Справа № 814/3572/13-а
Суддя: Яковлєв О.В.
Дата ухвалення: 2014-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 жовтня 2014 р.м.ОдесаСправа № 814/3572/13-а

Категорія: 8.1 Головуючий в 1 інстанції:
Птичкіна В.В.

Судова колегія Одеського апеляційного
адміністративного суду, у складі:

головуючого -
Яковлєва О.В.,

суддів - Бойка
А.В., Танасогло Т.М.,

за участю секретаря -
Іленко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Центральному
районі м.Миколаєва Головного
управління Міндоходів у Миколаївській
області на постанову Миколаївського
окружного адміністративного суду від 10
вересня 2013 року, у справі за позовом
Державної податкової інспекції у
Центральному районі м.Миколаєва
Головного управління Міндоходів у
Миколаївській області до Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Варварівський елеватор", Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Миколаївський елеватор" та Товариства
з обмеженою відповідальністю
"Авант-Агро" про визнання недійсними
угод і договору,-

В С Т А Н О В И Л А :

Постановою Миколаївського
окружного адміністративного суду від
10.09.2013 року відмовлено в задоволені
позову про: визнання недійсним
договору про відчуження частки ТОВ
Компанія «Варварівський елеватор» в
статутному фонді в ТОВ «Авант-Агро» на
користь ТОВ «Миколаївський елеватор»,
на суму 10000 грн.; визнання недійсною
угоду щодо формування статутного фонду
ТОВ «Авант-Агро» за рахунок майна
Варварівського елеватора, на суму 25639000
грн.; застосування наслідків
недійсності правочину і відповідно до
ст. 208 ГК України, ч. 3 ст. 228 ЦК України
стягнути з Варварівського елеватора і
Миколаївського елеватора в доход
держави все одержане ними за договором
щодо відчуження частки Варварівського
елеватора в статутному фонді ТОВ
«Авант-Агро» на користь Миколаївського
елеватора; застосувати наслідки
недійсності правочину і відповідно до
ст. 208 ГК України, ч. 3 ст. 228 ЦК України
стягнути з ТОВ «Авант-Агро» і
Варварівського елеватора в доход
держави все одержане ними за угодою
щодо формування статутного фонду ТОВ
«Авант-Агро» за рахунок майна
Варварівського елеватора.

Не погоджуючись з прийнятим
судовим рішенням позивачем подано
апеляційну скаргу з якої вбачається
про порушення судом норм матеріального
та процесуального права, а тому просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та прийняти нову постанову,
якою позов задовольнити.

Вимоги апеляційної скарги
обґрунтовано тим, що висновок суду
першої інстанції не відповідає
встановленим обставинам у справі, так
як податковим органом встановлено, що
вищевказані операції між трьома
підприємства проведено без мети
настання реальних наслідків та для
отримання податкової вигоди, що
суперечить інтересам держави, тобто
вказані договори є недійсними, а кошти,
які проведені по ним, підлягають
стягненню в дохід держави.

Перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
суду, а також правильність
застосування судом норм матеріального
і процесуального права та правової
оцінки обставин у справі, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню, а судове рішення -
скасуванню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
станом на 01.10.2012 на балансі
Варварівського елеватора, учасниками
якого є ОСОБА_1 і Товариство, перебував
майновий комплекс, балансова вартість
якого, відповідно до податкової
звітності, складала 2 754 300 грн. Зборами
учасників Варварівського елеватора
від 05.10.2012 року прийнято рішення про
вступ Варварівського елеватора до
складу учасників Товариства, шляхом
внесення до його статутного капіталу
зазначеного майна на загальну суму 25 639
000 грн. в обмін на корпоративні права. В
результаті цього учасниками
Товариства стали ОСОБА_1, ОСОБА_2 і
Варварівський елеватор. В податковому
обліку за результатами здійсненої
господарської операції Варварівський
елеватор задекларував податкові
зобов'язання з ПДВ в сумі 4 273 167 грн.,
Товариство - податковий кредит в такій
ж сумі. Рішенням зборів учасників
Варварівського елеватора від 08.11.2012 р.,
вирішено питання виходу
Варварівського елеватора зі складу
учасників Товариства і продаж
Миколаївському елеватору за 10 000 грн.
належної Варварівському елеватору
частки у статутному капіталі
Товариства. Аналогічне рішення
прийнято учасниками Товариства на
зборах, що відбулись також 08.11.2012.
Станом на 08.10.2012 учасником
Миколаївського елеватора стало
Товариство. За твердженнями ДПІ,
відповідачі є пов'язаними особами, які
підконтрольні ОСОБА_1

Підставою для визнання недійсності
угод, у відповідності до статей 203, 228
ЦК України, статей 207, 208 ГК України, є
те, що учасники Варварівського
елеватора, шляхом проведення завідомо
збиткової господарської операції з
продажу Миколаївському елеватору
частки у статутному капіталі
Товариства, залишили Варварівський
елеватор без активів, наслідком чого
може стати неплатоспроможність
останнього. Ця обставина, враховуючи
факт декларування Варварівським
елеватором податкових зобов'язань з
ПДВ в сумі 4 273 167 грн. і наявність іншого
податкового зобов'язання в сумі 910 000
грн., може призвести до заподіяння
значних збитків державі.

Крім того, ДПІ вказала, що внаслідок
господарської операції Товариство
сформувало податковий кредит з ПДВ за
відсутності фактичної сплати
Варварівським елеватором податкових
зобов'язань.

За наслідком встановлених обставин
судом першої інстанції зроблено
висновок щодо відсутності у
податкового органу повноважень на
звернення до суду з позовом про
визнання недійсним угод та стягнення
коштів, а як наслідок відмові у позові.

З таким висновком суду першої
інстанції судова колегія погодитись не
може з наступних підстав.

Згідно ч.5 ст.2 КАСУ, дійсної на час
звернення до суду, передбачено, що
юрисдикція адміністративних судів
поширюється на публічно-правові
спори, зокрема, за зверненням суб'єкта
владних повноважень у випадках,
встановлених Конституцією та
законами України.

У відповідності до ст.19 Конституції
України, органи державної влади та
місцевого самоврядування, їх посадові
та службові особи зобов'язані діяти
лише на підставі, в межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.2 ЗУ «Про державну
податкову службу в Україні», дійсну на
час звернення до суду, завданнями
органів державної податкової служби є,
зокрема, здійснення контролю за
додержанням податкового
законодавства, правильністю
обчислення, повнотою і своєчасністю
сплати до бюджетів, державних
цільових фондів податків і зборів
(обов'язкових платежів), а також
неподаткових доходів,

установлених законодавством (далі -
податки, інші платежі).

Також, частинами 1, 10 ст.10 даного
Закону передбачено, що державні
податкові інспекції в районах, містах
без районного поділу, районах у
містах, міжрайонні та об'єднані
спеціалізовані державні податкові
інспекції виконують такі функції:

- здійснюють контроль за
своєчасністю, достовірністю, повнотою
нарахування та сплати податків та
зборів;

- подають до судів позови до
підприємств, установ, організацій та
громадян про визнання угод недійсними
і стягнення в доход держави коштів,
одержаних ними за такими угодами, а в
інших випадках - коштів, одержаних без
установлених законом підстав, а також
про стягнення заборгованості перед
бюджетом і державними

цільовими фондами за рахунок їх
майна;

- звертаються до суду в інших випадках,
передбачених законом.

Судовою колегією встановлено, що
предметом позову є визнання недійсним
угод та стягнення в дохід держави
незаконно отриманих коштів за такими
угодами, а тому у відповідності до
вищезазначених до повноважень
податкового органу прямо передбачено
звернення до суду з такими позовами,
так як позовна заява подана 18.12.12 року,
на час дії редакції даних норм.

Відсутність у податковому
кодексі чітко визначених повноважень
щодо підстав звернення до суду з даним
позовом не позбавляє права податкового
органу на використання спеціального
закону, яким таке право надано.

Така правова позиція
підтверджується практикою Вищого
адміністративного суду , у справі №
К/800/6015/14, щодо розгляду по суті позовних
вимог податкового органу щодо
стягнення коштів, та Верховного суду
від 15.10.13 року, яким надано оцінку
вимогам про стягнення коштів.

Відносно основних вимог про
визнання недійсним правочинів та
стягнення в дохід Держави незаконно
отриманих коштів, судова колегія
зазначає.

При зверненні до суду податковий
орган посилаючись на об'єктивні
обставини керувався вимогами статей
203, 228 ЦК України та статей 207, 208 ГК
України, та просив визнати недійсними
угоди.

Відповідно до ч. 1 ст.215 ЦК -
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою ст..203 цього
Кодексу.

Частиною 3 цієї статті - якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК встановлено: зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним; правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

Правові наслідки вчинення правочину,
який порушує публічний порядок,
вчинений з метою, що суперечить
інтересам держави і суспільства
передбачені частиною 3 статті 228, а саме:
у разі недодержання вимоги щодо
відповідності правочину інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам такий правочин може бути
визнаний недійсним. Якщо визнаний
судом недійсний правочин було вчинено
з метою, що завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, то при
наявності умислу у обох сторін - в разі
виконання правочину обома сторонами - в
дохід держави за рішенням суду
стягується все одержане ними за угодою,
а в разі виконання правочину однією
стороною з іншої сторони за рішенням
суду стягується в дохід держави все
одержане нею і все належне - з неї
першій стороні на відшкодування
одержаного. При наявності умислу лише у
однієї із сторін все одержане нею за
правочином повинно бути повернуто
іншій стороні, а одержане останньою або
належне їй на відшкодування виконаного
за рішенням суду стягується в дохід
держави.

Аналогічні приписи містяться в
частині 1 ст.208 ГК - якщо господарське
зобов'язання визнано недійсним як таке,
що вчинено з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства, то за наявності наміру в
обох сторін - у разі виконання
зобов'язання обома сторонами - в доход
держави за рішенням суду стягується
все одержане ними за зобов'язанням, а у
разі виконання зобов'язання однією
стороною з другої сторони стягується в
доход держави все одержане нею, а також
все належне з неї першій стороні на
відшкодування одержаного. У разі
наявності наміру лише у однієї із
сторін усе одержане нею повинно бути
повернено другій стороні, а одержане
останньою або належне їй на
відшкодування виконаного стягується
за рішенням суду в доход держави.

Згідно ч.1 ст. 72 КАСУ передбачено,
що обставини, встановлені судовим
рішенням в адміністративній, цивільній
або господарській справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Судовою колегією встановлено, що
підставою для визнання недійсними
правочинів є суб'єктивний висновок
податкового органу щодо проведення
завідомо збиткової господарської
операції з продажу Миколаївському
елеватору частки у статутному капіталі
Товариства, залишили Варварівський
елеватор без активів, наслідком чого
може стати неплатоспроможність
останнього та збитки Державі.

Юридична оцінка таким
взаємовідносинам надана постановою
Одеського апеляційного
адміністративного суду від 27.11.13 року, у
справі 814/900/13-а за позовом ТОВ
«Авант-Агро» до ДПІ у Центральному
районі м.Миколаєва, а саме визначено
правомірність таких угод.

Тому колегія вважає, що підстави
для визначення вищезазначених
господарських операцій недійсними, у
відповідності до вищезазначених норм,
відсутні.

Враховуючи вищевикладене колегія
вважає, що суд першої інстанції при
вирішенні справи допустив порушення
норм матеріального та процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи, а тому є підстави для
скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст.185, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254
КАСУ, судова колегія,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Центральному
районі м.Миколаєва Головного
управління Міндоходів у Миколаївській
області - задовольнити частково.

Постанову Миколаївського окружного
адміністративного суду від 10 вересня
2013 року - скасувати та прийняти нову
постанову, якою в задоволенні позову
Державної податкової інспекції у
Центральному районі м.Миколаєва
Головного управління Міндоходів у
Миколаївській області до Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Варварівський елеватор", Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Миколаївський елеватор" та Товариства
з обмеженою відповідальністю
"Авант-Агро" про визнання недійсними
угод і договору - відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок
Держави.

Постанова апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржена в касаційному
порядку до Вищого адміністративного
суду України протягом двадцяти днів з
дня набрання законної сили судовим
рішенням апеляційного суду.

Головуючий:

О.В.
Яковлєв

Судді:

А.В.
Бойко

Т.М. Танасогло