Справа № 804/10/13-а
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2014-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"25" вересня 2014 р. м. Київ
К/800/5405/14

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючої: суддів: Блажівської Н.Є.,
Сіроша М.В., Юрченко В.П., розглянувши у
порядку письмового провадження
касаційну скаргу Верхньодніпровської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області на постанову
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 19 лютого 2013
року та ухвалу Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 29 жовтня 2013 року

у справі № 804/10/13-а

за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Аграрно-інтеграційне

підприємство
«Агроінтер»

до Верхньодніпровської
об'єднаної державної податкової
інспекції

Дніпропетровської
області Державної податкової служби

про скасування податкових
повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В

Товариство з обмеженою
відповідальністю
«Аграрно-інтеграційне підприємство
«Агроінтер» (далі - ТОВ «АІП
«Агроінтер», позивач) звернулось до
суду з адміністративним позовом до
Верхньодніпровської об'єднаної
державної податкової інспекції
Дніпропетровської області (далі - ДПІ,
відповідач), у якому просило визнати
недійсними та скасувати податкові
повідомлення-рішення
Верхньодніпровської об'єднаної
державної податкової інспекції
Дніпропетровської області: від 17
грудня 2012 року №, №.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 19
лютого 2013 року адміністративний позов
задоволено. Визнано недійсним та
скасовано податкові
повідомлення-рішення від 17 грудня 2012
року №, №.

Ухвалою Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 29 жовтня 2013 року апеляційну скаргу
ДПІ залишено без задоволення, а
постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 19
лютого 2013 року - без змін.

Відповідач в касаційній скарзі,
вказуючи на допущені судами першої та
апеляційної інстанцій порушення вимог
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
спору, просить постанову
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 19 лютого 2013
року та ухвалу Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 29 жовтня 2013 року і ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
позову.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи касаційної скарги
та перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
Вищий адміністративний суд України
звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, які не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Як встановлено попередніми судовими
інстанціями, фактичною підставою
прийняття податкових
повідомлень-рішень від 17 грудня 2012 року
№ збільшено суму грошового
зобов'язання за платежем податок на
додану прибуток підприємства на суму 529
384,14 грн. та № (збільшено суму
грошового зобов'язання за платежем
податок на додану вартість на суму 192
503,32 грн.), з приводу правомірності яких
виник спір, стали висновки відповідача,
викладені в акті перевірки від 28
листопада 2012 року №266/222-21892451, про
порушення позивачем вимог пункту 1.32
статті 1, пункту 4.1 статті 4, пункту 5.1,
підпункту 5.2, пункту 5.3.9 пункту 5.3
статті 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
із змінами та доповненнями, при
визначені суми податку на прибуток в
сумі 529 384,14 грн.; пунктів198.1, 198.2, 198.6
статті 198 Податкового кодексу України
при визначенні суми податку на додану
вартість 192 503,32 грн.

Вказані висновки відповідача
ґрунтуються на тому, що позивачем
безпідставно включено до складу
податкового кредиту суми податку на
додану вартість та зменшено
оподатковуваний дохід на суму валових
витрат, що виникли за результатами
відображення в податковому обліку
господарських операцій з ТОВ «Укроіл».

Відповідно до пункту 5.1 статті 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» валові витрати
виробництва та обігу (далі - валові
витрати) - сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Згідно з підпунктом 5.3.9 пункту 5.3 статті
5 Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» не належать до
складу валових витрат будь-які витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК
України право на віднесення сум
податку до податкового кредиту виникає
у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів
(у тому числі в разі їх ввезення на
митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України;

г) ввезення необоротних активів на
митну територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 ПК
України датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше:

дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

За змістом пункту 198.3 статті 198 ПК
України податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Пунктом 198.6 статті 198 ПК України
визначено, що не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

З наведених законодавчих положень
випливає, що обов'язковою умовою
виникнення у платника права на
податковий кредит та зменшення
оподатковуваного доходу на суму
валових витрат є реальне здійснення
операцій з придбання товарів (робіт,
послуг) з метою використання у
господарській діяльності, а також
оформлення зазначених операцій
необхідними документами первинного
обліку.

При дослідженні факту здійснення
господарської операції оцінюватися
повинні відносини безпосередньо між
учасниками тієї операції, на підставі
якої сформовані дані податкового
обліку.

Як встановлено попередніми судовими
інстанціями, 4 січня 2011 року між ТОВ
«Укроіл» (Постачальник) та ТОВ «АІП
«Агроінтер» (Покупець) був укладений
договір поставки нафтопродуктів
№ДГПО-04/01/11-1, згідно якого постачальник
зобов'язується передати в погоджені
строки, а покупець прийняти і оплатити
на умовах, викладених в договорі,
нафтопродукти, іменовані далі - товар,
найменування, кількість, ціна яких
вказується в накладних документах на
товар, які оформлюються на кожну окрему
партію товару.

На підставі доказів (заявки, податкові
та видаткові накладні, платіжні
доручення, товарно-траспортні
накладні, прихідні накладні, накладні
на внутрішнє переміщення, , що були
досліджені судами попередніх
інстанцій та оцінка яким надана з
дотриманням положень статті 86 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суди першої та апеляційної
інстанцій зробили правильний висновок
про документальне підтвердження факту
реального здійснення господарських
операцій між позивачем та ТОВ «Укроіл».

Про фактичну поставку товару також
свідчать встановлені судами
попередніх інстанції обставини
використання товару у господарській
діяльності позивача (який згідно
довідки з ЄДРПОУ займається оптовою
торгівлею твердим, рідким,
газоподібним паливом і подібними
продуктами, оптова торгівля зерном,
необробленим тютюном, насінням і
кормами для тварин, неспеціалізована
оптова торгівля, інші види роздрібної
торгівлі в неспеціалізованих
магазинах, роздрібна торгівля пальним,
вантажний автомобільний транспорт),
оскільки в матеріалах справи наявні
докази подальшого продажу отриманого
товару.

Крім того, ТОВ «Укроіл» на момент
виписання ним позивачу податкових
накладних за договором поставки було
зареєстроване як платник податку на
додану вартість.

За таких обставин, суди попередніх
інстанцій, дійшли правильного висновку
про недоведеність відповідачем факту
допущення порушень податкової
дисципліни позивачем.

Вищий адміністративний суд України
акцентує увагу на тому, що відповідно
до частини 2 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Такий підхід узгоджується з практикою
Європейського суду з прав людини. Так, у
пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у
справі «Компанія «Вестберґа таксі
Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» Суд
визначив, що «…адміністративні суди,
які розглядають скарги заявників
стосовно рішень податкового
управління, мають повну юрисдикцію у
цих справах та повноваження скасувати
оскаржені рішення. Справи мають бути
розглянуті на підставі поданих
доказів, а довести наявність підстав,
передбачених відповідними законами,
для призначення податкових штрафів має
саме податкове управління.».

В той же час, відповідачем під час
розгляду адміністративної справи не
наведено об'єктивних доводів щодо
наявності в діях позивача ознак
неправомірності чи недотримання
принципу належної обачності при виборі
контрагента, як і не доведено
правомірності оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень.

За таких обставин, з урахуванням
наведеного, суди попередніх інстанцій,
скасовуючи податкові
повідомлення-рішення, прийняли законні
та обґрунтовані судові рішення.

При цьому, суд вважає за потрібне
наголосити на необхідності
дотримуватися позиції, вказаної у
рішенні Європейського суду з прав
людини, яку він висловив у пункті 53
рішення у справі «Федорченко та
Лозенко проти України», відповідно до
якої суд при оцінці доказів керується
критерієм доведення «поза розумними
сумнівом». Так, наведені ДПІ аргументи
не є достатньо вагомими, чіткими та
узгодженими доказами, що спростовують
реальність господарських операцій між
позивачем та контрагентами, факт чого
підтверджується належними та
допустимими доказами в розумінні
положень статті 70 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Вищий адміністративний суд України
акцентує увагу на тому, що відповідно
до частини 2 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Такий підхід узгоджується з практикою
Європейського суду з прав людини. Так, у
пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у
справі «Компанія «Вестберґа таксі
Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» Суд
визначив, що «…адміністративні суди,
які розглядають скарги заявників
стосовно рішень податкового
управління, мають повну юрисдикцію у
цих справах та повноваження скасувати
оскаржені рішення. Справи мають бути
розглянуті на підставі поданих
доказів, а довести наявність підстав,
передбачених відповідними законами,
для призначення податкових штрафів має
саме податкове управління.».

В той же час, відповідачем під час
розгляду адміністративної справи не
наведено об'єктивних доводів щодо
наявності в діях позивача ознак
неправомірності чи недотримання
принципу належної обачності при виборі
контрагентів, як і не доведено
правомірності оскаржуваного
податкового повідомлення-рішення.

Доводи касаційної скарги висновків
судів першої та апеляційної інстанцій
не спростовують і не дають підстав для
висновку, що судами при розгляді справи
неправильно застосовано норми
матеріального права, які регулюють
спірні правовідносини, чи порушено
норми процесуального права. Таким
чином, ухвалені по справі рішення є
законними і обґрунтованими, а
зазначена в касаційній скарзі позиція
відповідача не знаходить свого
підтвердження за матеріалами справи та
не ґрунтується на положеннях чинного
законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

За таких обставин, суд, перевіривши у
межах касаційної скарги правильність
застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
приходить до висновку, що касаційну
скаргу необхідно залишити без
задоволення, а рішення судів першої та
апеляційної інстанцій слід залишити
без змін.

Керуючись статтями 222, 223, 224, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

У Х В А Л И В

Касаційну скаргу Верхньодніпровської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області залишити без задоволення, а
постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 19
лютого 2013 року та ухвалу
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 29 жовтня 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення копій
особам, що беруть участь у справі, та
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у порядку та в
строки, встановлені статтями 236 - 238, 2391
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуюча:
Н. Є. Блажівська

Судді:
М.В. Сірош

В.П. Юрченко