Справа № 826/16792/13-а
Суддя: Костенко М.І.
Дата ухвалення: 2014-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"08" жовтня 2014 р. м. Київ
К/800/29311/14

Вищий адміністративний суд України у
складі: суддя Костенко М.І. - головуючий,
судді Бухтіярова І.О., Приходько І.В.,

за участю секретаря Сватко А.О.

та представників сторін:

позивача - Нора А.Г.,

відповідача - не з'явились,

розглянув у судовому засіданні
касаційну скаргу державної податкової
інспекції у Святошинському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві (далі - ДПІ)

на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від
16.01.2014

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 09.04.2014

у справі № 826/16792/13-а

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю "Петрус-Алко" (далі -
Товариство)

до ДПІ

про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення.

За результатами розгляду касаційної
скарги Вищий адміністративний суд
України

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2013 року Товариство звернулося
до Окружного адміністративного суду
міста Києва з позовом, в якому просило
скасувати податкове
повідомлення-рішення ДПІ від 13.06.2013 №
, згідно з яким позивачеві
визначено грошове зобов'язання з ПДВ у
сумі 3 656 332,75 грн. (у тому числі 3 069 972 грн.
за основним платежем та 586 360,75 грн. за
штрафними санкціями).

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
16.01.2014, залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 09.04.2014,
позов задоволено з тих мотивів, що
позивачем було дотримано законодавчо
встановлені умови формування
податкового кредиту за операціями з
придбання товарів та послуг у рамках
господарських правовідносин зі
спірними контрагентами, тоді як
податковою інспекцією не доведено
існування обставин, з якими чинне
податкове законодавство пов'язує
необґрунтованість податкової вигоди.

Посилаючись на невідповідність
висновків судів вимогам чинного
законодавства та дійсним обставинам
справи, ДПІ звернулася до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
скасувати ухвалені у справі судові
акти та відмовити у позові. Зокрема, на
обґрунтування касаційних вимог
скаржник зазначає, що операції
позивача зі спірними постачальниками є
номінально оформленими, не
опосередковувалися реальним
виконанням, а тому не можуть викликати
будь-яких правових наслідків у
податковому обліку Товариства.

Товариством у відповідності до статті
216 Кодексу адміністративного
судочинства України подано
заперечення на касаційну скаргу, в
якому скаржник зазначає про
правильність та обґрунтованість
висновків попередніх інстанцій та
просить залишити оскаржувані рішення
без змін, а скаргу - без задоволення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
відповідність висновків судів наявним
у матеріалах справи доказам,
правильність застосування судами норм
матеріального права та дотримання ними
процесуальних норм, обговоривши доводи
касаційної скарги, Вищий
адміністративний суд України не вбачає
підстав для задоволення розглядуваних
касаційних вимог виходячи з такого.

Попередніми судовими інстанціями у
розгляді справи з'ясовано, що підставою
для прийняття оспорюваного
податкового повідомлення-рішення
стали висновки ДПІ, викладені в акті
перевірки від 31.05.2013 № 359/22.2.09/36942172, про
формування Товариством податкового
кредиту за фіктивними операціями з
придбання товарів та послуг у рамках
господарських правовідносин з
приватним підприємством
«Прімула-Дніпро», товариством з
обмеженою відповідальністю
«Федельта», товариством з обмеженою
відповідальністю «Барс-11», товариством
з обмеженою відповідальністю
«Біоблок», товариством з обмеженою
відповідальністю «Сатур-Сю»,
товариством з обмеженою
відповідальністю «Інфосервіском»,
товариством з обмеженою
відповідальністю «ТД «Трейд Стар»,
приватним підприємством «Мітра 2009»,
товариством з обмеженою
відповідальністю «Дюполь Системс»,
товариством з обмеженою
відповідальністю «МВ Консалтінг».

На обґрунтування зазначеного висновку
ДПІ посилається на те, що під час
здійснення заходів з податкового
контролю було складено акти про
неможливість проведення зустрічних
звірок на предмет підтвердження
господарських правовідносин між цими
суб'єктами господарювання та їх
контрагентами; у цих актах, складених
за наслідками аналізу баз даних
податкового органу, зазначено про
неможливість встановлення фактичного
місцезнаходження цих підприємств,
відсутність у них необхідних первинних
документів на підтвердження
фактичного здійснення господарських
операцій у процесі провадження
реальної господарської діяльності,
відсутність об'єктивно необхідних умов
для провадження останньої (майна,
технічного персоналу, основних фондів).
Наведені обставини були розцінені як
доказ здійснення цими контрагентами
протиправної діяльності з імітації
поставок та створення за рахунок цього
сприятливих податкових наслідків для
інших осіб (вигодонабувачів), до кола
яких віднесено і позивача у справі.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198
Податкового кодексу України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та послуг.

Згідно з пунктом 198.3 цієї ж статті
Кодексу податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку.

В силу вимог пункту 198.6 статті 198
Податкового кодексу України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

З наведених законодавчих положень
вбачається, що обов'язковою умовою
виникнення у платника права на
податковий кредит є реальне здійснення
операцій з придбання товарів (робіт,
послуг), а також оформлення зазначених
операцій необхідними документами
первинного обліку (зокрема,
податковими накладними), що містять
достовірні відомості про обсяг та
зміст господарської операції.

Аналізуючи відповідність сформованого
позивачем податкового кредиту в
оспорюваній сумі наведеним критеріям,
суди на підставі поданих Товариством
первинних документів, складенням яких
опосередковувалося виконання спірних
операцій, дослідили динаміку
правовідносин та рух активів на шляху
від постачальника до покупця по
кожному контрагенту.

Зокрема, суди встановили, що у рамках
господарських правовідносин з
товариством з обмеженою
відповідальністю «Прімула Дніпро»
позивачеві було поставлено
поліграфічні послуги, послуги з
виготовлення сувенірної упаковки,
транспортно-експедиційні послуги;
виконання цих операцій було оформлено
актами приймання-передачі, податковими
накладними, транспортними заявками,
товарно-транспортними накладними.

За договорами, укладеними з
товариством з обмеженою
відповідальністю «Федельта»,
позивачем було придбано
інформаційно-консультаційні, юридичні,
дизайнерські,
транспортно-експедиційні послуги, які
опосередковані складенням актів
приймання-передачі послуг, податковими
накладними, транспортними заявками,
товарно-транспортними накладними;
оплата послуг була здійснена у
безготівковому порядку за платіжними
дорученнями.

Аналогічно оформлювалися і
господарські операції з поставки
товарів та послуг Товариству іншими
контрагентами.

Наведені докази були цілком об'єктивно
розцінені судами як такі, що
підтверджують факт дотримання
позивачем вищевикладених правил
формування податкового кредиту.

ДПІ, у свою чергу, заперечує проти
реального характеру зазначених
операцій та проти достовірності
відомостей, що містяться у поданих
Товариства первинних документах, без
належного мотивування причин цього.

Фактично усі доводи ДПІ, якими від
мотивує свій висновок про безтоварний
характер розглядуваних операцій,
ґрунтуються на відомостях, що
містяться в актах про неможливість
проведення зустрічних звірок цих
платників. Втім зазначені акти за своїм
правовим значенням є податковою
інформацією та не є беззаперечним
свідченням безтоварності
розглядуваних операцій.

За відсутності доказів, які б свідчили
про існування змови платника з його
постачальниками, здійснення ними
узгоджених, взаємозалежних, не
обумовлених ринковими механізмами дій,
які керовані єдиним органом або особою
з метою досягнення вигідних для одного
з суб'єктів результатів у сфері
оподаткування, право позивача на
податковий кредит не може ставитися у
залежність від проведення зустрічних
перевірок усіх його постачальників
таабо від результатів таких перевірок.

Викладені ж у вказаних актах відомості
є характеристиками діяльності
контрагентів платника, тобто третіх
осіб. Наявність у контрагента ознак
організації, що не провадить
господарську діяльність, саме по собі
не є доказом отримання покупцем
необґрунтованої податкової вигоди,
позаяк кожний учасник господарського
обороту несе індивідуальну
відповідальність за виконання своїх
обов'язків та незалежно один від одного
реалізує свої права.

З урахуванням викладеного суди цілком
об'єктивно визнали неправомірним
оспорюване податкове
повідомлення-рішення та обґрунтовано
задовольнили позов.

Оскільки у розглядуваній справі норми
матеріального права було правильно
застосовано судами, а їх висновки
відповідають установленим у справі
обставинам та наявним у ній доказам, то
підстави для скасування оскаржуваних
судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 160, 167, 220, 221, 223, 224, 230,
231 Кодексу адміністративного
судочинства України, Вищий
адміністративний суд України

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу державної
податкової інспекції у Святошинському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві залишити без
задоволення.

2. Постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від
16.01.2014 та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 09.04.2014 у справі № 826/16792/13-а залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України в порядку
статей 236-238 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий суддя: М.І. Костенко
судді:І.О. Бухтіярова І.В. Приходько