Справа № 826/11651/14
Суддя: Вєкуа Н.Г.
Дата ухвалення: 2014-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючого судді Вєкуа
Н.Г., розглянувши у скороченому
провадженні адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1 до
Києво-Святошинської районної
державної адміністрації Київської
області про визнання дій
протиправними, зобов'язання вчинити
ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернувся до
суду з позовом до Києво-Святошинської
районної державної адміністрації
Київської області (надалі - відповідач)
про визнання дій протиправними,
зобов'язання вчинити дії.
Ухвалою Окружного адміністративного
суду м. Києва від 11.08.2014 р., відповідно до
вимог п. 1 ч. 1 ст. 183-2 КАС України, суддею
Вєкуа Н.Г. було відкрито скорочене
запропоновано відповідачу у
десятиденний строк з дня одержання
копії ухвали про відкриття скороченого
провадження надати суду письмові
заперечення проти позову та всі докази
на їх підтвердження, які наявні у
Ухвала про відкриття скороченого
провадження у справі № 826/11651/14 була
отримана відповідачем 15.08.2014 р., що
підтверджується повідомленням про
вручення поштового відправлення, яке
наявне в матеріалах справи.

Відповідно до ч. 8 ст. 35 КАС України
вважається, що повістку вручено
юридичній особі, якщо вона доставлена
за адресою, внесеною до відповідного
державного реєстру, або за адресою, яка
зазначена її представником, і це
підтверджується підписом відповідної
службової особи.

Однак, станом на 29.08.2014 р., ні станом на
час розгляду даної справи по суті
18.08.2014 р., жодних заперечень на позовну
заяву та/або заяв чи клопотань від
відповідача до суду не надходило.

Згідно вимог ч. 4 ст. 183-2 КАС України,
суддя розглядає справу в порядку
скороченого провадження одноособово,
без проведення судового засідання та
виклику осіб, які беруть участь у
справі. За результатами розгляду
справи у скороченому провадженні
суддя, оцінивши повідомлені позивачем,
відповідачем обставини, за наявності
достатніх підстав приймає законне та
обґрунтоване судове рішення.

Як вбачається з матеріалів справи 26
листопада 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
Києво-Святошинської районної
державної адміністрації Київської
області із запитом на публічну
інформацію в якому просив надати такі
документи: розпорядження
Києво-Святошинської районної
державної адміністрації Київської
області №31 від 19 січня 2005 року про
надання ОСОБА_2 земельної ділянки
площею 0.1074 га., розпорядження
Києво-Святошинської районної
державної адміністрації Київської
області №32 від 19 січня 2005 року про
надання ОСОБА_3 земельної ділянки
площею 0.1152 га., розпорядження
Києво-Святошинської районної
державної адміністрації Київської
області №1 18 від 24 лютого 2007 року про
видачу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 державних
актів на право власності на земельну
ділянку.

Листом від 02 грудня 2013 року № 5-118,
відповідачем відмовлено в задоволенні
запиту на публічну інформацію від 26
листопада 2013 року щодо надання
розпоряджень від 19.01.2005 року №№31-32 та
від 24.02.2007 № 118 та повідомлено, що
винесені адміністрацією розпорядження
є джерелами інформації про осіб,
оскільки вони видаються за заявою
громадянина або юридичної особи та
стосуються їх особисто. Поширення
такої інформації про осіб без їх згоди,
згідно статті 32 Конституції України -
не допускається.

Крім того, відповідач вказав, що для
отримання доступу до персональних
даних щодо третіх осіб, позивач повинен
додати відповідні документи чинного
законодавства України, які посвідчують
згоду суб'єкта персональних даних на
розповсюдження інформації, або
відповідне рішення суду згідно Закону
України " Про захист персональних
даних".

Проте, позивач вважає, що відповідачем
у порушення вимоги Законом України
«Про доступ до публічної інформації»
необґрунтовано відмовлено у наданні
інформації щодо питань, порушених у
запиті.

Надаючи правову оцінку встановленим
обставинам справи суд зазначає
наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено,
що суд при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого суд вирішує справи відповідно до
Конституції та законів України, а також
міжнародних договорів, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України; суд застосовує інші
нормативно-правові акти, прийняті
відповідним органом на підставі, у
межах повноважень та у спосіб,
передбачені Конституцією та законами
України.

Спірні правовідносини регулюються
Законом України «Про доступ до
публічної інформації», Законом України
«Про інформацію», Законом України «Про
звернення громадян» та ін.

Законом України «Про інформацію»
передбачений поділ за змістом
інформації на такі види: інформація про
фізичну особу, інформація
довідково-енциклопедичного характеру,
інформація про стан довкілля
(екологічна інформація), інформація про
товар (роботу, послугу),
науково-технічна інформація, податкова
інформація, правова інформація,
статистична інформація, соціологічна
інформація та інші види інформації.

Статтею 1 Закону України "Про доступ до
публічної інформації" встановлено, що
публічна інформація - це відображена та
задокументована будь-якими засобами та
на будь-яких носіях інформація, що була
отримана або створена в процесі
виконання суб'єктами владних
повноважень своїх обов'язків,
передбачених чинним законодавством,
або яка знаходиться у володінні
суб'єктів владних повноважень, інших
розпорядників публічної інформації,
визначених цим Законом. Публічна
інформація є відкритою, крім випадків,
встановлених законом.

Отже, визначальним для публічної
інформації є те, щоб вона була
заздалегідь готовим, зафіксованим
продуктом, отриманим або створеним
лише суб'єктом владних повноважень у
процесі виконання своїх обов'язків.

Відповідно до частини першої статті 5
Закону України "Про інформацію" від
02.10.1992 року №2657-ХІI кожен має право на
інформацію, що передбачає можливість
вільного одержання, використання,
поширення, зберігання та захисту
інформації, необхідної для реалізації
своїх прав, свобод і законних
інтересів.

Статтею 7 цього Закону встановлено, що
право на інформацію охороняється
законом. Держава гарантує всім
суб'єктам інформаційних відносин рівні
права і можливості доступу до
інформації. Ніхто не може обмежувати
права особи у виборі форм і джерел
одержання інформації, за винятком
випадків, передбачених законом. Суб'єкт
інформаційних відносин може вимагати
усунення будь-яких порушень його права
на інформацію (частина 1, 2).

Порядок здійснення та забезпечення
права кожного на доступ до інформації,
що знаходиться у володінні суб'єктів
владних повноважень, інших
розпорядників публічної інформації, та
інформації, що становить суспільний
інтерес, визначається Законом України
"Про доступ до публічної інформації"
від 13.01.2011 року №2939-VI, за яким публічна
інформація є відкритою, крім випадків,
встановлених законом.

Статтею 3 Закону України "Про доступ до
публічної інформації" передбачено
гарантії забезпечення права на доступ
до публічної інформації. Так,
відповідно до підпункту 1 пункту 1
статті 3 Закону - право на доступ до
публічної інформації гарантується
обов'язком розпорядників інформації
надавати та оприлюднювати інформацію,
крім випадків, передбачених законом.

Частиною першою статті 6 Закону України
"Про доступ до публічної інформації"
від 13.01.2011 року №2939-VI публічною
інформацією з обмеженим доступом
визнано конфіденційну інформацію,
таємну інформацію та службову
інформацію.

Частиною другою статті 6 Закону України
"Про доступ до публічної інформації"
передбачено, що обмеження доступу до
інформації здійснюється відповідно до
закону при дотриманні сукупності таких
вимог:

1) виключно в інтересах національної
безпеки, територіальної цілісності або
громадського порядку з метою
запобігання заворушенням чи злочинам,
для охорони здоров'я населення, для
захисту репутації або прав інших людей,
для запобігання розголошенню
інформації, одержаної конфіденційно,
або для підтримання авторитету і
неупередженості правосуддя;

2) розголошення інформації може завдати
істотної шкоди цим інтересам;

3) шкода від оприлюднення такої
інформації переважає суспільний
інтерес в її отриманні.

Отже, законодавець допускає обмеження
доступу до публічної інформації при
дотриманні вищезазначених вимог
тільки саме в сукупності.

Відповідно до частини п'ятої статті 6
Закону України "Про доступ до публічної
інформації" - не може бути обмежено
доступ до інформації про розпорядження
бюджетними коштами, володіння,
користування чи розпорядження
державним, комунальним майном, у тому
числі до копій відповідних документів,
умови отримання цих коштів чи майна,
прізвища, імена, по батькові фізичних
осіб та найменування юридичних осіб,
які отримали ці кошти або майно. При
дотриманні вимог, передбачених
частиною другою цієї статті, зазначене
положення не поширюється на випадки,
коли оприлюднення або надання такої
інформації може завдати шкоди
інтересам національної безпеки,
оборони, розслідуванню чи запобіганню
злочину.

Статтею 12 Закону України "Про доступ до
публічної інформації" визначено
перелік суб'єктів відносин у сфері
доступу до публічної інформації. А саме
це:

1) запитувачі інформації - фізичні,
юридичні особи, об'єднання громадян без
статусу юридичної особи, крім суб'єктів
владних повноважень;

2) розпорядники інформації - суб'єкти,
визначені у статті 13 цього Закону;

3) структурний підрозділ або
відповідальна особа з питань запитів
на інформацію розпорядників
інформації.

Відповідно до частини першої статті 13
Закону України "Про доступ до публічної
інформації" розпорядниками інформації
для цілей цього Закону визнаються:

1) суб'єкти владних повноважень - органи
державної влади, інші державні органи,
органи місцевого самоврядування,
органи влади Автономної Республіки
Крим, інші суб'єкти, що здійснюють
владні управлінські функції
відповідно до законодавства та рішення
яких є обов'язковими для виконання;

2) юридичні особи, що фінансуються з
державного, місцевих бюджетів, бюджету
Автономної Республіки Крим, - стосовно
інформації щодо використання
бюджетних коштів;

3) особи, якщо вони виконують делеговані
повноваження суб'єктів владних
повноважень згідно із законом чи
договором, включаючи надання освітніх,
оздоровчих, соціальних або інших
державних послуг, - стосовно
інформації, пов'язаної з виконанням
їхніх обов'язків;

4) суб'єкти господарювання, які займають
домінуюче становище на ринку або
наділені спеціальними чи виключними
правами, або є природними монополіями, -
стосовно інформації щодо умов
постачання товарів, послуг та цін на
них.

Згідно статей 12, 13 Закону України "Про
доступ до публічної інформації",
відповідач є розпорядником стосовно
публічної інформації щодо
користування чи розпорядження
державним, комунальним майном.

Аналізуючи вищезазначені норми
Законів, слід вважати, що відомості які
запитувались позивачем, є публічною
інформацією про користування чи
розпорядження державним, комунальним
майном. Вона не може бути обмежена в
доступі згідно із Законом України "Про
доступ до публічної інформації" , тобто
не є інформацією з обмеженим доступом.
Доступ до такої інформації
санкціонований законом і не потребує
згоди особи.

Таким чином, відповідач не може
віднести таку інформацію до
конфіденційної через заборону,
закріплену в законі. Це стосується
відомостей про користування чи
розпорядження державним, комунальним
майном та копій відповідних
документів. Отже, на запит має
надаватися як інформація про фізичних
осіб, які отримали у користування чи у
власність земельні ділянки так і копії
документів, згідно з якими приймалось
рішення про передачу у власність
земельних ділянок.

Якщо ж у відповідних документах може
міститися конфіденційна інформація
про особу, яка прямо не стосується
користування чи розпорядження
державним, комунальним майном (це
можуть бути реквізити банківського
рахунку, які становлять банківську
таємницю), то в такому випадку,
інформація підлягає вилученню
(ретушуванню в копії документа).

Відповідно до частини першої статті 7
Закону України "Про доступ до публічної
інформації" конфіденційна інформація -
інформація, доступ до якої обмежено
фізичною або юридичною особою, крім
суб'єктів владних повноважень, та яка
може поширюватися у визначеному ними
порядку за їхнім бажанням відповідно
до передбачених ними умов. Не може бути
віднесена до конфіденційної
інформація, зазначена в частині першій
і другій статті 13 цього Закону.

У розумінні частини другої статті 21
Закону України "Про інформацію"
конфіденційною є інформація про
фізичну особу, а також інформація,
доступ до якої обмежено фізичною або
юридичною особою, крім суб'єктів
владних повноважень.

Визначення, наведене у Законі України
"Про інформацію", є ширшим. Цей Закон на
відміну від Закону України "Про доступ
до публічної інформації" до
конфіденційної інформації відносить
відомості про фізичну особу, якими є
відомості чи сукупність відомостей про
фізичну особу, яка ідентифікована або
може бути конкретно ідентифікована.

Однак, у зв'язку з ухваленням Законів
України "Про доступ до публічної
інформації", Про захист персональних
даних", Закон України "Про інформацію"
втратив значення базового закону в
галузі інформаційного законодавства.

Аналіз положень Закону України "Про
доступ до публічної інформації" про
конфіденційну інформацію дає підстави
виокремити такі її ознаки:
встановлювати конфіденційність
публічної інформації та визначати
порядок її поширення можуть лише
фізичні та юридичні особи; суб'єкти
владних повноважень не наділені правом
відносити інформацію до
конфіденційної; публічна інформація не
може бути віднесена до конфіденційної
у випадках, визначених Законом (частини
перша і друга статті 13 Закону); у
випадках, встановлених законодавством,
може не бути обмежено доступ до
визначеної інформації, в тому числі й
конфіденційної (частини п'ята і шоста
статті 6 Закону).

Законом України "Про доступ до
публічної інформації" дано визначення
конфіденційної і таємної інформації та
перелік службової інформації. Законом
України "Про інформацію" дано
визначення конфіденційної інформації,
яке охоплює більше коло інформації
порівняно з визначенням, даним у Законі
України "Про доступ до публічної
інформації".

Розпорядники публічної інформації під
час віднесення публічної інформації до
інформації з обмеженим доступом
повинні застосовувати приписи Закону
України "Про доступ до публічної
інформації", оскільки публічна
інформація є обмеженою лише у випадках,
передбачених цим Законом, норми якого є
спеціальними порівняно з нормами
Закону України "Про інформацію".

У відносинах, пов'язаних із
забезпеченням права на доступ до
публічної інформації, конфіденційна
інформація повинна визначатися
відповідно до Закону України "Про
доступ до публічної інформації".

Публічна інформація про осіб, котрі
одержали державне та комунальне майно
у власність чи користування, про розмір
оплати праці та інших виплат з бюджетів
усіх рівнів, не є інформацією з
обмеженим доступом.

Встановлювати конфіденційність
публічної інформації та визначати
порядок її поширення можуть лише
фізичні та юридичні особи; суб'єкти
владних повноважень не наділені правом
відносити інформацію до
конфіденційної; публічна інформація не
може бути віднесена до конфіденційної
у випадках, визначених Законом (частини
перша і друга статті 13 Закону); у
випадках, встановлених законодавством
може не бути обмежено доступ до
визначеної інформації, в тому числі
тієї, що визначена конфіденційною
Законом України "Про інформацію"
(частини п'ята і шоста статті 6 Закону).

Відповідно до частини третьої статті 5
цього Закону допускається можливість
заборони законом віднесення
персональних даних певних категорій
громадян чи їх (персональних даних)
вичерпного переліку до інформації з
обмеженим доступом. Таким законом є,
зокрема, Закон України "Про доступ до
публічної інформації", частиною п'ятою
статті 6 якого визначається перелік
персональних даних фізичних осіб, які
заборонено відносити до інформації з
обмеженим доступом, зокрема не може
бути обмежено доступ до інформації про
розпорядження бюджетними коштами,
володіння, користування чи
розпорядження державним, комунальним
майном, у тому числі до копій
відповідних документів, умови
отримання цих коштів чи майна,
прізвища, імена, по батькові фізичних
осіб та найменування юридичних осіб,
які отримали ці кошти або майно. А тому,
посилання представника відповідача на
положення Закону України "Про захист
персональних даних" суд не бере до
уваги.

З огляду на викладене у відносинах,
пов'язаних із забезпеченням права на
доступ до публічної інформації,
конфіденційна інформація повинна
визначатися відповідно до Закону
України "Про доступ до публічної
інформації".

Таким чином, публічна інформація про
осіб, котрі одержали державне та
комунальне майно у власність чи
користування, про розмір оплати праці
та інших виплат з бюджетів усіх рівнів,
не є інформацією з обмеженим доступом.

Відповідач є суб'єктом владних
повноважень, а тому повинен володіти
вимогами вищенаведених статей Закону,
та усвідомлювати, що відповідно до
вимог конкретного закону така публічна
інформація не може бути з обмеженим
доступом та не може викладатись з
перекручуванням змісту конкретного
закону, як це зроблено відповідачем.

Окрім цього, суд звертає увагу, що
аналогічна позиція викладена у Довідці
Вищого адміністративного суду України
«Про вивчення та узагальнення практики
застосування адміністративними судами
положень Закону України «Про доступ до
публічної інформації» від 1 червня 2013
року.

На думку ВГСУ посилання на положення
Закону України «Про захист
персональних даних» є невиправданим,
оскільки відповідно до частини третьої
статті 5 цього Закон) допускається
можливість заборони законом
віднесення персональних даних певних
категорій громадян чи їх (персональних
даних) вичерпного переліку до
інформації з обмеженим доступом.

Стосовно заявленої позивачем вимоги,
присудити за рахунок Державного
бюджету України на користь ОСОБА_1
(реєстраційний номер облікової картки
платника податків НОМЕР_1) понесені ним
витрати на правову допомогу у розмірі
4000 (Чотири тисячі) гривень 00 коп. суд
зазначає наступне.

Так, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 16, ч. 1, п. 1 ч.
3 ст. 87, ст. 90 КАС України, кожен має право
користуватися правовою допомогою при
вирішенні справ в адміністративному
суді, яка надається в порядку,
встановленому законом.

Для надання правової допомоги при
вирішенні справ у судах в Україні діє
адвокатура. У випадках, встановлених
законом, правова допомога може
надаватися й іншими фахівцями в галузі
права. Порядок і умови надання правової
допомоги, права й обов'язки адвокатів
та інших фахівців у галузі права, які
беруть участь в адміністративному
процесі і надають правову допомогу,
визначаються цим Кодексом та іншими
законами.

Судові витрати складаються із судового
збору та витрат, пов'язаних з розглядом
справи.

До витрат, пов'язаних з розглядом
справи, належать: витрати на правову
допомогу.

Витрати, пов'язані з оплатою допомоги
адвоката або іншого фахівця в галузі
права, які надають правову допомогу за
договором, несуть сторони, крім
випадків надання безоплатної правової
допомоги, передбачених законом.

У разі звільнення сторони від оплати
надання їй правової допомоги витрати
на правову допомогу здійснюються за
рахунок Державного бюджету України.

Граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу встановлюється
законом.

З викладених положень вбачається, що до
складу витрат, пов'язаних з оплатою
правової допомоги, включаються витрати
на оплату праці адвоката або іншого
фахівця у галузі права (гонорар), а
також відшкодування витрат, зумовлених
наданням правової допомоги, які, за
переконанням суду, повинні перебувати
у безпосередньому причинному зв'язку з
наданням правової допомоги у
конкретній справі, а їх розмір повинен
бути розумним.

Згідно зі ст.ст. 1, 2 Закону України "Про
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних та
адміністративних справах", розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних справах, в яких така
компенсація виплачується стороні, на
користь якої ухвалено судове рішення,
іншою стороною, а в адміністративних
справах - суб'єктом владних
повноважень, не може перевищувати 40
відсотків встановленої законом
мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу, у
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій поза судовим
засіданням та під час ознайомлення з
матеріалами справи в суді, що
визначається у відповідному судовому
рішенні.

У разі якщо сторона у цивільній чи
адміністративній справі звільнена від
оплати витрат на правову допомогу,
компенсація таких витрат виплачується
стороні, на користь якої ухвалено
судове рішення і яка не є суб'єктом
владних повноважень, у розмірі, що не
перевищує 2,5 відсотка встановленої
законом мінімальної заробітної плати в
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу, у
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій поза судовим
засіданням та під час ознайомлення з
матеріалами справи в суді, що
визначається у відповідному судовому
рішенні.

Компенсація витрат на правову допомогу
виплачується за рахунок державного
бюджету в межах видатків, передбачених
Державній судовій адміністрації
України на здійснення правосуддя
місцевими загальними та місцевими
адміністративними судами.

Судом встановлено, що згідно статті 8
Закону України "Про Державний бюджет
України на 2014 рік" установлено у 2014 році
мінімальну заробітну плату у місячному
розмірі з 01 січня на рівні 1 218,00 грн.,
відповідно розмір компенсації витрат
на правову допомогу не повинен
перевищувати 487,20 грн. за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу, у
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій поза судовим
засіданням та під час ознайомлення з
матеріалами справи в суді.

За умовами пункту 5.1 договору про
надання правової допомоги від 03 грудня
2013 року , укладеного між ОСОБА_1 та
адвокатом, вартість однієї години
роботи адвоката встановлена на рівні
400,00 грн.

Відповідно до наданого адвокатом
розрахунку погодинної вартості послуг
загальна кількість годин
обслуговування становить 10 годин
вартістю 4000,00 грн., з яких: формування
доказової бази (2 години) - 800,00 грн.;
написання адміністративного позову (8
годин) - 3 200,00 грн.

Дослідивши зазначений Розрахунок, суд
зауважує, що спір, який розглядається в
межах цієї справи, не є складним ні з
правової (юридичної) точки зору (в тому
числі відсутність в ньому новизни
правових питань) ні з точки зору
обґрунтування і доказування заявлених
вимог (витребування документів,
збирання доказів, складання інших
документів, необхідність заявлення
додаткових клопотань тощо) необхідних
для захисту прав та інтересів клієнта
по даній справі, а відтак не потребував
від адвоката великого обсягу часу і
роботи, що вимагаються для належного
виконання доручення та не потребував
необхідності великого досвіду для його
успішного завершення.

Окрім цього, суд звертає увагу, що у
наданому розрахунку зазначено, що
формування доказової бази
здійснювалось 2 години, однак суд
критично ставиться до такого
твердження, оскільки, як вбачається з
матеріалів справи, як доказова база
суду надано лише запит позивача на
публічну інформацію від 26 листопада 2013
року та відповідь від 02 грудня 2013 року
№ 5-118, що були наявні у позивача.

Враховуючи вищесказане, та беручи до
уваги наявність договору про надання
правової допомоги, розрахунку
погодинної вартості послуг по договору
про надання адвокатських послуг від
03.12.2013 року та квитанції до
прибуткового касового ордера № 013, суд
прийшов до висновку про необхідність
частково задовольнити вимогу позивача
про відшкодування витрат на правову
допомогу та присудити на користь
ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у
розмірі 400,00 грн.

Документами, які підтверджують
понесення вказаних витрат, у свою
чергу, є договір про надання правової
допомоги та документи, що свідчать про
оплату гонорару та інших витрат,
пов'язаних з наданням правової
допомоги, оформлені у встановленому
законом порядку, зокрема, квитанція до
прибуткового касового ордеру, платіжне
доручення з відміткою банку або інший
банківський документ, касові чеки,
посвідчення про відрядження.

Керуючись ст.ст. 7-12, 24, 25, 69-71, 86, 87, 90, 94,
158-163,183-2 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1
задовольнити частково.

2.Визнати протиправною відмову
Києво-Святошинської районної
державної адміністрації Київської
області від 02 грудня 2013 року за №Б-118 в
задоволенні запиту ОСОБА_1 на публічну
інформацію від 26 листопада 2013 року;

3. Зобов'язати Києво-Святошинську
районну державну адміністрацію
Київської області:

3.1. Надати ОСОБА_1 розпорядження
Києво-Святошииської районної
державної адміністрації Київської
області №31 від 19 січня 2005 року про
надання ОСОБА_2 земельної ділянки
площею 0.1074 га.

3.2. Надати ОСОБА_1 розпорядження
Кисво-Святошинської районної
державної адміністрації Київської
області №32 від 19 січня 2005 року про
надання ОСОБА_3 земельної ділянки
площею 0.1152 га.

3.3. Надати ОСОБА_1 розпорядження
Кисво-Святошинської районної
державної адміністрації Київської
області №118 від 24 лютого 2007 року про
видачу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 державних
актів на право власності на земельну
ділянку.

4. Присудити за рахунок Державного
бюджету України па користь ОСОБА_1
(реєстраційний номер облікової картки
платника податків НОМЕР_1) понесені ним
витрати по сплаті судового збору у
розмірі 68 (Шістдесят вісім) гривень 82
коп.

5. Присудити за рахунок Державного
бюджету України на користь ОСОБА_1
(реєстраційний номер облікової картки
платника податків НОМЕР_1) понесені ним
витрати на правову допомогу у розмірі
400(Чотириста) гривень 00 коп.

6. В іншій частині позовних вимог
відмовити.

Постанова набирає законної сили в
порядку, визначеному статтею 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України. Постанова може бути оскаржена
до суду апеляційної інстанції за
правилами, встановленими статтями 185-187
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Суддя
Н.Г. Вєкуа