Справа № 2а/0570/3037/2011
Суддя: Весельська Т.Ф.
Дата ухвалення: 2014-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" вересня 2014 р. м. Київ
К/9991/66751/12

24 вересня 2014 року
м. Київ К/9991/66751/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Весельської Т.Ф.,

Винокуров К.С.,

Олексієнко М.М.,

провівши в порядку письмового
провадження касаційний розгляд
адміністративної справи

за позовом Добропільського міського
центру зайнятості - робочого органу
виконавчої дирекції Фонду
загальнообов'язкового державного
соціального страхування України на
випадок безробіття до ОСОБА_4 про
стягнення отриманої допомоги по
безробіттю,

провадження в якій відкрито за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову
Донецького окружного
адміністративного суду від 10 липня 2012
року та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 2 жовтня 2012
року, -

в с т а н о в и л а:

У лютому 2011 року Добропільський
міський центр зайнятості - робочий
орган виконавчої дирекції Фонду
загальнообов'язкового державного
соціального страхування України на
випадок безробіття (далі - Центр
зайнятості) звернувся до суду із
позовом про стягнення з ОСОБА_4
незаконно отриманої допомоги по
безробіттю в сумі 6 977, 16 гривень.

Постановою Донецького окружного
адміністративного суду від 10 липня 2012
року, залишеною без змін ухвалою
Донецького апеляційного
адміністративного суду від 2 жовтня 2012
року позов задоволено. Стягнуто з
ОСОБА_4 на користь Центру зайнятості
незаконно отриману допомогу по
безробіттю в розмірі 6 977,16 гривень.

В обґрунтування касаційної скарги
відповідач посилається на порушення
судами норм матеріального та
процесуального права, у зв'язку з чим
ставить питання про скасування
ухвалених ними рішень та прийняття
нової постанови про відмову в
задоволенні позовних вимог.

Позивач заперечення на касаційну
скаргу не подала.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши
доводи касаційної скарги, перевіривши
матеріали справи та рішення, що
приймалися під час її розгляду, колегія
суддів приходить до висновку, що
касаційна скарга задоволенню не
підлягає з огляду на таке.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився апеляційний суд, виходив з
того, що під час перебування на обліку в
статусі безробітної відповідач
відносилася до зайнятого населення,
тому права на отримання допомоги по
безробіттю не мала.

Колегія суддів погоджується з
висновками судів з огляду на таке.

Підпунктом «б» пункту 3 статті 1 Закону
України від 1 березня 1991 року № 803-XII
«Про зайнятість населення» (далі -
Закон № 803-XII) (чинний на час виникнення
спірних правовідносин) визначено, що в
Україні до зайнятого населення
належать, зокрема, громадяни, які
самостійно забезпечують себе роботою,
включаючи підприємців, осіб, зайнятих
індивідуальною трудовою діяльністю,
творчою діяльністю, члени
кооперативів, фермери та члени їх
сімей, що беруть участь у виробництві,
а також члени особистих селянських
господарств, діяльність яких
здійснюється відповідно до Закону
України «Про особисте селянське
господарство».

За змістом статті 2 Закону № 803-XII
безробітними визнаються працездатні
громадяни, працездатного віку, які
через відсутність роботи не мають
заробітку або інших передбачених
законодавством доходів і
зареєстровані у державній службі
зайнятості як такі, що шукають роботу,
готові та здатні приступити до роботи.

Згідно із статтею 36 Закону № 1533-III
застраховані особи, зареєстровані в
установленому порядку, як безробітні,
зобов'язані своєчасно подавати
відомості про обставини, що впливають
на умови виплати їм забезпечення та
надання соціальних послуг. Сума
виплаченого забезпечення та вартості
наданих соціальних послуг
застрахованій особі внаслідок
невиконання нею своїх обов'язків та
зловживання ними стягується з цієї
особи відповідно до законодавства
України з моменту виникнення обставин,
що впливають на умови виплати їй
забезпечення та надання соціальних
послуг.

Пунктом 6.14 Порядку надання допомоги по
безробіттю, в тому числі одноразової її
виплати для організації безробітними
підприємницької діяльності,
затвердженого наказом Міністерства
праці та соціальної політики України
від 20 листопада 2000 року № 307
(зареєстровано в Міністерстві юстиції
України 14 грудня 2000 року за № 915/5136),
передбачено, що якщо під час одержання
допомоги по безробіттю безробітний
своєчасно не подав відомості про
обставини, що впливають на умови її
виплати, з безробітного стягується
сума виплаченої допомоги по безробіттю
з моменту виникнення цих обставин. Якщо
безробітний відмовився добровільно
повернути зазначені кошти, то питання
щодо їх повернення вирішується в
судовому порядку.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 28 жовтня 2008 року
ОСОБА_4, з метою пошуку роботи,
звернулась із заявою до Центру
зайнятості. Їй було надано статус
безробітної відповідно до статті 2
Закону України від 5 липня 2012 року №
5067-VI «Про зайнятість населення» (далі -
Закон № 5067-VI), та призначено допомогу по
безробіттю відповідно до статей
22, 23 Закону України від 2 березня 2000
року № 1533-III «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування» (далі -
Закон № 1533-III).

В результаті проведеної звірки даних з
Державною податковою адміністрацією
позивачем було виявлено, що під час
перебування на обліку безробітних в
Центрі зайнятості у період з 1 липня 2009
року по 22 жовтня 2009 року відповідач
надавала послуги ПАТ КБ «Приватбанк»,
на підставі договору про банківське
обслуговування, за що отримувала
винагороду.

Наказом директора Центру зайнятості
від 2 лютого 2011 року № 23, у
зв'язку з цим ОСОБА_4 зобов'язано
повернути отриману допомогу по
безробіттю, яка за вказаний період
склала 6 977, 16 гривень, однак, в
добровільному порядку повернута не
була.

Зазначений наказ про повернення коштів
був оскаржений ОСОБА_4 в судовому
порядку.

За наслідком розгляду справи,
Краматорський міський суд Донецької
області постановою від 20 вересня 2011
року цей наказ скасував, однак,
Донецький апеляційний
адміністративний суд постановою від 17
травня 2012 року, яка набрала
законної сили, постанову суду першої
інстанції скасував, та відмовив ОСОБА_4
в задоволенні позову, визнавши його
правомірним.

Відповідно до частини першої статті 72
Кодексу адміністративного судочинства
України обставини, встановлені судовим
рішенням в адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Висновки судів попередніх інстанцій є
правильними, обґрунтованими,
відповідають нормам матеріального та
процесуального права, підстави для
скасування оскаржуваних судових
рішень відсутні.

Доводи касаційної скарги висновків
судів та встановлені судами обставини
справи не спростовують.

За таких обставин, відповідно до
частини першої статті 224 КАС України,
касаційну скаргу слід залишити без
задоволення, а оскаржувані судові
рішення - без змін.

З огляду на викладене, керуючись
статтями 222, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без
задоволення, а постанову Донецького
окружного адміністративного суду від
10 липня 2012 року та ухвалу Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 2 жовтня 2012 року, - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
сторонам у справі та оскарженню не
підлягає.

Судді
Т.Ф. Весельська

К.С. Винокуров

М.М.
Олексієнко