Справа № 826/5598/14
Суддя: Троян Н.М.
Дата ухвалення: 2014-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: № 826/5598/14
інстанції: Каракашьян С.К.
Суддя-доповідач: Троян Н.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 жовтня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді
- Троян Н.М.,

суддів
- Бужак Н.П., Твердохліб В.А.,

за участю секретаря
- Костюченка М.Є.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві апеляційну
скаргу Міжрегіонального головного
управління Міндоходів - Центральний
офіс з обслуговування великих
платників на постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
01 липня 2014 року у справі за
адміністративним позовом Підприємства
з іноземними інвестиціями
«Лукойл-Укарїна» до Міжрегіонального
головного управління Міндоходів -
Центральний офіс з обслуговування
великих платників, Міністерства
доходів і зборів України про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2014 року позивач звернувся до
суду з адміністративним позовом, в
якому просив визнати протиправними та
скасувати податкові
повідомлення-рішення №, №
від 10.02.2014.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
01 липня 2014 року адміністративний позов
задоволено.

Відповідач, не погоджуючись із
зазначеною постановою, подав
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на порушення судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, просить суд скасувати постанову
та прийняти нову, якою у задоволенні
позову відмовити.

Перевіривши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а постанова суду першої
інстанції - скасуванню, виходячи з
наступного.

Як свідчать матеріали справи,
співробітниками Міжрегіонального
головного управління Міндоходів -
Центрального офісу з обслуговування
великих платників проведено перевірку
позивача, за результатами якої
складено Акт від 29.01.2014 №96/28-10-41-20/30603572
про результати проведення
позапланової виїзної документальної
перевірки ПІІ «Лукойл - Україна» з
питань дотримання вимог податкового
законодавства при придбанні товарів,
робіт, послуг у Дочірнього
підприємства з іноземними
інвестиціями «Євро Нафта» «Компанії»
«СНД ОІЛ Петроліум Трейд Корпорейшн»
за період липень - грудень 2012 року.

В наведеному акті перевірки
відображено допущені позивачем
порушення, а саме: п.138.1 п. 138.2 ст. 138, п.п.
139.1.9. п. 139.1. ст. 139 Податкового кодексу
України від 02.12.2010 №2755-VI (ПК України) із
змінами та доповненнями, що призвело до
завищення від'ємного значення об'єкту
оподаткування на суму 1 543 469 грн, втому
числі: 3 квартал 2012 року - 1 168 496 грн, 4
квартал 2012 року - 374 973 грн; п.198.3, 198.6 ст.198,
абз. г) п. 201.1 ст. 201 ПК України із змінами
та доповненнями, в результаті чого
підприємством занижено податок на
додану вартість в періоді, що
перевірявся на загальну суму 308 694 грн
втому числі по періодах: липень 2012 - 73 996
грн; серпень 2012 - 91 871 грн, вересень 2012 - 67
832 грн, жовтень 2012 - 65 256 грн, листопад 2012 -
9 739 грн.

Керуючись висновками акту перевірки
відповідачем прийнято податкові
повідомлення рішення від 10 лютого 2014
року, а саме: №, яким було
зменшено суму від'ємного значення
об'єкта оподаткування податком на
прибуток у розмірі 1 543 469 грн; №,
яким було збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість на суму 463 041 грн, з них 308 694 грн
- основного платежу та 154 347 грн - за
штрафними санкціями.

Вважаючи порушенням своїх прав з боку
податкового органу та з метою їх
відновлення ПІІ «Лукойл - Україна»
звернулось за захистом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
матеріалами справи підтверджується
реальне виконання договорів та наявні
податкові накладні, які відповідають
вимогам законодавства, самі договори
невизнані судом недійсними та не
встановлено факт їх нікчемності, а
відтак, оскаржувані податкові
повідомлення-рішення є протиправними
та підлягають скасуванню.

На думку колегії суддів позиція суду
першої інстанції є не вірною з огляду
на наступне.

Відповідно до п. 138.1 ст. 138 ПК України
витрати, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування,
складаються із: витрат операційної
діяльності, які визначаються згідно з
пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 -
138.10.4 п. 138.10, пунктом 138.11 цієї ст.: інших
витрат, визначених згідно з пунктом 138.5,
підпунктами 138.10.5, 138.10.6 п. 138.10, пунктами
138.11, 138.12 цієї ст., пунктом 140.1 ст. 140 і
статтею 141 цього Кодексу; крім витрат,
визначених у пунктах 138.3 цієї ст. та у
ст. 139 цього Кодексу.

Положеннями п. 138.4 ст. 138 ПК України
встановлено, що витрати, що формують
собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг, крім
нерозподільних постійних
загальновиробничих витрат, які
включаються до складу собівартості
реалізованої продукції в періоді їх
виникнення, визнаються витратами того
звітного періоду, в якому визнано
доходи від реалізації таких товарів,
виконаних робіт, наданих послуг.

Згідно приписів п. 138.6 ст. 138 ПК України
собівартість придбаних та
реалізованих товарів формується
відповідно до ціни їх придбання з
урахуванням ввізного мита і витрат на
доставку та доведення до стану,
придатного для продажу.

Відповідно до п. 138.8 ст. 138 ПК України
собівартість виготовлених та
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг складається з витрат,
прямо пов'язаних з виробництвом таких
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, а саме: прямих матеріальних
витрат; прямих витрат на оплату праці;
амортизації виробничих основних
засобів та нематеріальних активів,
безпосередньо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг;
загальновиробничі витрати, які
відносяться на собівартість
виготовлених та реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг
відповідно до положень (стандартів)
бухгалтерського обліку; вартості
придбаних послуг, прямо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг; інших прямих
витрат, у тому числі витрат з придбання
електричної енергії (включаючи
реактивну).

Окрім того, згідно з ст. 180 ПК України
платником податку є: 1) будь-яка особа,
що провадить господарську діяльність і
реєструється за своїм добровільним
рішенням як платник податку у порядку,
визначеному статтею 183 цього розділу; 2)
будь-яка особа, що зареєстрована або
підлягає реєстрації як платник
податку; 3) будь-яка особа, що ввозить
товари на митну територію України в
обсягах, які підлягають оподаткуванню,
та на яку покладається
відповідальність за сплату податків у
разі переміщення товарів через митний
кордон України відповідно до Митного
кодексу України.

Згідно зі ст. 185 ПК України об'єктом
оподаткування є операції платників
податку з: а) постачання товарів, місце
постачання яких розташоване на митній
території України, відповідно до
статті 186 цього Кодексу, у тому числі
операції з передачі права власності на
об'єкти застави позичальнику
(кредитору), на товари, що передаються
на умовах товарного кредиту, а також з
передачі об'єкта фінансового лізингу в
користування
лізингоотримувачу/орендарю; б)
постачання послуг, місце постачання
яких розташоване на митній території
України, відповідно до статті 186 цього
Кодексу; в) ввезення товарів (супутніх
послуг) на митну територію України в
митному режимі імпорту або реімпорту
(далі - імпорт); г) вивезення товарів
(супутніх послуг) у митному режимі
експорту або реекспорту (далі -
експорт); ґ) з метою оподаткування цим
податком до експорту також
прирівнюється постачання товарів
(супутніх послуг), які перебувають у
вільному обігу на території України, д)
з метою оподаткування цим податком до
імпорту також прирівнюється
постачання товарів (супутніх послуг)
з-під митного режиму магазину
безмитної торгівлі, митного складу або
спеціальної митної зони, створених
згідно з положеннями глав 35 - 37 Митного
кодексу України, для їх подальшого
вільного обігу на території України; е)
постачання послуг з міжнародних
перевезень пасажирів і багажу та
вантажів залізничним, автомобільним,
морським і річковим та авіаційним
транспортом.

Пунктом 198.2. ст. 198 ПК України
передбачено, що датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше; дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг або
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Пунктом 201.4 ст. 201 ПК України
передбачено, що податкова накладна
виписується у двох примірниках у день
виникнення податкових зобов'язань
продавця. Оригінал податкової
накладної видається покупцю, копія
залишається у продавця товарів/послуг.

Відповідно до п. 201.10. ст. 201 ПК України
податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

В результаті дослідження матеріалів
справи та наданих відповідачем доказів
на спростування висновків суду першої
інстанції, судова колегія вважає за
необхідне вказати на наступне.

Відповідно до інформаційного листа
Вищого адміністративного суду України
№ 742/11/13-11 від 02 червня 2011 року з метою
встановлення факту здійснення
господарської операції, формування
витрат для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість належить з'ясовувати,
зокрема, обставини щодо руху активів у
процесі здійснення господарської
операції, установлення спеціальної
податкової правосуб'єктності
учасників господарської операції,
установлення зв'язку між фактом
придбання товарів (послуг),
спорудженням основних фондів, імпортом
товарів (послуг), понесенням інших
витрат і господарською діяльністю
платника податку.

Дослідженню підлягають усі первинні
документи, які належить складати
залежно від певного виду господарської
операції: договори, акти виконаних
робіт, документи про перевезення,
зберігання товарів тощо.

На підтвердження здійснення
господарських операцій з
контрагентами, позивачем надано:
договори; податкові накладні; заявки на
поставку нафтопродуктів; графіки
перевезення вантажів; акти виконаних
робіт; товарно-транспортні накладні;
журнали обліку нафтопродуктів, що
надійшли на АЗС.

Проте, судова колегія вважає за
необхідне звернути уваги на те, що дані
документи, складені у невідповідності
до Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку затвердженого
наказом Наказ Міністерства фінансів
України від 24 травня 1995 року №88, а саме
2.4. згідно якого первинні документи
повинні мати такі обов'язкові
реквізити: найменування підприємства,
установи, від імені яких складений
документ, назва документа (форми), дата
і місце складання, зміст та обсяг
господарської операції, одиниця виміру
господарської операції (у натуральному
та/або вартісному виразі), посади і
прізвища осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення, особистий
чи електронний підпис або інші дані, що
дають змогу ідентифікувати особу, яка
брала участь у здійсненні
господарської операції.

Наведені документи первинної
звітності також суперечать положенням
ст. 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» відповідно до
якої первинні та зведені облікові
документи можуть бути складені на
паперових або машинних носіях і
повинні мати такі обов'язкові
реквізити: назву документа (форми); дату
і місце складання; назву підприємства,
від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Колегія суддів, акцентує увагу на тому,
що ряд первинних документів, не
відповідають вимогам ні Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», ні Положенню про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку затвердженого
наказом Наказ Міністерства фінансів
України від 24 травня 1995 року №88,
зокрема в податкових накладних не
зазначено посаду особи, що її склала,
заявка на поставку нафтопродуктів,
графік перевезення вантажу, акт
виконаних робіт та розшифровка до акту
прийому передачі наданих послуг
взагалі не заповненні, в інших актах
виконаних робіт не зазначено прізвища
і посаду особи що їх склала від ПІІ
«Лукойл Україна».

За таких обставин, надані позивачем
документи на підтвердження
господарських правовідносин з таким
контрагентом, не є належно оформленими
первинними документами, оскільки не
відповідають встановленим п. 201.1 ст. 201
ПК та частини другої ст. 9 Закону
України від 16.07.1999 №996-XIV «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» вимогам щодо їх
складення і підписання повноважною
особою платника податків, тому не
можуть бути належним документальним
підтвердженням проведення
господарських операцій та підставою
для формування спірних сум валових
витрат і податкового кредиту з ПДВ.

При розгляді даної справи колегією
суддів враховано правову позицію
Верховного Суду України, яка викладена:
в постанові від 21.01.2011 у справі за
позовом ТОВ «СІБ» до ДПІ у Жовтневому
районі м. Луганська про визнання
недійсним податкового
повідомлення-рішення, а саме,
неналежним чином оформлена (підписана
не уповноваженою особою) податкова
накладна не може бути підставою для
нарахування податкового кредиту за
наявності фактів, що ставлять під
сумнів реальність наданої послуги; та в
постанові від 05.03.2012 по справі №21-421а11,
згідно з якою складені і підписані
неповноважними особами податкові
накладні не можуть вважатися належно
оформленими звітними документами, які
посвідчують факт придбання товарів,
робіт чи послуг, а тому віднесення
відображених у них сум ПДВ до
податкового кредиту є безпідставним.

Хоча фактичні обставини справи №21-421а11,
яка переглядалася Верховним Судом
України, стосувалися лише правильності
оформлення податкових накладних, на
підставі яких сформовано спірний
податковий кредит з ПДВ, однак суд
вважає, що з метою однакового
застосування законодавства
застосований Верховним Судом України
підхід є цілком прийнятним. Для
з'ясування правильності оформлення й
інших первинних бухгалтерських
документів, для яких частина друга ст. 9
Закону України від 16.07.1999 №996-XIV «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» встановлює
відповідні обов'язкові вимоги, у т.ч.
щодо їх складення та підписання
відповідними уповноваженими особами.

Відповідно до частини першої ст. 244-2 КАС
України, суди зобов'язані привести свою
судову практику у відповідність з
рішенням Верховного Суду України.

Також, на думку апеляційного суду,
особливу увагу слід звернути на ряд
обставин, що мають значення для
розгляду даної справи, а саме: у
відповідності до матеріалів перевірки,
ПзІІ «Лукойл - Україна» уклало з ДПзІІ
«Євро Нафта» «Компанії» «СНД ОІЛ
Петроліум Трейд Корпорейшн» договір на
перевезення вантажу від 03.07.12 №12/1112.

Згідно, п. 2.5 Договору «Загрузка груза в
транспортное средство Перевозчика»
(ДПзІІ«Євро Нафта»), предоставленное
для перевозки, осуществляется силами и
за счет Заказчика (Позивача), если иное
не согласовано сторонами».

Пунктом 2.6 Договору передбачено, що
«Разгрузка груза, осуществляется
силами и за счет Заказчика (Позивача),
если иное не согласовано сторонами».

Однак, ПІІ «Лукойл - Україна» ні до
перевірки, ні до суду першої та
апеляційної інстанцій не надано
доказів підтвердження факту оплати за
такі роботи, що ставить під сумнів факт
завантаження та розвантаження вантажу.

Окрім того, відповідно до п. 3.2.4
Договору «Заказчик обязан
предоставить Перевозчику документы,
необходимые для осуществления
перевозки грузов в том числе, паспорт
на груз и сертификат происхожддения
(сертификат качества) после загрузки и
до момента начала перевозки».

Натомість, позивачем не було надано
паспорт на вантаж та сертифікати
якості. За відсутності таких
документів неможливо встановити
відповідність між вантажем зазначеним
в заявках та вантажем, який, був
завантажений в транспортний засіб.

На думку апеляційного суду,
акцентувати увагу слід і на
неналежному оформленні
товарно-транспортних накладних (ТТН),
виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1 Закону України від
16.07.99 N 996-XIV «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»
визначено, що первинний документ - це
документ, який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення.

Отже, будь-які документи (у тому числі
договори, податкові накладні, рахунки
тощо) мають силу первинних документів
лише в разі фактичного здійснення
господарської операції.

Товарно-транспортна накладна - це
основний документ на вантаж, що повинен
оформлятися при здійсненні вантажних
автоперевезень. Одночасно з цим, ТТН
виступає первинним документом
бухгалтерського обліку.

Так, відповідно до Правил перевезень
вантажів автомобільним транспортом в
Україні, затверджених наказом
Міністерства транспорту України від
14.10.1997 № 363, товарно-транспортна
накладна є єдиним для всіх учасників
транспортного процесу юридичним
документом, що призначений для
списання товарно-матеріальних
цінностей, обліку на шляху їх
переміщення, оприбуткування,
складського, оперативного та
бухгалтерського обліку, а також для
розрахунків за перевезення вантажу та
обліку виконаної роботи.

Пунктами 11.5, 11.6, 11.7 цих Правил
встановлено, що товарно-транспортну
накладну на перевезення вантажів
автомобільним транспортом замовник
(вантажовідправник) повинен виписувати
в кількості не менше чотирьох
екземплярів. замовник
(вантажовідправник) засвідчує всі
екземпляри товарно-транспортної
накладної підписом і при необхідності
печаткою (штампом). Після прийняття
вантажу згідно з товарно-транспортною
накладною водій (експедитор) підписує
всі її екземпляри. Перший екземпляр
товарно-транспортної накладної
залишається у Замовника
(вантажовідправника), другий -
передається водієм (експедитором)
вантажоодержувачу, третій і четвертий
екземпляри, засвідчені підписом
вантажоодержувача (у разі потреби й
печаткою або штампом), передається
Перевізнику.

Відтак, досліджуючи належність
оформлення ТТН судовою колегією
встановлено відсутність у них
обов'язкових реквізитів, а саме: кодів,
дати та часу прибуття до
вантажоодержувача, дати і часу виїзду
від вантажоодержувача, підпису особи,
що одержала вантаж, номер та дату
довіреності осіб, що дозволяли відпуск
і відпускали вантаж.

За відсутності в ТТН таких реквізитів,
що відображають перевезення товару,
судова колегія позбавлена можливості
встановити рух такого товару.

Окрім того, Інструкцією про порядок
приймання, транспортування,
зберігання, відпуску та обліку нафти і
нафтопродуктів на підприємствах і
організаціях України, затвердженої
наказом Міністерства палива та
енергетики України, Міністерства
економіки України, Міністерства
транспорту та зв'язку України,
Державного комітету України з питань
технічного регулювання та споживчої
політики від 20.05.2008 №281/171/578/15,
передбачено, зокрема, порядок
приймання нафти і нафтопродуктів під
час надходження автомобільним
транспортом.

Відповідно до п 5.4.1 Інструкції
№281/171/578/15, з прибуттям нафтопродуктів
до вантажоодержувача в автоцистерні
перевіряється відповідність
найменування, марки і виду
нафтопродукту, зазначених у ТТН і
паспорті якості на відвантажений
нафтопродукт.

Паспорт якості - це документ, що містить
дані для ідентифікації та фактичні
значення показників якості нафти
та/або нафтопродуктів, отримані в
результаті лабораторних випробувань, і
їх відповідність вимогам нормативних
документів.

Проте, ні до перевірки, ні до суду
першої інстанції, а також, підчас
розгляду справи в суді апеляційної
інстанції ПІІ «Лукойл - Україна» не
надано зазначених паспортів якості.

Отже, надані позивачем документи на
підтвердження господарських
правовідносин з контрагентами не є
належно оформленими первинними
документами, оскільки не відповідають
вимогам щодо їх складення і підписання
повноважною особою платника податків,
тому не можуть бути належним
документальним підтвердженням
проведення господарських операцій та
підставою для формування спірних сум
валових витрат і податкового кредиту з
ПДВ.

Підсумовуючи вище викладене, суд
апеляційної інстанції приходить до
переконання, що доводи відповідача про
порушення позивачем норм податкового
законодавства, є таким, що відповідає
фактичним обставинам справи. А відтак,
податкові повідомлення-рішення
податкового органу є законними і
підстав для їх скасування відсутні.

Згідно до частини першої ст. 159 Кодексу
адміністративного судочинства
України, судове рішення повинно бути
законним та обґрунтованим.

Відповідно до статті 202 Кодексу
адміністративного судочинства
України, підставами для скасування
постанови або ухвали суду першої
інстанції та ухвалення нового рішення
є: 1) неповне з'ясування судом обставин,
що мають значення для справи; 2)
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд першої
інстанції вважає встановленими; 3)
невідповідність висновків суду
обставинам справи; 4) порушення норм
матеріального або процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи або питання, а так
само розгляд і вирішення справи
неповноважним судом; участь в
ухваленні постанови судді, якому було
заявлено відвід на підставі обставин,
які викликали сумнів у неупередженості
судді, і заяву про його відвід визнано
судом апеляційної інстанції
обґрунтованою; ухвалення чи підписання
постанови не тим суддею, який розглянув
справу.

Оскільки, судом першої інстанції
порушено норми матеріального та
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи. В
зв'язку з цим виникає необхідність у
задоволені апеляційної скарги та
відповідно у скасуванні постанови
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 01 липня 2014 року.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207,
212, 254 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Міжрегіонального
головного управління Міндоходів -
Центральний офіс з обслуговування
великих платників - задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 01 липня 2014 року -
скасувати.

Прийняти нову постанову, якою у
задоволенні адміністративного позову
Підприємства з іноземними
інвестиціями «Лукойл-Укарїна» до
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів - Центральний офіс з
обслуговування великих платників,
Міністерства доходів і зборів України
про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень - відмовити.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена до Вищого адміністративного
суду України в порядку та строки,
передбачені ст.212 КАС України.

Головуючий суддя:
Н.М. Троян

Судді:
Н.П. Бужак,

В.А. Твердохліб

Головуючий суддя

Троян Н.М.

Судді:

Бужак Н.П.

Твердохліб В.А.