Справа № 2а-3381/12/2670
Суддя: Погрібніченко І.М.
Дата ухвалення: 2014-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 вересня 2014 року №
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі судді Погрібніченка І.М.,
розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справуза
позовомДержавного підприємства заводу
«ГЕНЕРАТОР»доДержавної податкової
інспекції в Оболонському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києвіпровизнання нечинним податкового
повідомлення-рішення від 01 вересня 2011
12 березня 2012 року до Окружного
адміністративного суду м. Києва
звернулось Державне підприємство
завод «ГЕНЕРАТОР» (далі - ДП завод
«ГЕНЕРАТОР», позивач) з
адміністративним позовом про визнання
нечинним податкового
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у Оболонському
районі м. Києва від 01 вересня 2011 року №
Справа перебувала у провадженні судді
Федорчука А.Б. Справі був присвоєний №
Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
25 червня 2012 року, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 30 серпня 2012
року, адміністративний позов повністю
задоволено, податкове
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у Оболонському
Не погоджуючись з постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
25.06.2012 р. та ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 30.08.2012 р., ДПІ у Оболонському районі
м. Києва ДПС було подано касаційну
скаргу, яку за наслідками розгляду в
суді касаційної інстанції задоволено
частково, постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
25.06.2012 р. та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 30.08.2012 р. скасовано, справу
направлено до суду першої інстанції на
Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 07 липня 2014 року
справу № 2а-3381/12/2670 прийнято до
провадження суддею Погрібніченком І.М.
03 вересня 2014 року в судовому засіданні
протокольною ухвалою замінено
неналежного відповідача - ДПІ у
Оболонському районі м. Києва на
належного відповідача - Державну
податкову інспекцію в Оболонському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві (далі - ДПІ в
Оболонському районі ГУ Міндоходів у м.
Позовні вимоги мотивовано тим, що
відповідач під час проведення
документальної планової виїзної
перевірки хибно прийшов до переконання
про порушення вимог пп. 4.1.1 п. 4.1 ст. 4, пп.
4.1.2 п. 4.1 ст. 4, пп. 4.1.3 п. 4.1 ст. 4, пп. 4.1.4 п. 4.1
ст. 4, пп. 7.3.5 п. 7.3 ст. 7, пп. 4.1.6 п. 4.1 ст. 4, пп.
11.3.1 п. 11.3 ст. 11, пп. 1.22.1 п. 1.22 ст. 1, пп. 5.3.1 п.
5.3 ст. 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
від 28.12.1994 р. № 334/94-ВР (в редакції Закону
України № 283/97-ВР від 22.05.1997 р.) із
змінами і доповненнями, ст. 5, пп. 1, 2 ст.
10, ст. 11 Закону України «Про оренду
державного та комунального майна» від
10.04.1992 р. № 2269-ХII, п. 8 Методики
розрахунку і порядку використання
плати за оренду державного майна,
затвердженої постановою Кабінету
Міністрів України від 04.10.1995 р. № 786, ч. 5
ст. 89, ч. 1 ст. 75 Господарського кодексу
України, п. 13 Постанови КМУ «Про стан
фінансово-бюджетної дисципліни, заходи
щодо посилення боротьби з корупцією та
контролю за використанням державного
майна і фінансових ресурсів» від 29.11.2006
р. № 1673, в результаті яких встановив
заниження ДП заводом «ГЕНЕРАТОР»
податку на прибуток на загальну суму 1
В судовому засіданні представники
позивача позовні вимоги повністю
підтримали та просили їх задовольнити.
Контролюючий орган подав заперечення
на позовну заяву, в яких зазначає, що
висновки перевірки щодо порушень ДП
заводом «ГЕНЕРАТОР» вимог Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» від 28.12.1994 р. № 334/94-ВР (в
редакції Закону України № 283/97-ВР від
22.05.1997 р.) із змінами і доповненнями
відповідають вимогам законодавства.
В наданих запереченнях відповідач
просить в задоволенні позовних вимог
відмовити в повному обсязі, в судовому
засіданні представник відповідача
проти задоволення адміністративного
Відповідно до вимог частини шостої
статті 128 Кодексу адміністративного
судочинства України, в зв'язку з
неявкою в судове засідання 03.09.2014 р.
представника відповідача, суд дійшов
висновку про розгляд справи у
письмовому провадженні.
Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали, заслухавши
пояснення їх представників, всебічно і
повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, суд, -
Державне підприємство завод
«ГЕНЕРАТОР» (ідентифікаційний код
юридичної особи 14312453) зареєстроване
Мінською районною державною
адміністрацією м. Києва 12.12.1991 р. за №
ДПР 8-П-ДР-12. Форма власності - державна.
Вказане підприємство розташоване за
Новокостянтинівська, 18 (площадка № 1);
ДП завод «ГЕНЕРАТОР» взято на
податковий облік в органах державної
податкової служби 12.12.1991 р. за № 6, на час
перевірки підприємство перебувало на
обліку в ДПІ у Оболонському районі м.
Згідно Свідоцтва № 36747988 від 28.05.2003 р. ДП
завод «ГЕНЕРАТОР» є платником податку
на додану вартість (індивідуальний
В період з 14.02.2011 р. по 22.03.2011 р. (зміна
терміну проведення документальної
планової виїзної перевірки з 28.02.2011 р.
по 11.03.2011 р. на підставі наказу № 562 від
25.02.2011 р. про зміну терміну проведення
документальної планової виїзної
перевірки; продовження строків
проведення перевірки з 15.03.2011 р. по
22.03.2011 р. на підставі наказу від 15.03.2011 р.
№ 722 про продовження терміну
проведення документальної планової
виїзної перевірки) ДПІ у Оболонському
районі м. Києва проведено
документальну планову виїзну
перевірку ДП завод «ГЕНЕРАТОР» (код за
податкового законодавства за період з
01.01.2008 р. по 31.12.2010 р., валютного та іншого
законодавства за період з 01.01.2008 р. по
31.12.2010 р., за результатами якої складено
Акт № 201-23-3-14312453 від 13.05.2011 р. (далі - Акт
№ 201-23-3-14312453).
В ході перевірки податковим органом
встановлено порушення вимог, зокрема:
- пп. 4.1.1 п. 4.1 ст. 4, пп. 4.1.2 п. 4.1 ст. 4, пп. 4.1.3
п. 4.1 ст. 4, пп. 4.1.4 п. 4.1 ст. 4, пп. 7.3.5 п. 7.3 ст.
7, пп. 4.1.6 п. 4.1 ст. 4, пп. 11.3.1 п. 11.3 ст. 11, пп.
1.22.1 п. 1.22 ст. 1, пп. 5.3.1 п. 5.3 ст. 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» від 28.12.1994 р. № 334/94-ВР (в
редакції Закону України № 283/97-ВР від
22.05.1997 р.) із змінами і доповненнями, ст.
5, пп. 1, 2 ст. 10, ст. 11 Закону України «Про
оренду державного та комунального
майна» від 10.04.1992 р. № 2269-ХII, п. 8 Методики
розрахунку і порядку використання
плати за оренду державного майна,
затвердженої постановою Кабінету
Міністрів України від 04.10.1995 р. № 786, ч. 5
ст. 89, ч. 1 ст. 75 Господарського кодексу
України, п. 13 Постанови КМУ «Про стан
фінансово-бюджетної дисципліни, заходи
щодо посилення боротьби з корупцією та
контролю за використанням державного
майна і фінансових ресурсів» від 29.11.2006
р. № 1673, внаслідок чого занижено
податок на прибуток на загальну суму 1
783 530 грн., у тому числі: за 1 квартал 2008
року на 1 527 712 грн., за півріччя 2008 року
на 1 631 529 грн., за 3 квартали 2008 року на 1 720
983 грн., за 2008 рік на 1 783 530 грн.
25 травня 2011 року ДПІ у Оболонському
районі м. Києва, на підставі Акта
перевірки № 201-23-3-14312453 від 13.05.2011 р.,
повідомлення-рішення форми «Р» №
пункту 54.3 статті 54 та відповідно до п.
123.1 ст. 123 Податкового кодексу України
від 02 грудня 2010 року № 2755-VI (із змінами
та доповненнями) за порушення вимог пп.
4.1.1 п. 4.1 ст. 4, пп. 4.1.2 п. 4.1 ст. 4, пп. 4.1.3 п. 4.1
ст. 4, пп. 4.1.4 п. 4.1 ст. 4, пп. 7.3.5 п. 7.3 ст. 7, пп.
4.1.6 п. 4.1 ст. 4, пп. 11.3.1 п. 11.3 ст. 11, пп. 1.22.1 п.
1.22 ст. 1, пп. 5.3.1 п. 5.3 ст. 5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» від 28.12.1994 р. № 334/94-ВР (в
редакції Закону України № 283/97-ВР від
22.05.1997 р.) із змінами і доповненнями, ст.
5, пп. 1, 2 ст. 10, ст. 11 Закону України «Про
оренду державного та комунального
майна» від 10.04.1992 р. № 2269-ХII, п. 8 Методики
розрахунку і порядку використання
плати за оренду державного майна,
затвердженої постановою Кабінету
Міністрів України від 04.10.1995 р. № 786, ч. 5
ст. 89, ч. 1 ст. 75 Господарського кодексу
України, п. 13 Постанови КМУ «Про стан
фінансово-бюджетної дисципліни, заходи
щодо посилення боротьби з корупцією та
контролю за використанням державного
майна і фінансових ресурсів» від 29.11.2006
р. № 1673 збільшено суму грошового
зобов'язання за платежем: податок на
прибуток підприємств і організацій, що
перебувають у державній власності у
розмірі 2 229 412,50 грн., з якої сума
грошового зобов'язання за основним
платежем складає 1 783 530,00 грн. та за
штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами) - 445 882,50 грн.
повідомлення-рішення оскаржене
позивачем в порядку процедури
адміністративного оскарження до ДПА у
м. Києві, яка своїм рішенням про
результати розгляду скарги від 08.08.2011 р.
№ 8104/10/25-114 його скаргу задовольнила
повідомлення-рішення ДПІ у
Оболонському районі м. Києва від 25.05.2011
податку на прибуток за 1 квартал 2008 року
в сумі 1 527 712 грн. та застосування
штрафних (фінансових) санкцій в сумі 381
928 грн. скасувала, в іншій частині -
01 вересня 2011 року ДПІ у Оболонському
районі м. Києва, на підставі Акта
перевірки № 201-23-3-14312453 від 13.05.2011 р. та
рішення ДПА у м. Києві про результати
розгляду скарги № 8104/10/25-114 від 08.08.2011 р.,
прийняла податкове
повідомлення-рішення форми «Р» №
, яким згідно з підпунктом 54.3.2
пункту 54.3 статті 54, статті 55 та
відповідно до п. 123.1 ст. 123 Податкового
кодексу України від 02 грудня 2010 року №
2755-VI (із змінами та доповненнями) за
порушення вимог пп. 4.1.1 п. 4.1 ст. 4, пп. 4.1.2
п. 4.1 ст. 4, пп. 4.1.3 п. 4.1 ст. 4, пп. 4.1.4 п. 4.1 ст.
4, пп. 7.3.5 п. 7.3 ст. 7, пп. 4.1.6 п. 4.1 ст. 4, пп.
11.3.1 п. 11.3 ст. 11, пп. 1.22.1 п. 1.22 ст. 1, пп. 5.3.1 п.
5.3 ст. 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
від 28.12.1994 р. № 334/94-ВР (в редакції Закону
України № 283/97-ВР від 22.05.1997 р.) із
змінами і доповненнями, ст. 5, пп. 1, 2 ст.
10, ст. 11 Закону України «Про оренду
державного та комунального майна» від
10.04.1992 р. № 2269-ХII, п. 8 Методики
розрахунку і порядку використання
плати за оренду державного майна,
затвердженої постановою Кабінету
Міністрів України від 04.10.1995 р. № 786, ч. 5
ст. 89, ч. 1 ст. 75 Господарського кодексу
України, п. 13 Постанови КМУ «Про стан
фінансово-бюджетної дисципліни, заходи
щодо посилення боротьби з корупцією та
контролю за використанням державного
майна і фінансових ресурсів» від 29.11.2006
р. № 1673 збільшено суму грошового
зобов'язання за платежем: податок на
прибуток підприємств і організацій, що
перебувають у державній власності у
розмірі 319 772,50 грн., з якої сума
грошового зобов'язання за основним
платежем складає 255 818,00 грн. та за
штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами) - 63 954,50 грн.

Незгода з зазначеним вище податковим
повідомленням-рішенням відповідача
обумовила позивача звернутись до суду.

Оцінивши за правилами статті 86 Кодексу
адміністративного судочинства України
надані сторонами докази та пояснення,
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, та враховуючи всі
наведені обставини, суд погоджується з
доводами Державного підприємства
заводу «ГЕНЕРАТОР», виходячи з
наступного.

Спірні правовідносини врегульовано
нормами Конституції України,
Господарського кодексу України (далі -
ГК України), Податкового кодексу
України (далі - ПК України), Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» від 28.12.1994 р. № 334/94-ВР (в
редакції Закону України № 283/97-ВР від
22.05.1997 р.) (далі - Закон № 283/97-ВР), Закону
України «Про оренду державного та
комунального майна» від 10.04.1992 р. №
2269-ХII (далі - Закон № 2269-ХII), Методики
розрахунку орендної плати за державне
майно та пропорції її розподілу,
затвердженої постановою Кабінету
Міністрів України від 04.10.1995 р. № 786
(далі - Методика № 786), Постанови
Кабінету Міністрів України «Про стан
фінансово-бюджетної дисципліни, заходи
щодо посилення боротьби з корупцією та
контролю за використанням державного
майна і фінансових ресурсів» від 29.11.2006
р. № 1673 (далі - Постанова № 1673).

Відповідно до ст. 19 Конституції України
правовий порядок в Україні ґрунтується
на засадах, відповідно до яких ніхто не
може бути примушений робити те, що не
передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до п. 4.1 ст. 4 Закону № 283/97-ВР
(в редакції, що були чинними в момент
проведення перевірки) валовий доход -
загальна сума доходу платника податку
від усіх видів діяльності, отриманого
(нарахованого) протягом звітного
періоду в грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах як на території
України, її континентальному шельфі,
виключній (морській) економічній зоні,
так і за їх межами.

Згідно з пп. пп. 4.1.1, 4.1.2, 4.1.3, 4.1.4, 4.1.6 п. 4.1
ст. 4 Закону № 283/97-ВР валовий доход
включає:

Загальні доходи від продажу товарів
(робіт, послуг), у тому числі допоміжних
та обслуговуючих виробництв, що не
мають статусу юридичної особи, а також
доходи від продажу цінних паперів,
деривативів, іпотечних сертифікатів
участі, іпотечних сертифікатів з
фіксованою дохідністю, сертифікатів
фондів операцій з нерухомістю (за
винятком операцій з їх первинного
випуску (розміщення), операцій з їх
кінцевого погашення (ліквідації) та
операцій з консолідованим іпотечним
боргом відповідно до закону).

Доходи від здійснення банківських,
страхових та інших операцій з надання
фінансових послуг, торгівлі валютними
цінностями, цінними паперами,
борговими зобов'язаннями та вимогами.

Доходи від операцій, передбачених
статтею 7 цього Закону.

Доходи від спільної діяльності та у
вигляді процентів, роялті, володіння
борговими вимогами, доходів від
здійснення операцій лізингу (оренди), а
також дивідендів (крім тих, які не
підлягають включенню до валового
доходу відповідно до підпункту 7.8.6
пункту 7.8 статті 7 цього Закону).

Доходи з інших джерел, у тому числі, але
не виключно, у вигляді:

сум безповоротної фінансової допомоги,
отриманої платником податку у звітному
періоді, вартості товарів (робіт,
послуг), безоплатно наданих платнику
податку у звітному періоді, крім їх
надання неприбутковим організаціям
згідно з пунктом 7.11 статті 7 цього
Закону та у межах таких операцій між
платником податку та його
відокремленими підрозділами, які не
мають статусу юридичної особи, крім
випадків, визначених у частині
четвертій статті 3 Закону України «Про
списання вартості несплачених обсягів
природного газу»;

сум поворотної фінансової допомоги,
отриманої платником податку у звітному
періоді, що залишається неповерненою
на кінець такого звітного періоду від
осіб, що не є платниками цього податку
(у тому числі нерезидентів), або осіб,
які згідно із законодавством мають
пільги з цього податку, включаючи право
застосовувати ставку податку нижчу,
ніж установлена пунктом 7.2 статті 7 або
статтею 10 цього Закону. У разі коли у
майбутніх податкових періодах платник
податку повертає таку поворотну
фінансову допомогу (її частину) особі,
яка її надала, такий платник податку
збільшує суму валових витрат на суму
такої поворотної фінансової допомоги
(її частини) за наслідками податкового
періоду, в якому відбулося таке
повернення. При цьому валові доходи
такого платника податку не
збільшуються на суму умовно
нарахованих процентів, а податкові
зобов'язання особи, що надала поворотну
фінансову допомогу, не змінюються як
при її видачі, так і при її зворотному
отриманні. Як виняток з правила,
визначеного цим абзацом, операції з
отримання (надання) фінансової
допомоги між платником податку та його
філіями, відділеннями, іншими
відокремленими підрозділами, що не
мають статусу юридичної особи,
розташованими на території України, не
призводять до зміни їх валових витрат
або валових доходів;

сум невикористаної частини коштів, що
повертаються із страхових резервів у
порядку, передбаченому пунктом 12.2
цього Закону;

сум заборгованості, що підлягає
включенню до валових доходів згідно з
пунктами 12.3 та 12.4 цього Закону;

сум коштів страхового резерву,
використаних не за призначенням;

вартості матеріальних цінностей,
переданих платнику податку згідно з
договорами схову (у відповідальне
зберігання) та використаних ним у
власному виробничому чи
господарському обороті;

сум штрафів та/або неустойки чи пені,
фактично одержаних за рішенням сторін
договору або за рішенням відповідних
державних органів, суду;

сум державного мита, попередньо
сплаченого позивачем, що повертається
на його користь за рішенням суду;

сум акцизного збору, сплачених
(нарахованих) покупцями підакцизних
товарів (за їх рахунок) на користь
платника такого акцизного збору,
уповноваженого законом вносити його до
бюджету, та рентних платежів, а також
сум збору у вигляді цільової надбавки
до діючого тарифу на електричну та
теплову енергію;

доходів від продажу електричної
енергії (включаючи реактивну);

сум дотацій і субсидій з фондів
загальнообов'язкового державного
соціального страхування або бюджетів,
отриманих платником податку.

У відповідності до пп. 7.3.5 п. 7.3 ст. 7
Закону № 283/97-ВР у разі продажу
іноземної валюти за гривні валові
доходи платника податку збільшуються
на суму гривень, отриманих від покупця
у зв'язку з таким продажем, а валові
витрати такого платника податку
збільшуються на суму балансової
вартості такої іноземної валюти.

Приписами пп. 11.3.1 п. 11.3 ст. 11 Закону №
283/97-ВР визначено, що датою збільшення
валового доходу вважається дата, яка
припадає на податковий період,
протягом якого відбувається будь-яка з
подій, що сталася раніше:

або дата зарахування коштів від
покупця (замовника) на банківський
рахунок платника податку в оплату
товарів (робіт, послуг), що підлягають
продажу, у разі продажу товарів (робіт,
послуг) за готівку - дата її
оприбуткування в касі платника
податку, а за відсутності такої - дата
інкасації готівки у банківській
установі, що обслуговує платника
податку;

або дата відвантаження товарів, а для
робіт (послуг) - дата фактичного надання
результатів робіт (послуг) платником
податку.

Згідно з пп. 1.22.1 п. 1.22 ст. 1 Закону №
283/97-ВР безповоротна фінансова допомога
- це: сума коштів, передана платнику
податку згідно з договорами дарування,
іншими подібними договорами, які не
передбачають відповідної компенсації
чи повернення таких коштів (за винятком
бюджетних дотацій і субсидій), або без
укладання таких угод; сума безнадійної
заборгованості, відшкодована
кредитору позичальником після її
списання, якщо така безнадійна
заборгованість була попередньо
включена до складу валових витрат
кредитора; сума заборгованості
платника податку перед іншою юридичною
чи фізичною особою, що залишилася
нестягнутою після закінчення строку
позовної давності; основна сума
кредиту або депозиту, наданих платнику
податку без встановлення строків
повернення такої основної суми, за
винятком кредитів, наданих під
безстрокові облігації, та депозитів до
запитання у банківських установах, а
також сума процентів, нарахованих на
таку основну суму, але не сплачених
(списаних); сума процентів, умовно
нарахованих на суму поворотної
фінансової допомоги, що залишається
неповерненою на кінець звітного
періоду, у розмірі облікової ставки
Національного банку України,
розрахованої за кожний день фактичного
використання такої поворотної
фінансової допомоги.

У відповідності до пп. 5.3.1 п. 5.3 ст. 5
Закону № 283/97-ВР не включаються до
складу валових витрат витрати на
потреби, не пов'язані з веденням
господарської діяльності, а саме:
організацію та проведення прийомів,
презентацій, свят, розваг та
відпочинку, придбання та
розповсюдження подарунків (крім
благодійних внесків та пожертвувань
неприбутковим організаціям,
визначеним пунктом 7.11 цього Закону, та
витрат, пов'язаних з проведенням
рекламної діяльності, які регулюються
нормами підпункту 5.4.4 цієї статті).
Обмеження частини другої цього
підпункту не стосуються платників
податку, основною діяльністю яких є
організація прийомів, презентацій і
свят за замовленням та за рахунок інших
осіб; придбання лотерей, участь в
азартних іграх; фінансування особистих
потреб фізичних осіб за винятком
виплат, передбачених пунктами 5.6 і 5.7
цієї статті, та в інших випадках,
передбачених нормами цього Закону.

Закон, що покликаний забезпечити
підвищення ефективності використання
державного та комунального майна
шляхом передачі його в оренду фізичним
та юридичним особам є Закон № 2269-ХII.

Приписами ст. 5 Закону № 2269-ХII (в
редакції, що були чинними в момент
проведення перевірки) визначено, що
орендодавцями є:

Фонд державного майна України, його
регіональні відділення та
представництва - щодо цілісних
майнових комплексів підприємств, їх
структурних підрозділів та нерухомого
майна, а також майна, що не увійшло до
статутних фондів господарських
товариств, створених у процесі
приватизації (корпоратизації), що є
державною власністю, крім майна, що
належить до майнового комплексу
Національної академії наук України та
галузевих академій наук, а також майна,
що належить вищим навчальним закладам
та/або науковим установам, що надається
в оренду партнерам наукових парків;

органи, уповноважені Верховною Радою
Автономної Республіки Крим та органами
місцевого самоврядування управляти
майном, - щодо цілісних майнових
комплексів підприємств, їх структурних
підрозділів та нерухомого майна, яке
відповідно належить Автономній
Республіці Крим або перебуває у
комунальній власності;

підприємства - щодо окремого
індивідуально визначеного майна та
нерухомого майна, загальна площа яких
не перевищує 200 кв. м на одне
підприємство, а з дозволу органів,
зазначених в абзацах другому та
третьому цієї статті, - також щодо
структурних підрозділів підприємств
(філій, цехів, дільниць) та нерухомого
майна, що перевищує площу 200 кв. м.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 10 Закону №
2269-ХII істотними умовами договору
оренди є: об'єкт оренди (склад і
вартість майна з урахуванням її
індексації); термін, на який
укладається договір оренди; орендна
плата з урахуванням її індексації;
порядок використання амортизаційних
відрахувань; відновлення орендованого
майна та умови його повернення;
виконання зобов'язань; забезпечення
виконання зобов'язань - неустойка
(штраф, пеня), порука, завдаток, гарантія
тощо; порядок здійснення орендодавцем
контролю за станом об'єкта оренди;
відповідальність сторін; страхування
орендарем взятого ним в оренду майна;
обов'язки сторін щодо забезпечення
пожежної безпеки орендованого майна.

Укладений сторонами договір оренди в
частині істотних умов повинен
відповідати типовому договору оренди
відповідного майна. Типові договори
оренди державного майна розробляє і
затверджує Фонд державного майна
України, типові договори оренди майна,
що належить Автономній Республіці Крим
або перебуває у комунальній власності,
затверджують відповідно Верховна Рада
Автономної Республіки Крим та органи
місцевого самоврядування.

Згідно з ст. 11 Закону № 2269-ХII оцінка
об'єкта оренди здійснюється за
методикою, затвердженою Кабінетом
Міністрів України.

Оцінка об'єкта оренди передує
укладенню договору оренди.

У відповідності до п. 123.1 ст. 123 ПК
України (в редакції, чинній в момент
прийняття оскаржуваного рішення) у
разі якщо контролюючий орган
самостійно визначає суму податкового
зобов'язання, зменшення суми
бюджетного відшкодування та/або
від'ємного значення суми податку на
додану вартість платника податків на
підставах, визначених підпунктами 54.3.1,
54.3.2, 54.3.4, 54.3.5, 54.3.6 пункту 54.3 статті 54
цього Кодексу, тягне за собою
накладення на платника податків штрафу
в розмірі 25 відсотків суми визначеного
податкового зобов'язання, завищеної
суми бюджетного відшкодування.

Як зазначено в акті перевірки №
201-23-3-14312453 (розділ 3.1.2 «Валові витрати»)
податковим органом встановлено
завищення задекларованих суб'єктом
господарювання показників у рядку 04.1
Декларацій «витрати на придбання
товарів (робіт, послуг), крім визначених
у 04.11» на суму 166 765 грн.

Зокрема, відповідач зазначає, що
фінансовим планом на 2008 рік юридичні
послуги не передбачені, так як у
позивача існує власний юридичний
відділ.

Також, позивачем у 2008 році здійснено
витрати на аудиторські послуги, які не
передбачені фінансовим планом.

Крім того, позивачем протягом 2009-2010
років понесено витрати за надані
юридичні послуги понад показники,
передбачені фінансовими планами.

У відповідності до пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5
Закону № 283/97-ВР до складу валових
витрат включаються суми будь-яких
витрат, сплачених (нарахованих)
протягом звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у тому числі
витрати з придбання електричної
енергії (включаючи реактивну), з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Згідно з пп. 5.3.1 п. 5.3 цієї ж статті
вказаного Закону не включаються до
складу валових витрат витрати на
потреби, не пов'язані з веденням
господарської діяльності.

В даному пункті надається точний
перелік витрат, які не пов'язані з
веденням господарської діяльності, а
саме: організацію та проведення
прийомів, презентацій, свят, розваг та
відпочинку, придбання та
розповсюдження подарунків (крім
благодійних внесків та пожертвувань
неприбутковим організаціям,
визначеним пунктом 7.11 цього Закону, та
витрат, пов'язаних з проведенням
рекламної діяльності, які регулюються
нормами підпункту 5.4.4 цієї статті);
придбання лотерей, участь в азартних
іграх; фінансування особистих потреб
фізичних осіб за винятком виплат,
передбачених пунктами 5.6 і 5.7 цієї
статті, та в інших випадках,
передбачених нормами цього Закону.

Оскільки юридичні послуги надавалися у
зв'язку із стягненням дебіторської
заборгованості за реалізованими
товарами, розірванням договорів,
захистом від незаконних вимог інших
суб'єктів господарювання у справах про
банкрутство, то витрати на оплату
послуг юристів необхідно віднести до
валових витрат.

Якщо дебіторська заборгованість
виникла у зв'язку із веденням платником
податку господарської діяльності, то
оплата юридичних послуг, пов'язаних зі
стягненням заборгованості з боржника,
включається до складу валових витрат
такого платника на підставі пп. 5.2.1 п. 5.2
ст. 5 Закону № 283/97-ВР за датою,
визначеною відповідно до пп. 11.2.3 п. 11.2
ст. 11 Закону.

Згідно з пп. 11.2.3 п. 11.2 ст. 11 Закону №
283/97-ВР датою збільшення валових витрат
платника податку на прибуток при
здійсненні операцій з неплатниками
цього податку є дата фактичного
отримання від них послуг.

Крім того, перевіркою встановлено, що
позивачем не включено до складу
валових доходів перевіряємого періоду
доходи, отримані за договором оренди
нежитлової прибудови до будинку за
адресою: м. Київ, вул. Автозаводська, 27, у
сумі 171 769,00 грн.

Відповідно до договору оренди
нежитлової прибудови від 27.05.1997 р. б/н ДП
завод «ГЕНЕРАТОР» надавало у фінансову
оренду ТОВ «Техно-Торговельний центр
«Електроніка» нежитлову прибудову до
будинку за адресою: м. Київ, вул.
Автозаводська, 27 (інвентарний № 18205),
яка знаходиться на балансі ДП завод
«ГЕНЕРАТОР». Відповідно до акта оцінки
вартості окремого індивідуально
визначеного майна вартість нежитлової
прибудови становить 135 802,00 грн. Орендна
плата становить 5% від експертної
оцінки вартості будівлі - 6 790,00 грн. за
рік. Вартість орендної плати
розраховувалась позивачем щомісячно з
урахуванням індексу інфляції.

Зі змісту ст. 5 Закону № 2269-ХII (в
редакції, чинній в момент виникнення
спірних правовідносин) вбачається, що
Фонд державного майна України, його
регіональні відділення та
представництва є орендодавцями щодо
цілісних майнових комплексів
підприємств, їх структурних
підрозділів та нерухомого майна, а
також майна, що не увійшло до статутних
фондів господарських товариств,
створених у процесі приватизації
(корпоратизації), що є державною
власністю, крім майна, що належить до
майнового комплексу Національної
академії наук України та галузевих
академій наук. Державні підприємства
можуть бути орендодавцями лише щодо
окремого індивідуально визначеного
майна та нерухомого майна, загальна
площа яких не перевищує 200 кв. м. на одне
підприємство.

Подібна норма також міститься у ч. 1 ст.
287 Господарського кодексу України, який
набрав чинності з 01 січня 2004 року, де
також вказано, що орендодавцями
нерухомого майна, яке перебуває у
державній власності, є Фонд державного
майна України та його регіональні
відділення.

Неодноразово листами № 11 від 16.02.2007 р.,
№ 23 від 01.06.2007 р., № 8/97 позивач звертався
до ТТЦ «Електроніка» з приводу
приведення орендних відносин у
відповідність до вимог чинного
законодавства. Однак, ТТЦ
«Електроніка» ігнорував вимоги
позивача та відмовлявся: зробити нову
оцінку орендованого держаного майна; у
відповідності до Методики № 786 змінити
суму орендних платежів та
перераховувати 70% орендної плати до
державного бюджету; переукласти
договір оренди з Фондом державного
майна України, як того вимагає чинне
законодавство.

Оскільки
підприємства-балансоутримувачі після
01 січня 2004 року не можуть бути
орендодавцями державного майна,
договори оренди нерухомого майна (де
орендодавцями виступають державні
підприємства-балансоутримувачі і
площа такого нерухомого майна
перевищує 200 кв. м.) повинні бути
припинені в добровільному або судовому
порядку.

З урахуванням наведеного, постановою
Київського апеляційного
господарського суду від 10.11.2009 р. у
справі № 51/45 задоволено позов ДП завод
«ГЕНЕРАТОР» до ТТЦ «Електроніка» про
розірвання договору оренди нежитлової
прибудови від 27.05.1997 р. б/н.

З наведених обставин вбачається, що
позивачем були вчинені всі дії,
спрямовані на забезпечення дотримання
вимог законодавства в сфері оренди
державних нежитлових приміщень, проте
з незалежних від позивача обставин,
такі дії не призвели до моментального
результату.

Разом з тим, суму орендної плати в
розмірі 171 769,00 грн. було нараховано
відповідачем без врахування умов
договору оренди нежитлової прибудови
та рішень суду у справі № 51/45, що
набрали законної сили.

Крім того, відповідно до рішення ДПА у
м. Києві про результати розгляду скарги
від 08.08.2011 р. № 8104/10/25-114 скасовано
донарахування позивачеві податку на
прибуток за I квартал 2008 року в сумі 1 527
712,00 грн., що свідчить про те, що
відповідачем зроблено неправомірний
висновок стосовно ухилення позивача
від сплати податку на прибуток
протягом I кварталу 2008 року - ІІ
кварталу 2010 року.

Крім того, перевіркою встановлено, що в
порушення вимог пп. 7.3.5 п. 7.3 ст. 7 Закону
№ 283/97-ВР позивач не включав до складу
валових витрат перевіряємого періоду
суму балансової вартості проданої
іноземної валюти, в результаті чого, на
думку податкового органу, валові
витрати за період з 01.01.2008 р. по 31.12.2010 р.
були занижені на 1 741 543 грн.

Однак, з таким висновком відповідача не
можливо погодитись, з огляду на
наступне.

Як встановлено під час розгляду справи,
25 вересня 2008 року між Державним
підприємством заводом «ГЕНЕРАТОР», м.
Київ, Україна (Постачальник) та
Відкритим акціонерним товариством « 275
Авіаційний ремонтний завод», м.
Краснодар, Російська Федерація
(Покупець) був укладений Контракт № 40/6
про поставку клістронів КИУ-58 у
кількості 4 шт. за ціною 19 870 дол. США
(далі - Контракт № 40/6).

Відповідно до п. 2.3 Контракту № 40/6 сума
поставки по контракту складала 79 480 дол.
США.

Згідно з п. 2.2 Контракту № 40/6 валюта
платежу - рублі РФ за курсом ЦБ РФ на
момент перерахування оплати.

Відповідно до умов вказаного контракту
ВАТ « 275 Авіаційний ремонтний завод»
19.12.2008 р. здійснив попередню оплату в
розмірі 1 097 201,53 руб., що за курсом ЦБ РФ
на момент перерахування оплати (1 дол.
США = 27,6095 руб.) складало 39 740 дол. США, і
підтверджується наявною в матеріалах
справи банківською випискою ВАТ
«Укргазпромбанк» від 22.12.2008 р.

05 червня 2009 року ВАТ « 275 Авіаційний
ремонтний завод» здійснив попередню
оплату в розмірі 1 227 040,06 руб., що за
курсом ЦБ РФ на момент перерахування
оплати (1 дол. США = 30,8767 руб.) становить 39
740 дол. США і підтверджується
банківською випискою ВАТ
«Укргазпромбанк» від 09.06.2009 р.

Після закінчення робіт з виготовлення
виробів КИУ-58 за Контрактом № 40/6 від
25.09.2008 р. за погодженням з Покупцем - ВАТ
« 275 Авіаційний ремонтний завод» була
здійснена поставка виробів у кількості
4 шт. на адресу одержувача ТОВ
«Росавиаспецкомплект» (Російська
Федерація, м. Москва, вул. Первомайська,
39, будівля 1) відповідно до наявної в
матеріалах справи митної декларації
від 02.06.2010 р.

В митній декларації від 02.06.2010 р. в графі
22 «Валюта та загальна сума за рахунком»
зазначено в якості валюти - USD та -
загальної суми за рахунком - суму 629 886,95
грн. В графі 23 «Курс валюти» зазначений
курс - 7,9251. Сума 629 886,95 грн. в
перерахуванні в долари за курсом 7,9251
грн. за долар складає 79 480 дол. США, що
відповідає сумі, зазначеній в п. 2.3
Контракту № 40/6 від 25 вересня 2008 року та
в специфікації до Контракту (Додаток №
1).

Документом, що регулював та
встановлював реквізити ВМД в період
оформлення митної декларації від 02.06.2010
р., була Інструкція про порядок
заповнення вантажної митної
декларації, затверджена наказом
Державної митної служби України від
09.07.1997 p. № 307 (у редакції наказу
Державної митної служби України від
07.11.2007 р. № 933), який зареєстровано в
Міністерстві юстиції України 24.09.1997 p.
за № 443/2247 (далі - Інструкція № 307).

В пункті 1.7 розділу 1 Інструкції № 307
міститься визначення фактурної
вартості (договірної, контрактної), де
фактурна вартість - це вартість
товарів, яка фактично сплачена чи
підлягає сплаті або має компенсуватися
зустрічними поставками товарів та
зазначається в рахунку-фактурі
(рахунку-проформі - для договору міни)
відповідно до умов
зовнішньоторговельного договору
(контракту) купівлі-продажу або міни
(далі - фактурна вартість).

Не зважаючи на викладене вище, в даних
про виконання експортних контрактів ДП
заводом «ГЕНЕРАТОР» за період з 01.01.2008
р. по 31.12.2010 р. по контракту № 40/6 від
25.09.2008 p., наданих представником ДПІ у
Оболонському районі м. Києва,
зазначено, що згідно з платіжним
дорученням від 22.12.2008 р. на рахунок ДП
заводу «ГЕНЕРАТОР» надійшла сума в
розмірі 1 097 201,53 руб. (39 559,58 дол. США), а
згідно з платіжним дорученням від
09.06.2009 р. - сума в розмірі 1 227 040,06 руб. (39
739,64 дол. США), а всього на суму 2 324 241,59
руб. (79 299,22 дол. США).

В подальшому, інспектор ДПІ у
Оболонському районі м. Києва
самостійно проводить перерахування
валют за курсом НБУ, а не ЦБ РФ, як того
вимагають умови Контракту № 40/6.

Зазначене вище й спричинило різницю в
поставці за Контрактом № 40/6 (39 559,58 дол.
США + 39 739,64 дол. США = 79 299,22 дол. США), яка
на думку перевіряючого збільшувала
валові доходи на суму гривень,
отриманих у зв'язку з таким продажем.

Разом з тим, суд вважає такі дії
інспектора неправомірними, оскільки
останній не наділений правом
самостійно змінювати умови договорів.

Як зазначалось вище, в п. 2.3 Контракту №
40/6 визначено, що сума поставки за даним
контрактом складає 79 480 дол. США та
відповідно до п. 2.2 Контракту № 40/6
валюта платежу - рубль РФ за курсом ЦБ
РФ на момент перерахування оплати.

Відповідно до банківської виписки ВАТ
«Укргазпромбанк» від 09.06.2009 р. на
рахунок ДП заводу «ГЕНЕРАТОР»
зараховані кошти на загальну суму 1 227
040,06 руб. за курсом 1 дол. США = 30,8767 руб.,
що становить 39 740 дол. США, та відповідно
до банківської виписки від 22.12.2008 р. на
рахунок ДП заводу «ГЕНЕРАТОР»
зараховані кошти на загальну суму 1 097
201,53 руб. за курсом 1 дол. США = 27,6095 руб.,
що становить 39 740 дол. США, що в сумі
складає 79 480 дол. США, а отже відповідає
п. 2.3 Контракту № 40/6.

Окрім цього, відповідно до ст. 1 Закону
України «Про порядок здійснення
розрахунків в іноземній валюті»
виручка резидентів у іноземній валюті
підлягає зарахуванню на їх валютні
рахунки в уповноважених банках у
строки виплати заборгованостей,
зазначені в контрактах, але не пізніше
180 календарних днів з дати митного
оформлення (виписки вивізної вантажної
митної декларації) продукції, що
експортується.

Відповідно до п. 2.4 Контракту № 40/6
розрахунок за продукцію, що
постачається, здійснюється Покупцем на
підставі завчасно виставлених
Постачальником рахунків у формі
попередньої оплати наступним чином:

а) 50% вартості продукції, що
постачається, Покупець оплачує після
укладення даного контракту як аванс
для початку виробництва виробів;

б) решту 50% - після повідомлення
Постачальника про готовність даних
виробів.

Як було встановлено, Покупець здійснив
попередню оплату вартості виробів
двома рівними частинами, а саме 22.12.2008 р.
Покупець сплатив 1 097 201,53 руб., що за
курсом рубля до долара США на момент
перерахування оплати становить 39 740
дол. США та 09.06.2009 р. Покупець сплатив 1 227
040,06 руб., що за курсом рубля до долара
США на момент перерахування оплати
становить 39 740 дол. США, а в сумі
становить 79 480 дол. США.

За вказаних обставин, суд приходить до
переконання про виконання Покупцем
своїх зобов'язань за вказаним вище
Контрактом.

Крім того, в деклараціях по валюті
виручка в іноземній валюті - за 4
квартал 2008 р. та за 3 квартал 2009 р. суми
відображені в російських рублях (код 643
рос. рублі).

Згідно даної Декларації дебіторської
заборгованості в сумі 180,78 дол. США
немає.

З приводу порушення вимог пп. 4.1.3 п. 4.1
ст. 4, пп. 7.3.5 п. 7.3. ст. 7 Закону № 283/97-ВР,
суд зазначає, що позивач при продажу
іноземної валюти (російських рублів та
доларів США) в гривні не збільшував
валові витрати на суму гривень,
отриманих з продажу.

Він здійснював зовнішньоекономічну
діяльність за Договорами, обов'язковою
умовою яких, було здійснення
контрагентом передоплати (авансу).
Після надходження іноземної валюти на
розрахунковий рахунок підприємства
відбувалося відвантаження товару.
Відвантаження товару оформлювалося
вантажною транспортною декларацією
(ВТД), в якій зазначалася сума, що
відповідала сумі авансу.

Відповідно до пп. 7.3.1 п. 7.3 ст. 7 Закону №
283/97-ВР доходи, отримані (нараховані)
платником податку в іноземній валюті у
зв'язку з продажем товарів (робіт,
послуг) протягом звітного періоду,
перераховуються в гривні за офіційним
валютним (обмінним) курсом
Національного банку України, що діяв на
дату отримання (нарахування) таких
доходів, і не підлягають перерахуванню
у зв'язку зі зміною обмінного курсу
гривні протягом такого звітного
періоду.

У свою чергу, пп. 7.3.5 п. 7.3 ст. 7 Закону №
283/97-ВР встановлено, що у разі продажу
іноземної валюти за гривні валові
доходи платника податку збільшуються
на суму гривень, отриманих від покупця
у зв'язку з таким продажем, а валові
витрати такого платника податку
збільшуються на суму балансової
вартості такої іноземної валюти.

Крім того, пп. 7.3.3 п. 7.3 ст. 7 Закону №
283/97-ВР передбачено, що у разі продажу
іноземної валюти, отриманої як аванс
або виручка чи внаслідок проведення
будь-яких інших операцій, яка
обліковується на банківських рахунках
платника податку або у його касі, її
балансова вартість визначається
шляхом перерахунку балансової
вартості такої іноземної валюти у
гривні за офіційним валютним (обмінним)
курсом НБУ, що діяв на дату такого
продажу.

Таким чином, у результаті продажу
іноземної валюти у підприємства
виникають валові доходи на суму, що
надійшла на поточний рахунок у
національній валюті від продажу такої
валюти, та валові витрати на суму
балансової вартості іноземної валюти,
що перерахована відповідно до правил
пп. 7.3.3 п. 7.3 ст. 7 Закону № 283/97-ВР.

Щодо бухгалтерського обліку, то
відповідно до Інструкції про
застосування Плану рахунків
бухгалтерського обліку активів,
капіталу, зобов'язань і господарських
операцій підприємств і організацій,
затвердженої наказом Міністерства
фінансів України від 30.11.1999 р. № 291, який
зареєстровано в Міністерстві юстиції
України 21.12.1999 р. за № 893/4186 для
узагальнення інформації про доходи від
курсових різниць за активами й
зобов'язаннями підприємства,
пов'язаними з операційною діяльністю
підприємства, використовують
субрахунки бухгалтерського обліку 714
«Дохід від операційної курсової
різниці» та 945 «Витрати від операційної
курсової різниці».

Ці субрахунки використовуються тому,
що зазначені суми не відповідають
визначенню терміна «курсова різниця»,
наведеного в пункті 4 ПБО 21, які
виникають в результаті зміни валютного
курсу НБУ.

У податковому обліку ні валові витрати,
ні валові доходи у зв'язку з купівлею
іноземної валюти за гривні у платника
податків в розумінні пп. 7.3.4 п. 7.3 ст. 7
Закону № 283/97-ВР - не виникають.

Сума гривень, сплачена платником
податків при купівлі такої іноземної
валюти, вважається її балансовою
вартістю. Комісійні витрати або
вартість інших послуг осіб, які
здійснюють конверсійні (обмінні)
операції за дорученням платника
податків, до балансової вартості не
включаються. Суми таких витрат
належать до валових витрат платника
податків (пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 Закону №
283/97-ВР).

Так, балансова вартість валюти,
одержаної від нерезидента в рахунок
сплати за товари (роботи, послуги),
визначається із застосуванням
валютного курсу НБУ на дату отримання
(нарахування) доходу від продажу
товарів (робіт, послуг) (пп. 7.3.1 п. 7.3 ст. 7
Закону № 283/97-ВР). А балансова вартість
валюти, купленої за гривні, як було
зазначено, дорівнює сумі сплачених за
неї гривень (пп. 7.3.4 п. 7.3 ст. 7 цього
Закону). Крім того, платник податків
може самостійно обрати метод оцінки
балансової вартості іноземної валюти
за середньозваженою або
ідентифікованою вартістю (пп. 7.3.6 п. 7.3
ст. 7 Закону № 283/97-ВР). Курсові різниці в
податковому обліку на дату здійснення
конвертації валют не нараховуються і
балансова вартість валюти не
змінюється.

Операції купівлі однієї іноземної
валюти за іншу не відображаються ні у
валових витратах, ні у валових доходах
платника податків.

Крім того, перевіркою встановлено, що в
порушення вимог пп. 4.1.1 п. 4.1 ст. 4, пп. 4.1.6
п. 4.1 ст. 4 та пп. 11.3.1 п. 11.3 ст. 11 Закону №
283/97-ВР позивач не включив до складу
валових доходів 2008, 2009 та 2010 років
доходи від продажу комунальних послуг,
газо- та водопостачання, доходи від
продажу електричної енергії, отримані
в сумі 3 634 022 грн., ПДВ 726 804 грн. у зв'язку
з обслуговуванням Відокремленим
госпрозрахунковим підрозділом
«Октава-побут» заводу «ГЕНЕРАТОР»
житлових будинків.

Однак, з таким висновком відповідача не
можливо погодитись, з огляду на
наступне.

Як встановлено під час розгляду справи,
позивач має на балансі житлові будинки,
квартири в яких надавалися його
працівникам як службове житло за
ордером, на підставі спільного рішення
адміністрації ДП заводу «ГЕНЕРАТОР»,
профкомітету та рішення виконавчого
комітету районної ради.

Для обслуговування будинків на
підставі наказу від 09.10.1997 р. № 133 було
створено ВГП «Октава-побут», без права
юридичної особи з консолідованим
балансом, яке діяло на підставі
Положення про відокремлений
госпрозрахунковий підрозділ.

З наявних в матеріалах справи
договорів водо-, газо-,
електропостачання житлових будинків, а
саме з договору на послуги
водопостачання та водовідведення №
7307/1-1-12 від 16.11.1999 р., договору на
постачання теплової енергії у гарячій
воді № 8353062 від 01.05.2001 р., договору про
постачання електричної енергії № 576
(о/р 992) від 29.03.2004 р. та додаткових угод
до нього, договору на поставку
природного газу та надання послуг з
його транспортування споживачам
платникам податку на додану вартість №
261083 від 28.12.2005 р., вбачається, що
суб'єктом отримання послуг та особою,
що зобов'язана сплатити визначені
договорами ціни за конкретні спожиті
послуги є підприємство позивача.

Відокремленим госпрозрахунковим
підрозділом «Октава-побут»
проводилося лише утримання платежів
від фізичних осіб для подальшого їх
перерахування на рахунок
обслуговуючих підприємств -
безпосередніх постачальників послуг,
таких як, відповідно Державного
комунального об'єднання
«КИЇВВОДОКАНАЛ», Акціонерної
енергопостачальної компанії
«Київенерго», Відкритого акціонерного
товариства «Київгаз».

З зазначеного слідує, що ВГП
«Октава-побут» не був продавцем
електричної енергії та послуг з водо-,
газопостачання і, як неприбуткова
організація, виконував управлінські
функції, збираючи з мешканців житла
оплату за комунальні послуги, що
надавалися іншими газо-, водо-,
електропостачальниками, та
безпосередньо направляючи такі кошти
централізовано
компаніям-постачальникам послуг, а
тому позивач не мав відображати
отримані ВГП «Октава-побут» доходи та
понесені витрати у власному
бухгалтерському та податковому обліку.

Аналогічного висновку в своїй
постанові дійшла колегія суддів
Київського апеляційного
адміністративного суду у справі №
2а-19087/11/2670 за позовом Державного
підприємства заводу «ГЕНЕРАТОР» до
Державної податкової інспекції в
Оболонському районі м. Києва Державної
податкової служби про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення №
від 01.09.2011 р., яким підприємству
позивача збільшено суму грошового
зобов'язання з ПДВ у розмірі 1 172 656,00 грн.

Виходячи з приписів ч. 1 ст. 72 КАС
України (обставини, встановлені
судовим рішенням в адміністративній,
цивільній або господарській справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини) та
приписів ч. 5 ст. 254 (постанова або ухвала
суду апеляційної чи касаційної
інстанції за наслідками перегляду,
постанова Верховного Суду України
набирають законної сили з моменту
проголошення, а якщо їх було прийнято
за наслідками розгляду у письмовому
провадженні, - через п'ять днів після
направлення їх копій особам, які беруть
участь у справі), ч. 2 ст. 255 КАС України
(обставини, які були встановлені
постановою, що набрала законної сили, в
одній адміністративній справі не
можуть оспорюватися в іншій судовій
справі за участю тих самих сторін), суд
приходить до висновку про виконання
ВГП «Октава-побут» неприбуткових
управлінських функцій, що свідчить про
помилкове застосування відповідачем
норм Закону № 283/97-ВР, а саме пп. 4.1.1 п. 4.1
ст. 4, пп. 4.1.6 п. 4.1 ст. 4 та пп. 11.3.1 п. 11.3 ст. 11
до діяльності ВГП «Октава-побут».

Аналогічного висновку в своєму
Аудиторському звіті по ВГП
«Октава-побут» дійшло ТОВ «Аудиторська
фірма «ФІДЕС» (Свідоцтво про внесення
до Реєстру аудиторських фірм та
аудиторів № 4163 від 26.06.2008 р., виданого
Аудиторською Палатою України згідно
рішення № 191/3 від 26.06.2008 р.).

Крім того, перевіркою встановлено, що в
порушення вимог пп. 1.22.1 п. 1.22 ст. 1, пп. 4.1.6
п. 4.1 ст. 4 Закону № 283/97-ВР позивач не
включив до складу валових доходів
перевіряємого періоду суму
заборгованості в розмірі 6 344 280 грн., в
тому числі ПДВ перед підприємствами, що
залишилася нестягнутою після
закінчення строку позовної давності, в
результаті чого, наслідками перевірки
встановлено заниження задекларованих
ДП заводом «ГЕНЕРАТОР» валових доходів
на загальну суму 6 344 280 грн.

Однак, з таким висновком відповідача не
можливо погодитись, з огляду на
наступне.

З наявних в матеріалах справи судових
рішень господарських судів вбачається,
що Ухвалою Господарського суду м. Києва
від 26.10.2004 р. по справі № 23/735-6 порушено
провадження у справі про банкрутство
ДП заводу «ГЕНЕРАТОР» за заявою АЕК
«Київенерго» та з моменту порушення
провадження у справі введено мораторій
на задоволення вимог кредиторів
боржника.

Ухвалою Господарського суду м. Києва
від 07.03.2007 р. провадження у справі №
23/735-6 припинено на підставі п. 7 ст. 40
Закону України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом» у зв'язку з
погашенням кредиторської
заборгованості боржником.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 16.09.2008 р.
(справа № 23/735-б) апеляційну скаргу
Державного підприємства заводу
«ГЕНЕРАТОР» задоволено, ухвалу
Господарського суду м. Києва від 07.03.2007
р. у справі № 23/735-б скасовано,
провадження у справі № 23/735-б припинено,
справу № 23/735-б повернено до
Господарського суду м. Києва.

Також, Ухвалою Господарського суду м.
Києва від 23.03.2007 р. по справі № 43/154 за
заявою Акціонерного комерційного
банку «Київ» було порушено провадження
у справі про банкрутство ДП заводу
«ГЕНЕРАТОР» та введено мораторій на
задоволення вимог кредиторів боржника.
Дію мораторію на задоволення вимог
кредиторів було припинено Ухвалою
Господарського суду м. Києва від 24.03.2008
р. (справа № 43/154-23/107-б).

Також, Ухвалою Господарського суду м.
Києва від 21.07.2008 р. по справі № 50/155 за
заявою ВАТ «Державний ощадний банк
України» було порушено провадження у
справі про банкрутство ДП заводу
«ГЕНЕРАТОР» та введено мораторій на
задоволення вимог кредиторів боржника.

Отже, з трьох справ про банкрутство
вбачається, що з 26.10.2004 р. по 07.03.2007 р.
діяв мораторій, введений ухвалою
Господарського суду м. Києва у справі №
23/735-б, у якій АК «Київенерго» виступала
ініціюючим кредитором.

Постанова про припинення дії мораторію
у справі № 23/735-6 була винесена
Київським апеляційним господарським
судом 16.09.2008 р.

З 23.03.2007 р. по 24.03.2008 р. діяв мораторій,
введений ухвалою Господарського суду
м. Києва у справі № 43/154-23/107-6.

З 21.07.2008 р. по теперішній час діє
мораторій введений ухвалою
Господарського суду м. Києва у справі №
50/155.

З аналізу викладеного вбачається, що
формально мораторій діяв з 26.10.2004 р. і
діє до теперішнього часу, оскільки
постанова про припинення дії мораторію
у справі № 23/735-6 була винесена
Київським апеляційним господарським
судом 16.09.2008 р., в той час коли по справі
№ 50/155 мораторій діяв з 21.07.2008 р.

З приводу встановленого, суд зазначає,
що відповідно до ст. 1 Закону України
«Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»
від 14.05.1992 р. № 2343-XII (в редакції, чинній в
момент виникнення спірних
правовідносин) мораторій на
задоволення вимог кредиторів - це
зупинення виконання боржником
грошових зобов'язань і зобов'язань щодо
сплати податків і зборів (обов'язкових
платежів), термін виконання яких настав
до дня введення мораторію, і припинення
заходів, спрямованих на забезпечення
виконання цих зобов'язань та
зобов'язань щодо сплати податків і
зборів (обов'язкових платежів),
застосованих до прийняття рішення про
введення мораторію.

Тобто на період дії мораторію
зупиняється сплата кредиторської
заборгованості, що виникла до дня
введення мораторію.

Пункт другий частини першої статті 263
ЦК України передбачає, що перебіг
позовної давності зупиняється у разі
відстрочення виконання зобов'язання
(мораторій) на підставах, встановлених
законом.

Враховуючи те, що протягом дії
мораторію не може здійснюватись як
виконавче провадження, так і
добровільна оплата боржником грошових
зобов'язань, строк виконання яких
настав до дня введення мораторію,
законодавством встановлюється
відстрочка виконання боржником
зобов'язань, що підпадає під визначену
п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України підставу
зупинення перебігу строку позовної
давності.

Таким чином, з моменту введення
мораторію на задоволення вимог
кредиторів зупиняється перебіг строку
позовної давності за зобов'язаннями,
строк виконання яких настав до дня
введення мораторію.

Крім того, в Акті № 201-23-3-14312453
зазначається про наявність
простроченої кредиторської
заборгованості позивача перед ТОВ МП
«Облік» в сумі 66 960 грн.

Як вбачається з матеріалів справи,
19.06.2007 р. ТОВ МП «Облік» перерахувало
позивачу 40 000,00 грн. в якості
попередньої оплати за насос по рахунку
№ 213 від 08.06.2007 р. (Платіжне доручення №
2249 від 19.06.2007 р.).

Позивач поставив ТОВ МП «Облік»
відповідний насос, який, в подальшому,
був повернутий останньому.

21 серпня 2007 року згідно листа ТОВ МП
«Облік» № 38/144 від 07.08.2007 р. по рахунку №
213 від 08.06.07 р. позивач повернув ТОВ МП
«Облік» здійснену передоплату в сумі 40
000 грн., про що свідчить наявна в
матеріалах справи виписка по рахунку
від 21.08.2007 р.

За вказаних обставин, суд приходить до
висновку про відсутність
кредиторської заборгованості позивача
перед ТОВ МП «Облік».

Крім того, суд, дійшовши вище висновку
про наявність мораторію, вважає
неправомірним застосування
відповідачем до підприємства позивача
санкцій за невиконання чи неналежне
виконання грошових зобов'язань та
зобов'язань щодо сплати податків і
зборів (обов'язкових платежів).

Зазначене вище свідчить про
відсутність підстав для нараховування
позивачу штрафних (фінансових) санкції
(штрафів) за податком на прибуток в
розмірі 63 954,50 грн.

Відтак, збільшення суми грошового
зобов'язання за платежем: податок на
прибуток підприємств і організацій, що
перебувають у державній власності та
нарахування штрафних (фінансових)
санкцій (штрафів) було здійснено
відповідачем неправомірно, що свідчить
про протиправність та
необґрунтованість прийнятого ним
податкового повідомлення-рішення від 01
вересня 2011 року № , у зв'язку із
чим воно має бути визнане протиправним
та скасоване.

Частиною третьою статті 2 КАС України
передбачено, що у справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого, вирішує справи відповідно до
Конституції та законів України, а також
міжнародних договорів, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України. Суд застосовує інші
нормативно-правові акти, прийняті
відповідним органом на підставі, у
межах повноважень та у спосіб,
передбачені Конституцією та законами
України.

Згідно з ч. 1 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Всупереч наведеним вимогам, відповідач
як суб'єкт владних повноважень не довів
правомірності свого рішення.

Оцінивши докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, та враховуючи всі
наведені обставини, суд дійшов
висновку про обґрунтованість позовних
вимог і на підставі п. 1 ч. 2 ст. 162 Кодексу
адміністративного судочинства України
вважає за необхідне адміністративний
позов Державного підприємства заводу
«ГЕНЕРАТОР» повністю задовольнити.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд присуджує на користь позивача
здійснені ним документально
підтверджені витрати по сплаті
судового збору у розмірі 3,40 грн. з
Державного бюджету України.

Керуючись ст. ст. 69-71, ст. 94, ст. 128, ст. ст.
158-163, ст. 167, ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов Державного
підприємства заводу «ГЕНЕРАТОР»
задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
Оболонському районі м. Києва від 01
вересня 2011 року № .

3. Присудити з Державного бюджету
України на користь Державного
підприємства заводу «ГЕНЕРАТОР»
понесені ним витрати по сплаті
судового збору у розмірі 3,40 грн. (три
гривні 40 копійок).

Постанова набирає законної сили
відповідно до ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції протягом десяти
днів за правилами, встановленими ст. ст.
185-187 КАС України, шляхом подання через
суд першої інстанції апеляційної
скарги.

Суддя І.М. Погрібніченко