Справа № 806/4200/14
Суддя: Капинос Оксана Валентинівна
Дата ухвалення: 2014-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2014 року
Житомир справа № 806/4200/14

категорія 9

Суддя Житомирського окружного
адміністративного суду Капинос О.В.,
розглянувши у порядку письмового
провадження адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1 до Уповноваженої
особи Фонду гарантування вкладів
фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Банк
"Таврика" про визнання неправомірним
рішення,-

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в
якому, з урахуванням уточнення до
позовних вимог, просить визнати
поважною причину пропуску строку на
звернення із заявою до Уповноваженої
особи Фонду гарантування вкладів
фізичних осіб на ліквідацію банку про
визнання кредитором ПАТ "Банк "Таврика";
визнати неправомірним рішення
Уповноваженої особи Фонду
гарантування вкладів фізичних осіб на
ліквідацію банку щодо відмови у
прийнятті вимоги на зобов'язання банку
та включення до реєстру кредиторів ПАТ
"БАНК "ТАВРИКА"; зобов'язати
уповноважену особу Фонду гарантування
вкладів фізичних осіб на ліквідацію
ПАТ "БАНК "ТАВРИКА" визнати її
кредитором ПАТ "БАНК "ТАВРИКА" на
загальну суму вкладу в розмірі 10000,00
дол. США (десять тисяч доларів США 00
центів), що складає в еквіваленті по
курсу НБУ на дату подачі позовної заяви
117232,10 грн. (сто сімдесят тисяч двісті
тридцять дві гривні 00 копійок) та
процентів із розрахунку 10,3 % річних в
розмірі 864,58 дол. США (вісімсот
шістдесят чотири долари США 58 центів),
що складає еквівалент по курсу НБУ на
дату подачі позовної заяви 10135,65 грн.
(десять тисяч сто тридцять п'ять
гривень 65 копійок), а загалом 10864,58 дол.
США (десять тисяч вісімсот шістдесят
чотири долари США 58 центів), що складає
в еквіваленті по курсу НБУ 127367,75 грн.
(сто двадцять сім тисяч триста
шістдесят сім гривень 75 копійок) і
внести дану суму до реєстру вимог
кредиторів. Свої позовні вимоги
позивач обґрунтовує тим, що між нею та
ПАТ "БАНК "ТАВРИКА" в особі відділення №
7 АТ "БАНК "ТАВРИКА" було укладено
договір банківського вкладу "Ощадний
плюс" з видачею купонного ощадного
(депозитного) сертифікату на
пред'явника серії В № 002480. На виконання
п. 1.2. Договору 18.05.2012 року позивачем
було внесено грошові кошти в сумі 10000,00
дол. США. 20.03.2013 року. Постановою
Правління Національного банку України
№ 97 з 21.03.2013 року відкликано банківську
ліцензію ПАТ "БАНК "ТАВРИКА" та
ініційовано процедуру ліквідації.
17.05.2013 року ОСОБА_1 звернулась до
уповноваженої особи Фонду
гарантування вкладів фізичних осіб на
ліквідацію банку із заявою щодо
включення до реєстру кредиторів АТ
"БАНК "ТАВРИКА", однак у задоволенні її
звернення було відмовлено.

Представник позивача прибув до суду,
позовні вимоги підтримав в повному
обсязі, подав письмове клопотання про
розгляд справи в порядку письмового
провадження.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, про дату, час та
місце розгляду справи був повідомлений
вчасно та належним чином, про причини
неявки суд не повідомив.

Проаналізувавши наявні у справі
матеріали, суд приходить до висновку,
що позов підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що між ОСОБА_1 та ПАТ "БАНК
"ТАВРИКА" в особі відділення № 7 АТ "БАНК
"ТАВРИКА" було укладено договір
банківського вкладу "Ощадний плюс" з
видачею купонного ощадного
(депозитного) сертифікату на
пред'явника серії В № 002480 (далі по
тексту - Договір) (а.с. 7).

На виконання п. 1.2. Договору 18.05.2012 року
позивачем було внесено грошові кошти в
сумі 10000,00 дол. США на рахунок № 333036/ОЩ913
в ПАТ "БАНК "ТАВРИКА" на придбання
ощадного сертифікату на пред'явника
серії В № 002480.

Відповідно до п. 1.3 Договору, банком на
суму внесеного вкладу згідно акту
прийому-передачі (а.с. 8) видано купонний
ощадний (депозитний) сертифікат на
пред'явника серії В №002480 від 18.05.2012
року, номіналом 10000,00 дол. США строком
погашення - 20.05.2013 року під 10,3 % річних.
(а.с. 10).

20.03.2013 року Постановою Правління
Національного банку України № 97 з
21.03.2013 року відкликано банківську
ліцензію ПАТ "БАНК "ТАВРИКА" та
ініційовано процедуру ліквідації.
Ліквідатором призначено начальника
відділу тимчасової адміністрації і
ліквідації неплатоспроможних банків
Фонду гарантування вкладів фізичних
осіб Соловйову Н.А. (а.с. 24-26).

27.03.2013 року в газеті "Урядовий кур'єр"
було розміщено повідомлення про
відкриття ліквідаційної процедури та
призначення ліквідатора.

17.05.2013 року ОСОБА_1 звернулась до
уповноваженої особи Фонду
гарантування вкладів фізичних осіб на
ліквідацію банку із заявою щодо
включення до реєстру кредиторів АТ
"БАНК "ТАВРИКА", однак у задоволенні її
звернення було відмовлено, з тих
підстав, що приймання вимог кредиторів
було припинено після закінчення 30 днів
з дня опублікування відомостей у
газетах "Урядовий кур'єр" та "Голос
України" про ліквідацію банку. (а.с. 10).

Однак, суд вважає, що дії Уповноваженої
особи Фонду гарантування вкладів
фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Банк
"Таврика" не відповідають вимогам ч.3
ст.2 Кодексу адміністративного
судочинства України з огляду на
наступне.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 3 Закону України
"Про систему гарантування вкладів
фізичних осіб", Фонд є установою, що
виконує спеціальні функції у сфері
гарантування вкладів фізичних осіб та
виведення неплатоспроможних банків з
ринку. Фонд є юридичною особою
публічного права, має відокремлене
майно, яке є об'єктом права державної
власності і перебуває у його
господарському віданні. Фонд є
суб'єктом управління майном,
самостійно володіє, користується і
розпоряджається належним майном,
вчиняючи стосовно нього будь-які дії,
що не суперечать законодавству та меті
діяльності Фонду.

Пунктом 25 постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України від
20.05.2013 року № 8 встановлено, що Фонд
гарантування вкладів фізичних осіб є
державною спеціалізованою установою,
яка виконує функції державного
управління у сфері гарантування
вкладів фізичних осіб, а відтак спори
які виникають у цих правовідносинах є
публічно-правовими та підлягають
розгляду за правилами Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Згідно ст.1060 Цивільного кодексу
України від 16 січня 2003 року № 435-IV (далі
по тексту - ЦК України) договір
банківського вкладу укладається на
умовах видачі вкладу на першу вимогу
(вклад на вимогу) або на умовах
повернення вкладу зі спливом
встановленого договором строку
(строковий вклад). За договором
банківського вкладу незалежно від його
виду банк зобов'язаний видати вклад або
його частину на першу вимогу вкладника.

Статтею 1061 ЦК України передбачено, що
банк виплачує вкладникові проценти на
суму вкладу у розмірі, встановленому
договором банківського вкладу.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлене
договором або законом. Зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог ЦК
України.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України
"Про систему гарантування вкладів
фізичних осіб" від 23 лютого 2012 року №
4452-VI Фонд гарантує кожному вкладнику
банку відшкодування коштів за його
вкладом. Фонд відшкодовує кошти в
розмірі вкладу, включаючи відсотки,
нараховані на день початку процедури
виведення Фондом банку з ринку, але не
більше суми граничного розміру
відшкодування коштів за вкладами,
встановленого на дату прийняття такого
рішення, незалежно від кількості
вкладів в одному банку. Сума граничного
розміру відшкодування коштів за
вкладами не може бути меншою 200000
гривень. Адміністративна рада Фонду не
має права приймати рішення про
зменшення граничної суми
відшкодування коштів за вкладами.

Згідно ст. 54 цього Закону рішення, що
приймаються відповідно до цього Закону
Національним банком України, Фондом,
працівниками Фонду, що виконують
функції, передбачені цим Законом, у
тому числі у процесі здійснення
тимчасової адміністрації, ліквідації
банку, виконання плану врегулювання,
можуть бути оскаржені до суду.

Частиною 3 ст. 46 Закону України "Про
систему гарантування вкладів фізичних
осіб" встановлено що, вимоги за
зобов'язаннями банку, що виникли під
час проведення ліквідації, можуть
пред'являтися тільки в межах
ліквідаційної процедури.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є людиною
похилого віку, та зважаючи на
задовільний стан здоров'я не змогла
вчасно ознайомитись з публікацією в
газеті "Голос України", та вчасно подати
відповідну заяву до банку, оскільки в
період з 28.01.2013 року по 31.05.2013 року
проходила курс амбулаторного
лікування і реабілітації в центральній
міській лікарні № 2 (а.с. 11).

Разом з тим, суд зазначає, що банком не
було повідомлено позивача як
вкладника, про те, що було відкликано
ліцензію, та розпочати процедуру
ліквідації, чим порушено умови
Договору, оскільки за таких обставин,
банк не міг виконати зобов'язання щодо
повернення вкладу в строк до 20.05.2013
року.

Крім того, відповідно до п. 3.1.6 Договору
банк прийняв на себе обов'язок при
виникненні обставин, які можуть
перешкодити своєчасному виконанню
умов Договору, повідомити вкладника
шляхом надіслання письмового
обґрунтування причин затримки
виконання умов Договору із зазначенням
терміну та умов його подальшого
виконання.

Однак, банк знаючи про те, що через
процедуру ліквідації не зможе вчасно
виконати взяті на себе зобов'язання за
Договором та вчасно повернути вклад та
нарахувати і виплатити проценти за
користування коштами, не сповістив
позивача про обставини які склались, що
є істотним порушенням умов Договору та
порушення прав позивача, як споживача
фінансових послуг та власника коштів.

Також, суд вважає за необхідне
зазначити, що ч.ч. 1,2 ст. 8 КАС України
визначено, що під час вирішення справи
суд керується принципом верховенства
права, відповідно до якого права людини
визнаються найвищими соціальними
цінностями, вони визначають зміст і
спрямованість діяльності держави; цей
принцип застосовується з урахуванням
практики Європейського суду з прав
людини.

Принцип верховенства права зобов'язує
державу поважати і застосовувати
запроваджені нею закони, створюючи
правові й практичні умови для втілення
їх в життя (справа "Броньовський проти
Польщі", заява № 31443/96, рішення від 22.06.2004
р., п. 184).

При вирішенні вказаної справи судом
також враховується позиція
Європейського Суду з прав людини,
відповідно до якої держава не має права
посилатись на відсутність певного
нормативного акту, що визначає
механізм реалізації прав та свобод
громадян, закріплених у конституційних
та інших актах, а громадяни повинні
мати змогу покладатися на зобов'язання,
взяті державою, навіть якщо такі
зобов'язання містяться у законодавчому
акті, який загалом не має автоматичної
прямої дії при врегулюванні спірних
правовідносин.

Зокрема, ч. 1 ст. 1 Протоколу № 1
ратифікованої Україною 11.09.1997 р.
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод (далі Конвенція),
ст. 17-1 Конвенції, згідно з якими кожен
має право мирно володіти своїм майном,
ніхто не може бути позбавлений свого
майна інакше, як в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом або загальними принципами
міжнародного права, державам-учасницям
Конвенції заборонено скасовувати
встановлені нею права.

Стаття 13 Конвенції гарантує кожному
право на ефективний засіб юридичного
захисту в національному органі, навіть
якщо порушення передбаченого
Конвенцією права було вчинене особами,
які здійснювали свої офіційні
повноваження.

За практикою Європейського суду з прав
людини засоби юридичного захисту
ефективними є тоді, коли вони можуть
запобігти виникненню умов, які
становлять порушення, або не допустити
подальшого існування таких умов
(справа "Мельник проти України", заява №
72286/01, рішення від 28.03.2006 р., щодо статті
13).

Як свідчить практика Європейського
суду з прав людини, найчастіше
втручання в право власності фізичних
та юридичних осіб відбувається з боку
державних органів, зокрема органів
виконавчої влади, іноді органів
законодавчої й судової влад, шляхом
прийняття законодавчих актів чи при
винесенні незаконного рішення суду,
тоді як ст. 1 Першого протоколу
забороняє будь-яке невиправдане
втручання державних органів.

Втручання має бути законним, тобто
здійснене на підставі закону. При цьому
під законом Конвенція розуміє
нормативний акт, що має бути "доступним"
(accessible) та "передбачуваним" (foreseeable).
Також закон має відповідати всім
вимогам нормативного акта.
"Доступність" закону означає наявність
доступу та знань щодо цього закону в
суспільстві та в окремих осіб.
"Передбачуваність" означає можливість
передбачити певні дії або наслідки, які
можуть виникнути в зв'язку із
застосуванням закону.

Розглядаючи питання захисту права
особи на мирне володіння майном,
Європейський суд підтримується
позиції, за якою "позбавлення майна
згідно із другою нормою може бути
виправданим тільки якщо доведена, крім
іншого, наявність "інтересів
суспільства" та "умов, передбачених
законом". Більше того, будь-яке
втручання у володіння майном повинно
задовольняти принцип пропорційності.
Як Суд неодноразово зазначав, повинен
бути встановлений справедливий баланс
між інтересами суспільства в цілому та
вимогою захисту основних прав
індивіда.

Практика Європейського суду виходить
із того, що встановлення державою
окремих заборон щодо реалізації права
власності на майно, слід розглядати як
факти втручання держави в мирне
володіння майном, що визначається як
одне з фундаментальних прав людини.
Такі факти мають аналізуватися щодо їх
обґрунтованого застосування, тобто
законності, доцільності та
пропорційності.

Європейський суд визнав порушення ст. 1
Першого протоколу у випадках, коли
держави, що є учасницями Конвенції,
намагалися в окремих випадках
використовувати правову казуїстику
для того, щоб не виконувати
зобов'язання щодо відшкодування
приватним особам збитків, яких ті
зазнали в результаті позбавлення
майна. Держава не може в
односторонньому порядку вносити
поправки до контракту, який укладено з
приватною особою, або припиняти його
дію без виплати компенсації за втрати,
котрих зазнають особи, з якими був
укладений контракт. Законодавчий акт
також не може скасовувати виплату,
пов'язану зі зміною або припиненням
контракту (Грецькі очисні заводи та
Стратіс Андреадіс проти Греції (1994)).
Уряд, оперуючи законами, також не може
відмовитися визнавати факт делікту, що
мав місце стосовно групи фізичних осіб
або щодо держави (Прессос Компаній
Нав'єра С. С проти Бельгії (1995)).

Таким чином, враховуючи, що позивач є
власником коштів, які були нею передані
банку на підставі вищевказаного
Договору, та беречи до уваги ту
обставину, що банком не було
повідомлено позивача, як вкладника про
те, що ліцензію банку відкликано та
розпочато процедуру ліквідацію, а
також зважаючи на поважність причини
пропуску строку на звернення із заявою
щодо включення до реєстру кредиторів,
суд приходить до висновку про
безпідставність відмови ОСОБА_1 у
включенні її до реєстру кредиторів АТ
"БАНК "ТАВРИКА" уповноваженою особою
Фонду гарантування вкладів фізичних
осіб на ліквідацію банку.

Крім того, діючим законодавством не
передбачено процедури поновлення
строків на подачу заяви про включення
до реєстру вимог кредиторів, тому суд
не вбачає підстав для поновлення
строку на подання заяви, оскільки
рішенням суду вирішено питання про
включення вимог позивача до реєстру
кредиторів АТ "БАНК "ТАВРИКА".

Відповідно до ч. 1 ст.71 КАС України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при
вирішенні справи керується принципом
законності, відповідно до якого органи
державної влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 86, 94, 158-162, 186, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

постановив:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати неправомірним рішення
Уповноваженої особи Фонду
гарантування вкладів фізичних осіб на
ліквідацію банку щодо відмови у
прийнятті вимоги на зобов'язання банку
та включення до реєстру кредиторів ПАТ
"БАНК "ТАВРИКА".

Зобов'язати уповноважену особу Фонду
гарантування вкладів фізичних осіб на
ліквідацію ПАТ "БАНК "ТАВРИКА" визнати
її кредитором ПАТ "БАНК "ТАВРИКА" на
загальну суму вкладу в розмірі 10000,00
дол. США (десять тисяч доларів США 00
центів), що складає в еквіваленті по
курсу НБУ на дату подачі позовної заяви
117232,10 грн. (сто сімдесят тисяч двісті
тридцять дві гривні 00 копійок) та
процентів із розрахунку 10,3 % річних в
розмірі 864,58 дол. США (вісімсот
шістдесят чотири долари США 58 центів),
що складає еквівалент по курсу НБУ на
дату подачі позовної заяви 10135,65 грн.
(десять тисяч сто тридцять п'ять
гривень 65 копійок), а загалом 10864,58 дол.
США (десять тисяч вісімсот шістдесят
чотири долари США 58 центів), що складає
в еквіваленті по курсу НБУ 127367,75 грн.
(сто двадцять сім тисяч триста
шістдесят сім гривень 75 копійок) і
внести дану суму до реєстру вимог
кредиторів.

В решті позовних вимог відмовити за
безпідставністю.

Постанова суду першої інстанції, якщо
інше не встановлено Кодексом
адміністративного судочинства
України, набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого цим Кодексом,
якщо таку скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається до
Житомирського апеляційного
адміністративного суду через
Житомирський окружний
адміністративний суд, який ухвалив
оскаржуване судове рішення. Копія
апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства
України, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

Суддя
О.В. Капинос