Справа № 2а-6653/09/1770
Суддя: Кошіль В.В.
Дата ухвалення: 2014-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"22" вересня 2014 р. м. Київ
К/800/61153/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Головуючого
Кошіля В.В.

Суддів
Моторного О.А.

Степашка О.І.

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу
Відкритого акціонерного товариства
Національної акціонерної страхової
компанії «Оранта»

на постанову Львівського апеляційного
адміністративного суду від 07.11.2013

у справі № 2а-6653/09/1770

за позовом Відкритого акціонерного
товариства Національної акціонерної
страхової компанії «Оранта»

до Державної податкової інспекції у м.
Рівне

про скасування податкового
зобов'язання

ВСТАНОВИВ:

Відкрите акціонерне товариство
Національна акціонерна страхова
компанія «Оранта» звернулось до суду з
позовом до Державної податкової
інспекції у м. Рівне про скасування
податкового зобов'язання від 14.05.2009 №
1/536, зобов'язання відповідача прийняти
розрахунок сплати земельного податку,
наданий листами від 28.04.2009 № 0808-04-02/11719
та від 30.04.2009 № 692; звільнити активи ВАТ
НАСК «Оранта» від податкової застави.

Постановою Рівненського окружного
адміністративного суду від 27.04.2010 позов
задоволено частково; скасовано
податкову вимогу від 14.05.2009 № 1/536 та
звільнено активи ВАТ НАСК «Оранта» від
податкової застави; у задоволенні
решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 07.11.2013
постанову суду першої інстанції
скасовано та прийнято нову, якою в
задоволенні позову відмовлено.

В касаційній скарзі позивач просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції та залишити в силі рішення
суду першої інстанції, як таке, що
прийняте з дотриманням норм
матеріального та процесуального права.

Перевіривши правильність застосування
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
приходить до висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню, з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що рішенням Рівненської
міської ради від 26.06.2008 № 1644 «Про
затвердження проектів землеустрою
щодо відведення земельних ділянок,
вилучення та надання земельних
ділянок» позивачу надано в оренду на
сорок дев'ять років земельну ділянку
площею 1958 кв. м. у м. Рівне по вул.
Міцкевича, 14 для обслуговування
адміністративного будинку.
Попереджено землекористувача про те,
що нарахування орендної плати за
земельну ділянку проводиться з дня
ухвалення цього рішення (п.20).

16.02.2009 між Рівненською міською радою та
позивачем було укладено договір, який
від імені позивача підписано
директором Дирекції Кедрук Т.Д.,
договір зареєстровано у Рівненському
міськрайонному відділі Рівненської
регіональної філії Державного
підприємства «Центр державного
земельного кадастру при Держкомземі
України по земельних ресурсах» 12.03.2009
за № 59.

На момент укладання договору Кедрук
Т.Д. діяла на підставі довіреності від
18.08.2008, виданої Відкритим акціонерним
товариством Національної акціонерної
страхової компанії «Оранта».
Відповідно до п. п. 4, 14 довіреності для
виконання повноважень, наданих цією
довіреністю, представник має право від
імені товариства, зокрема: з
дотриманням законодавства та за
попереднім погодженням із Головою
Правління укладати договори,
підписувати меморандуми про співпрацю
з органами держаної виконавчої влади
та місцевого самоврядування; укладати
договори оренди (суборенди) нерухомого
майна при обов'язковій наявності
погодження Правління.

20.03.2009 позивачем подано до податкового
органу податкову декларацію орендної
плати за земельні ділянки державної і
комунальної власності за 2009 рік, у якій
платник самостійно обчислив і зазначив
суму податкового зобов'язання в
розмірі 288 815,97 грн. та подано уточнюючі
податкові розрахунки земельного
податку за 2008 та 2009 роки у зв'язку з
оформленням договору, якими нараховано
до зменшення відповідно податкове
зобов'язання в сумі 26 760,63 грн. з 52 074,38
грн. та повну суму податкового
зобов'язання у розмірі 24 965,48 грн.

Листом від 28.04.2009 № 0808-04-02/11719 позивач
повідомив відповідача про те, що
договір був підписаний директором з
перевищенням наданих їй повноважень і
є нікчемним, а тому не створює ніяких
зобов'язань між ВАТ та Рівненською
міською радою та просив прийняти
уточнений податковий розрахунок
земельного податку на 2009 рік.

30.04.2009 подано відповідачу уточнюючу
податкову декларацію з орендної плати
за земельні ділянки державної і
комунальної власності за 2009 рік, якою
нараховано до зменшення повну суму
податкового зобов'язання у розмірі 288
815,97 грн. (податковій декларації
присвоєно статус «До відома») та
уточнюючі податкові розрахунки
земельного податку на 2008 та 2009 роки,
якими відповідно нарахований
земельний податок в розмірі 26 760,63 грн.
(з 26.06.2008) та 24 965,48 грн. (уточнюючим
податковим розрахункам присвоєно
статус «До відома»).

Крім того, листом від 30.04.2009 № 690 позивач
повідомив податкову інспекцію про те,
що договір є недійсним, так як був
підписаний директором з перевищенням
наданих їй повноважень.

07.05.2009 податковим органом виставлено
позивачу першу податкову вимогу
№ 1/515, згідно з якою сума
податкового боргу за узгодженим
податковим зобов'язанням із земельного
податку складає 30 495,99 грн. Згідно з
листом відповідача від 28.08.2009
№ 37562/24-29 ця вимога вважається
відкликаною у зв'язку з відсутністю
податкового боргу із земельного
податку.

14.05.2009 відповідачем було виставлено
позивачу першу податкову вимогу № 1/536,
яка останнім отримана 21.05.2009, згідно з
якою сума податкового боргу за
узгодженим податковим зобов'язанням з
орендної плати за землю з юридичних
осіб становить 108 102,32 грн.

19.05.2009 зареєстровано податкову заставу
активів позивача, реєстраційний номер
запису в Державному реєстрі обтяжень
рухомого майна 8727930. З 03.07.2009
зареєстровано внесення змін до
вищевказаного реєстраційного запису, а
саме зареєстровано податкову заставу
активів позивача згідно з актом опису
№ 48 від 02.07.2009.

05.06.2009 Виконавчим комітетом управління
земельних відносин Рівненської
міської ради на підставі ч. 2 ст. 203, ст. 215
ЦК України, ч. 2 ст. 27 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень»
скасовано державну реєстрацію
договору.

Задовольняючи позовні вимоги частково,
суд першої інстанції виходив з того, що
оскільки договір є нікчемним та
недійсним з моменту його вчинення, тому
дії податкового органу щодо
неприйняття уточнюючої податкової
декларації та надіслання першої
податкової вимоги від 14.05.2009 № 1/536 є
неправомірними, а активи позивача не
можуть бути передані у податкову
заставу, у зв'язку з відсутністю
податкового боргу.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи в задоволенні
позовних вимог, апеляційний
адміністративний суд мотивував своє
рішення тим, що оскільки сума
податкового боргу становить суму
узгодженого податкового зобов'язання,
яка не сплачена платником податків у
встановлені строки, тому податковим
органом було правомірно виставлено та
надіслано податкову вимогу; не
виконання зобов'язань по вказаній
вимозі призвело до передання активів
позивача в податкову заставу.

Однак, суд касаційної інстанції не може
погодитись з такими висновками судів
попередніх інстанцій, з огляду на
наступне.

Статтею 69 КАС України передбачено, що
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів. Докази суду надають особи,
які беруть участь у справі. Суд може
запропонувати надати додаткові докази
або витребувати додаткові докази за
клопотанням осіб, які беруть участь у
справі, або з власної ініціативи.

Згідно зі ст. 159 КАС України судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим, тобто таким, що ухвалене
відповідно до норм матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Оскаржувані судові рішення вказаним
вимогам не відповідають.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про
плату за землю» використання землі в
Україні є платним. Плата за землю
справляється у вигляді земельного
податку або орендної плати, що
визначається залежно від грошової
оцінки земель. Розміри податку за
земельні ділянки, грошову оцінку яких
не встановлено, визначаються до її
встановлення в порядку, визначеному
цим Законом. Власники земельних
ділянок, земельних часток (паїв) та
землекористувачі, крім орендарів та
інвесторів - учасників угоди про
розподіл продукції, сплачують
земельний податок. Справляння
земельного податку за земельні
ділянки, надані в користування у
зв'язку з укладенням угоди про розподіл
продукції, замінюється розподілом
виробленої продукції між державою та
інвестором на умовах такої угоди. За
земельні ділянки, надані в оренду,
справляється орендна плата.

Об'єктом плати за землю є земельна
ділянка, а також земельна частка (пай),
яка перебуває у власності або
користуванні, у тому числі на умовах
оренди. Суб'єктом плати за землю
(платником) є власник земельної
ділянки, земельної частки (паю) і
землекористувач, у тому числі орендар
(ст. 5 зазначеного Закону).

Згідно зі ст. 13 Закону України «Про
плату за землю» підставою для
нарахування земельного податку є дані
державного земельного кадастру, а
орендної плати за земельну ділянку, яка
перебуває у державній або комунальній
власності, - договір оренди такої
земельної ділянки.

Відповідно до ст. 15 цього Закону
власники землі та землекористувачі
сплачують земельний податок, а також
орендну плату за земельні ділянки
державної та комунальної власності з
дня виникнення права власності або
права користування земельною ділянкою.

Частинами 1, 2 ст. 125 Земельного кодексу
України встановлено, що право
власності та право постійного
користування на земельну ділянку
виникає після одержання її власником
або користувачем документа, що
посвідчує право власності чи право
постійного користування земельною
ділянкою, та його державної реєстрації.
Право на оренду земельної ділянки
виникає після укладення договору
оренди і його державної реєстрації..

В даному випадку суди попередніх
інстанцій не дослідили підстав для
нарахування позивачем земельного
податку в 2008-2009 роках.

Згідно з п. 1.3 ст. 1 Закону України «Про
порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами»
податковий борг (недоїмка) - податкове
зобов'язання (з урахуванням штрафних
санкцій за їх наявності), самостійно
узгоджене платником податків або
узгоджене в адміністративному чи
судовому порядку, але не сплачене у
встановлений строк, а також пеня,
нарахована на суму такого податкового
зобов'язання.

Узгоджена сума податкового
зобов'язання, не сплачена платником
податків у строки, визначені цією
статтею, визнається сумою податкового
боргу платника податків. У разі коли
платник податків не сплачує узгоджену
суму податкового зобов'язання в
установлені строки, податковий орган
надсилає такому платнику податків
податкові вимоги. (пп. 5.4.1 п. 5.4 ст. 5, пп.
6.2.1 п. 6.2 ст. 6 зазначеного Закону).

З метою захисту інтересів бюджетних
споживачів активи платника податків,
що має податковий борг, передаються у
податкову заставу. Право податкової
застави виникає згідно із законом та не
потребує письмового оформлення (п. 8.1
ст. 8 Закону України «Про порядок
погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними
цільовими фондами»).

З урахуванням положень цієї статті
право податкової застави поширюється
на будь-які види активів платника
податків, які перебували в його
власності (повному господарському
віданні) у день виникнення такого
права, а також на будь-які інші активи,
на які платник податків набуде прав
власності у майбутньому, до моменту
погашення його податкових зобов'язань
або податкового боргу (пп. 8.2.2 п. 8.2 ст. 8
зазначеного Закону).

Рішенням Конституційного Суду України
№ 2-рп/2005 від 24.03.2005 положення пп. 8.2.2 п. 8.2
ст. 8 Закону України «Про порядок
погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними
цільовими фондами» в частині
поширення права податкової застави на
будь-які види активів платника
податків без врахування суми його
податкового боргу визнані такими, що не
відповідають Конституції України,
відповідно, це положення втратило
чинність з моменту прийняття вказаного
рішення.

Відповідно до згаданого рішення
Конституційного Суду України, розмір
податкової застави, виходячи із
загальних принципів права, повинен
відповідати сумі податкового
зобов'язання, що забезпечувало б
конституційну вимогу справедливості
та розмірності. Розмірність як елемент
принципу справедливості передбачає
встановлення публічно-правового
обмеження розпорядження активами
платника податків за несплату чи
несвоєчасну сплату податкового
зобов'язання та диференціювання такого
обмеження залежно від розміру несплати
платником податкового боргу.
Забезпечення надходження до
запровадження податкової застави на
активи платника податків у такому
розмірі, який би забезпечував
гарантоване відшкодування державі
несплачених податків у повному обсязі.
Поширення права податкової застави на
будь-які види платника податків, яка
перевищує суму податкового
зобов'язання чи податкового боргу, може
призвести до позбавлення такого
платника не тільки прибутків, а й інших
активів, ставлячи під загрозу його
подальшу підприємницьку діяльність аж
до її припинення.

Суди попередніх інстанцій не з'ясували
наявність підстав для поширення
податкової застави на активи позивача,
її зміст, дату виникнення відповідного
права і межі її застосування.

Однак, встановлення даних обставин має
важливе значення для правильного
вирішення даної справи.

Згідно з ч. 2 ст. 227 Кодексу
адміністративного судочинства України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

За вказаних обставин, Вищий
адміністративний суд України
приходить до висновку про необхідність
скасування рішень судів обох інстанцій
та направлення справи на новий судовий
розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді слід взяти до уваги
вищезазначене та прийняти законне і
обґрунтоване рішення відповідно до
норм матеріального та процесуального
права, надати належну правову оцінку
обставинам у справі.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Відкритого
акціонерного товариства Національної
акціонерної страхової компанії
«Оранта» задовольнити частково.

Постанову Львівського апеляційного
адміністративного суду від 07.11.2013 та
постанову Рівненського окружного
адміністративного суду від 27.04.2010
скасувати.

Справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили
відповідно до ч. 6 ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та оскарженню не підлягає.

Головуючий В.В. Кошіль Судді О.А.
Моторний О.І. Степашко