби в
апараті Міністерства оборони України
працював в органах прокуратури України
з 1999 по 2013 рік, має класний чин - "старший
радник юстиції", що підтверджується
відповідними довідками.

Переатестація військовозобов'язаних,
які мають спеціальне звання або
класний чин, для присвоєння
військового звання здійснюється
одночасно з прийняттям цих осіб на
військову службу за контрактом та
призначенням на відповідну посаду
наказами по особовому складу:
військовозобов'язаних, які приймаються
на військову службу за контрактом осіб
офіцерського складу - Міністра оборони
України; військовозобов'язаних, які
приймаються на військову службу за
контрактом осіб рядового складу,
сержантського та старшинського складу
- першого заступника Міністра оборони
України, першого заступника начальника
Генерального штабу Збройних Сил
України (абзац 6 п.72 Положення).

Постановою Президії Верховної Ради
України від 29.06.1992 №2517-ХІІ встановлені
співвідношення між класними чинами
працівників прокуратури України і
військовими званнями. Зі змісту
вказаної постанови вбачається, що
класний чин "старший радник юстиції"
співвідноситься до військового звання
"полковник".

З матеріалів справи вбачається, що
питання щодо прийняття ОСОБА_2 на
військову службу за контрактом,
призначення його на військову посаду
директора Департаменту внутрішнього
аудиту та фінансового контролю
Міністерства оборони України та
присвоєння йому військового звання
"полковник" у порядку переатестації з
класного чину "старший радник юстиції"
розглянуто та схвалено Вищою
атестаційною комісією Міністерства
оборони України, яка проводилася 13.09.2013
(Протокол № 7 від 13.09.2013).

З системного аналізу викладеного
вбачається, що наказом Міністра
оборони України (по особовому складу)
від 27.09.2013 № 321 солдату запасу ОСОБА_2.
присвоєно військове звання "полковник"
в порядку переатестації.

Також, ст. 2 Закону визначено, що
військова служба є державною службою
особливого характеру, яка полягає в
професійній діяльності придатних до
неї за станом здоров'я і віком громадян
України, пов'язаній із захистом
Вітчизни.

Судом встановлено, що
військово-лікарською комісією ОСОБА_2
визнаний придатним до військової
служби за контрактом (довідка ВЛК від
12.09.2013 № 2886).

Статтею 22 Закону встановлений
граничний вік перебування для
військовослужбовців, зокрема для
полковників (капітанів 1 рангу) складає
- до 55 років та станом на 12.09.2013 вік
ОСОБА_2 становив 35 років.

З матеріалів справи вбачається та
сторонами не заперечується, що
полковник ОСОБА_2 закінчив Донецький
державний університет за
спеціальністю "Правознавство" та
здобув кваліфікацію юриста.

Враховуючи викладене, наказ Міністра
оборони України (по особовому складу)
від 27.09.2013 № 321 щодо прийняття на
військову службу за контрактом осіб
офіцерського складу солдата запасу
ОСОБА_2, призначення його на посаду
директора Департаменту внутрішнього
аудиту та фінансового контролю
Міністерства оборони України та
присвоєння йому військового звання
"полковник" в порядку переатестації
відповідає згадуваним нормам закону.

Крім того, пунктом 77 Положення
визначено, що військовослужбовці
можуть бути позбавлені військового
звання у зв'язку із засудженням за
вчинення злочину, а також у порядку
дисциплінарного стягнення. Про
позбавлення військовослужбовця
військового звання у порядку
дисциплінарного стягнення посадові
особи, яким надано таке право
Дисциплінарним статутом Збройних сил
України видають відповідні накази.

Інших підстав для позбавлення особи
присвоєного їй військового звання
законодавством не передбачено.

Крім того, судом встановлено та
сторонами не заперечується, що
відповідно до спільної директиви
Міністерства оборони України та
Генерального штабу Збройних Сил
України від 10.07.2014 № Д-322/1/7 посада
директора Департаменту внутрішнього
аудиту та фінансового контролю
Міністерства оборони України, яку
обіймав полковник ОСОБА_2 замінена
на посаду державного службовця.

Полковника ОСОБА_2 звільнено з
військової служби, наказом Міністра
оборони України (по особовому складу )
від 30.07.2014 № 425. Отже, фактично
правовідносини щодо проходження
ОСОБА_2, що виникли внаслідок
реалізації оскарженого наказу
завершились, проте позивач намагається
змінити такі правовідносини на минуле.

Підсумовуючи викладене, оскільки
ОСОБА_2 присвоєно військове звання
"полковник" в порядку переатестації, що
відповідає згадуваним нормам закону,
оскільки позбавлення військового
звання шляхом скасування наказу про
присвоєння військового звання не
передбачено чинним законодавством, суд
дійшов висновку, що при відмові у
скасуванні наказу 27.09.2013 №321
відповідач діяв відповідно до норм
чинного законодавства.

Вказане свідчить про безпідставність
позовних вимог в частині щодо визнання
протиправною відмови щодо скасування
наказів від 27.09.2013 №321 та скасування
такого наказу у частині прийняття на
військову службу за контрактом осіб
офіцерського складу з присвоєнням
військового звання «полковник»
солдату запасу ОСОБА_2

З матеріалів справи вбачається, що
наказом Міністра оборони України від
05.03.2013 №20 (по особовому складу) ОСОБА_1
призначено без конкурсного відбору як
такого, що успішно пройшов стажування,
на посаду заступника директора
Департаменту внутрішнього аудиту та
фінансового контролю Міністерства
оборони України з 05.03.2013 за
переведенням із Міністерства
внутрішніх справ України. присвоєно 7
ранг державного службовця. Стаж
державної служби 03 роки 10 місяців 21
день.

Відповідно до пункту 9 Порядку
утворення структурних пі
внутрішнього аудиту та проведення
такого аудиту в міністерствах
центральних органах виконавчої
влади, їх територіальних бюджетних
установах, які належать до сфери
управління міністерств, інших
центральних органів виконавчої влади,
затвердженого постанов Міністрів
України від 28.09.2011 № 1001 (далі - Порядок)
передбачено, що на посаду керівника
підрозділу призначається особа, яка
має економічну або юридичну вищу
освіту за освітньо-кваліфікаційним
рівнем магістра або спеціаліста та
стаж роботи на керівних посадах на
державній службі за фахом не менш як
п'ять років.

Також, Довідником типових
професійно-кваліфікаційних
характеристик посад державних
службовців, затвердженого наказом
Нацдержслужби України від 13.09 2011 № 11
передбачено, що посада заступника
директора має наступні кваліфікаційні
вимоги, а саме: стаж роботи за фахом у
державній службі на керівних посадах
чи на керівних посадах не менше З років
або стаж роботи в інших сферах
управління не менше 5 років.

Крім того посадовою інструкцією
заступника директора згадуваного
Департаменту визначено кваліфікаційні
вимоги: повна вища освіта відповідного
професійного спрямування. Стаж роботи
за фахом у державній службі на керівних
посадах чи на керівних посадах не менше
3 років або стаж роботи в інших сферах
управління не менше 5 років.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_1 на час призначення на посаду мав
наступний стаж: на керівних посадах
приватних та колективних підприємств
(виконавчий директор) він перебував 1
рік 11 місяців 25 днів (з 01.07.2004 по 30.12.2005 - 01
р. 05 міс. 29 дн., з 03.01.2006 по 01.05.2006 - 00 р. 03
міс. 28 дн. та з 02.06.2006 по 31.07.2006 - 00 р. 01 міс.
28 дн.); стаж роботи на державній службі
складав 03 роки 10 місяців 21 день. ОСОБА_1
має вищу економічну освіту за
освітньо-кваліфікаційним рівнем
магістра, спеціальністю облік і аудит,
тобто ОСОБА_1 на час видання спірного
наказу не відповідач кваліфікаційним
вимогам вказаної посади.

Статтею 15 Закону України "Про держану
службу" визначено, що прийняття на
державну службу на посади третьої -
сьомої категорій, передбачених статтею
25 цього Закону, здійснюється на
конкурсній основі, крім випадків, коли
інше встановлено законами України.

Згідно абзацу третього пункту 1
постанови Кабінету Міністрів України
від 17.06.1994 № 423 «Про деякі питання
застосування статей 4, 15, 27 Закону
України "Про державну службу»,
просування по службі державного
службовця, який зарахований до
кадрового резерву чи пройшов
стажування, а також прийняття на роботу
державного службовця, який припинив
державну службу у зв'язку з відставкою,
може здійснюватися за рішенням
керівника відповідного державного
органу без конкурсного відбору.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_1 пройшов стажування на посаді
заступника директора Департаменту
внутрішнього аудиту та фінансового
контролю Міністерства оборони України
у період з 29.01.2013 по 11.02.2013.

Відповідно до п. 8 Положення про порядок
стажування у державних органах,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 01.12.1994 № 804
державний службовець після успішного
закінчення стажування може бути
переведений на посаду за рішенням
керівника відповідного державного
органу без конкурсного відбору.

Згідно із п. 6 ч. 2 ст. 8 Закону України
"Про центральні органи виконавчої
влади" Міністр затверджує положення
про самостійні структурні підрозділи
апарату міністерства, призначає на
посади та звільняє з посад їх
керівників і заступників керівників,
працівників патронатної служби
міністра;

З огляду на викладене рішенням
Міністра оборони України ОСОБА_1 було
призначено на посаду заступника
директора Департаменту внутрішнього
аудиту та фінансового контролю
Міністерства оборони України без
конкурсного відбору, як такого, що
успішно пройшов стажування.

Як зазначено вище, позивачем заявлено
вимогу про скасування наказу Міністра
оборони України від 05.03.2013 №20 (по
особовому складу), яким ОСОБА_1
призначено на посаду заступника
директора Департаменту внутрішнього
аудиту та фінансового контролю
Міністерства оборони України.

Скасування вказаного наказу фактично
матиме правовим наслідком звільнення
зазначеної особи з займаної посади.

Суд зауважує, що звільнення з посади
(роботи) можливо лише за визначених
законодавством підстав.

До загальних підстав звільнення
державних службовців належать
підстави, передбачені статтею 36 КЗпП:
угода сторін; закінчення строку
(підпункти 2 і 3 статті 23), крім випадків,
коли відносини фактично тривають і
жодна із сторін не поставила вимоги про
їх припинення; призов або вступ
працівника на військову службу,
направлення на альтернативну
(невійськову) службу; розірвання
договору з ініціативи працівника
(статті 38, 39), з ініціативи керівника
державного органу (статті 40, 41) або на
вимогу профспілкового чи іншого
уповноваженого на представництво
трудовим колективом органу (стаття 45);
переведення службовця, за його згодою,
в інший державний орган, в установу,
організацію або перехід на виборну
посаду; відмова службовця від
переведення на роботу в іншу
місцевість разом із державним органом,
установою, організацією, а також
відмова від продовження роботи у
зв'язку із зміною істотних умов праці;
набрання законної сили вироком суду,
яким службовця засуджено (крім
випадків умовного засудження і
відстрочки виконання вироку) до
позбавлення волі, виправних робіт не за
місцем роботи або до іншого покарання,
яке виключає можливість продовження
цієї роботи; підстави, передбачені
контрактом.

Спеціальні підстави припинення
державної служби містяться у статті 30
Закону України «Про державну службу»: 1)
порушення умов реалізації права на
державну службу; 2) недотримання
пов'язаних із проходженням державної
служби вимог, передбачених статтями 16 і
16-1 цього Закону; 3) досягнення державним
службовцем граничного віку
проходження державної служби; 4)
відставка державних службовців, які
займають посади першої або другої
категорії; 5) виявлення або виникнення
обставин, що перешкоджають перебуванню
державного службовця на державній
службі; 6) відмова державного службовця
від прийняття або порушення присяги; 7)
притягнення державного службовця до
кримінальної або адміністративної
відповідальності за корупційні
правопорушення, пов'язані з порушенням
обмежень, передбачених Законом України
«Про засади запобігання і протидії
корупції».

З системного аналізу викладених вище
норм законодавства про працю
вбачається, що така підстава для
припинення державної служби
(звільнення з державної служби), як
невідповідність особи кваліфікаційним
вимогам до конкретної посади -
відсутня.

Також, законодавством не передбаченого
такого способу звільнення як
скасування наказу про призначення,
оскільки у такій спосіб позивач
намагається вирішити правовідносини
на минуле, що є неприпустимим.

Разом з тим відповідач був обізнаний
про невідповідність позивача
кваліфікаційним вимогам при прийнятті
ОСОБА_1 на роботу, отже останній не може
бути звільнений з роботи через
невідповідність кваліфікаційним
вимогам, тому що роботодавцю про таку
невідповідність було відомо й раніше -
при прийнятті працівника на роботу.

Аналогічна правова позиція
викладена в ухвалі Верховного суду
України від 21.10.2009.

Оскільки, чинним законодавством не
передбаченого такого способу
звільнення як скасування наказу про
призначення на посаду, враховуючи, що
при прийнятті на роботу відповідачу
було відомо про невідповідність ОСОБА_1
кваліфікаційним вимогам, отже відмова
у скасуванні наказу 05.03.2013 №20
відповідає нормам чинного
законодавства, що свідчить про
безпідставність позовних вимог у
вказаній частині.

Згідно частини першої статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Відповідно до частини першої статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Враховуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку про відсутність
підстав для задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 158-163, 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити в задоволенні позовних
вимог.

Постанова набирає законної сили
відповідно до частини першої статті 254
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції протягом десяти
днів за правилами, встановленими ст.
ст. 185-187 КАС України.

Головуючий суддя
В.І. Келеберда

Судді
В.М. Данилишин

І.А. Качур