Справа № К/9991/14515/11-С
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"23" вересня 2014 р. м. Київ
К/9991/14515/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,
Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження справу за
адміністративним позовом Управління
Пенсійного фонду України в Київському
районі м. Сімферополь Автономної
Республіки Крим до Фірми
«Системсервіс» про стягнення
заборгованості, за касаційною скаргою
Управління Пенсійного фонду України в
Київському районі м. Сімферополь
Автономної Республіки Крим на
постанову Окружного адміністративного
суду Автономної Республіки Крим від 7
жовтня 2010 року та ухвалу
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 10 лютого 2011
року,-

у с т а н о в и л а :

У липні 2010 року Управління Пенсійного
фонду України в Київському районі м.
Сімферополь Автономної Республіки
Крим (далі УПФ) звернулось з позовом до
Фірми «Системсервіс» в якому просило
стягнути з відповідача заборгованість
з відшкодування витрат на виплату і
доставку пенсій, призначених на
пільгових умовах.

Посилаючись на те, що відповідач таку
заборгованість у встановлений
законодавством строк не сплатив, УПФ
просило про задоволення позову.

Постановою Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 7 жовтня 2010 року,
залишеною без змін ухвалою
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 10 лютого
2011 року, у задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі позивач,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального та порушення норм
процесуального права, просить ухвалені
ними рішення скасувати та задовольнити
позов.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги,
матеріали справи колегія суддів дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Як встановлено судами та
підтверджується матеріалами справи,
відповідач зареєстрований як платник
страхових внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування.

10 червня 2010 року УПФ направило
відповідачу розрахунок на виплату та
доставку пенсій, призначених
відповідно до частини 2
Прикінцевих положень Закону України
від 9 липня 2003 року № 1058-IV «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» (далі Закон № 1058-IV).

Однак, зазначений розрахунок не був
отриманий Фірмою «Системсервіс» у
зв'язку з незнаходженням за адресою,
вказаною в особовій картці платника
страхових внесків.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди
виходили з того, що оскільки розрахунок
відшкодування витрат на виплату і
доставку пенсій, призначених на
пільгових умовах відповідачем не
отримано, він не є узгодженим і
підстави для задоволення позову
відсутні.

Проте до такого висновку суди дійшли
без з'ясування дійсних прав та
обов'язків сторін, в порушення норм
матеріального і процесуального права з
таких підстав.

У відповідності зі статтею 159 Кодексу
адміністративного судочинства
України, судове рішення повинно бути
законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом
відповідно до норм матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин справи в
адміністративній справі,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Тобто, за змістом цієї норми
процесуального права у мотивувальній
частині рішення суд зобов'язаний
навести дані про встановлені
обставини, що мають значення для
справи, їх юридичну оцінку та
визначені відповідно до них
правовідносини, а також оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд
виходив при задоволенні грошових
вимог. Встановлюючи

наявність або відсутність фактів,
якими обґрунтовувалися вимоги чи

заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої

дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися

на припущеннях.

Так у відповідності до пункту 12 частини
2 Закону № 1058-IV (який був чинним у період
спірних правовідносин) страхувальник
зобов'язаний виконувати інші вимоги,
передбачені цим Законом, а також
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до цього Закону.

Згідно приписів частини 2 Прикінцевих
положень цього Закону пенсійне
забезпечення застрахованих осіб, які
працювали або працюють на підземних
роботах, на роботах з особливо
шкідливими і особливо важкими умовами
праці за списком № 1 та на інших роботах
із шкідливими і важкими умовами праці
за списком № 2 виробництв, робіт,
професій, посад і показників,
затверджених Кабінетом Міністрів
України, та за результатами атестації
робочих місць, на посадах, що дають
право на призначення пенсії за віком на
пільгових умовах або за вислугу років,
які відповідно до законодавства, що
діяло раніше, мали право на пенсію на
пільгових умовах або за вислугу років,
здійснюється згідно з окремим
законодавчим актом через професійні та
корпоративні фонди.

Порядок відшкодування підприємствами
витрат Пенсійного фонду України на
виплату та доставку пенсій,
призначених на пільгових умовах
встановлено Інструкцією про порядок
обчислення і сплати страхувальниками
та застрахованими особами внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування до Пенсійного фонду
України, затвердженою постановою
правління Пенсійного фонду України від
19 грудня 2003 року № 21-1, зареєстрованої
в Міністерстві юстиції України 16 січня
2004 року за № 64/8663 (далі Інструкція).

За правилами пункту 6.1 цієї Інструкції
відшкодуванню підлягають витрати
Пенсійного фонду на виплату та
доставку пенсій, призначених на
пільгових умовах відповідно до частини
2 Прикінцевих положень Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» у розмірах - для
платників, зазначених у підпункті 2.1.1
пункту 2.1 цієї Інструкції (крім тих, які
є платниками фіксованого
сільськогосподарського податку), -
також 100 відсотків фактичних витрат на
виплату і доставку пенсій, призначених
відповідно до абзацу першого частини 2
Прикінцевих положень Закону
застрахованим особам, які працювали
або працюють на роботах із шкідливими і
важкими умовами праці за списком № 2
виробництв, робіт, професій, посад і
показників, затверджених Кабінетом
Міністрів України та за результатами
атестації робочих місць, на посадах, що
дають право на призначення пенсії за
віком на пільгових умовах.

Аналіз наведених положень дає підстави
для висновку про те, що витрати на
виплату та доставку пенсій особам, які
були зайняті на роботах за списком № 2,
покриваються підприємствами та
організаціями, а відтак на відповідача
покладено обов'язок щодо відшкодування
УПФ понесених ним спірних витрат.

Разом з тим, суди під час розгляду
справи не врахували, положень пункту
3.3.1. Інструкції, яким встановлено, що у
разі зміни назви страхувальника,
організаційно-правової форми, форми
власності, зміни місцезнаходження
страхувальник зобов'язаний у 10-денний
термін з дня виникнення відповідних
змін подати до органу Пенсійного фонду
України документи в порядку,
визначеному пунктом 3.1 цієї Інструкції.
Заява подається з приміткою "Зміни". До
заяви додаються завірені копії
документів, що зазнали змін. Орган
Пенсійного фонду України здійснює
відповідні зміни в облікових справах
страхувальників та надсилає (видає)
нове повідомлення за формою згідно з
додатком 4 не пізніше наступного
робочого дня з дня отримання від них
відповідної заяви.

Однак, судами не встановлено, чи
відбулась зміна місцезнаходження
відповідача, а також не з'ясовано чи
повідомляв останній про такі зміни УПФ.

Також, судами не взято до уваги те, що
встановлений Законом № 1058-IV та
Інструкцією порядок відшкодування
таких витрат не передбачає процедури
узгодження розрахунків, а виходячи з
вимог пункту 6.5 Інструкції, такі
складаються на підставі відомостей
відділів з призначення пенсій органів
Пенсійного фонду України, які
подаються згідно з додатком 8 та
додатком 8а до 1 січня поточного року та
протягом 10 днів з дня прийняття рішення
про призначення нової пенсії.

При цьому, за змістом абзацу 1 пункту 6.5
Інструкції підприємства щомісяця до
25-го числа вносять до Пенсійного фонду
зазначену в повідомленні місячну суму
фактичних витрат на виплату та
доставку пенсій, призначених на
пільгових умовах.

Отже порядок відшкодування спірних
витрат чітко встановлений
законодавством, при цьому підприємство
зобов'язано повідомляти УПФ про зміну
місцезнаходження у 10-денний термін з
дня виникнення відповідних змін, проте
судами не надано правової оцінки цим
обставинам.

Крім того, єдиною підставою для не
направлення УПФ повідомлення для
відшкодування фактичних витрат на
виплату та доставку пенсій,
призначених на пільгових умовах,
згідно пункту 7.1 Інструкції, є
ліквідація підприємства без
правонаступників, проте такі відомості
в матеріалах справи відсутні.

Колегія суддів також звертає увагу
судів на те, що відсутність платника
страхових внесків за вказаною у картці
адресою не звільняє його від виконання
обов'язків, покладених законодавством,
в тому числі і щодо відшкодування
фактичних витрат Пенсійного фонду
України на виплату та доставку пенсій,
призначених на пільгових умовах.

Неповне з'ясування судом апеляційної
інстанції дійсних обставин справи,
неправильне застосування норм
матеріального і порушення норм
процесуального права призвело до
ухвалення рішення, яке не відповідає
вимогам статті 159 Кодексу
адміністративного судочинства України
щодо законності і обґрунтованості.

За таких обставин, рішення
апеляційного суду підлягає скасуванню,
а справа направленню на новий розгляд
до суду апеляційної інстанції,
оскільки суд касаційної інстанції не
може встановлювати та визнавати
доведеними обставини, що не були
встановлені в судових рішеннях.

За приписами частини другої статті 227
Кодексу адміністративного судочинства
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення судом норм процесуального
права, які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 223, 227, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в Київському
районі м. Сімферополь Автономної
Республіки Крим задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного
суду Автономної Республіки Крим від 7
жовтня 2010 року та ухвалу
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 10 лютого 2011
року скасувати, а справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі і
оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало