Справа № К/9991/55564/11-С
Суддя: Юрченко В.В.
Дата ухвалення: 2014-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"26" вересня 2014 р. м. Київ
К/9991/55564/11

колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

головуючого-судді: Юрченка В.В.,

суддів: Амєліна С.Є., Кобилянського М.Г.,

розглянувши в порядку касаційного
письмового провадження
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до Алчевського міського відділу
управління Міністерства внутрішніх
справ України в Луганській області про
визнання дій неправомірними та
стягнення заборгованості при
звільненні за касаційною скаргою
Алчевського міського відділу
управління Міністерства внутрішніх
справ України в Луганській області на
постанову Жовтневого районного суду м.
Луганська від 17 травня 2010 року та
ухвалу апеляційного суду Луганської
області від 16 травня 2011 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2009 року ОСОБА_1 звернувся до
суду із зазначеним позовом.

В обґрунтування позовних вимог
зазначав, що наказом начальника УМВС
України в Луганській області від 13
серпня 1997 року № 344 позивач був
звільнений за пунктом 64 «є» (за
порушення дисципліни) Положення про
проходження рядовим і начальницьким
складом органів внутрішніх справ.
Вважаючи вказаний наказ протиправним,
позивач звернувся до суду про
поновлення на службі. Наказом
начальника УМВС України в Луганській
області від 20 січня 1999 року № 18 був
змінений наказ від 13 серпня 1997 року № 344
в частині звільнення позивача. ОСОБА_1
був поновлений на посаді, проте грошове
забезпечення за вимушений прогул з 20
серпня 1997 року по 20 січня 1999 року
виплачено не було. 27 вересня 2002 року
позивач був звільнений з органів
внутрішніх справ у зв'язку із виходом
на пенсію. Просив з урахуванням
уточнень позовних вимог визнати
неправомірними дії Алчевського МВ УМВС
України в Луганській області;
зобов'язати відповідача виплатити
заборгованість за період з 20 серпня 1997
року по 20 січня 1999 року у розмірі 3145 грн,
компенсацію за несвоєчасно виплачену
заробітну плату за час вимушеного
прогулу за період з 20 січня 1999 року по 1
березня 2010 року у розмірі 12089,38 грн та
середній заробіток за весь час
затримки остаточного розрахунку за
період з 27 вересня 2002 року до моменту
здійснення фактичного розрахунку.

Постановою Жовтневого районного суду
м. Луганська від 17 травня 2010 року позов
ОСОБА_1 задоволено.

Визнано неправомірними дії
Алчевського МВ УМВС України в
Луганській області по невиплаті ОСОБА_1
грошового забезпечення за період
вимушеного прогулу з 20 серпня 1997 року
по 20 січня 1999 року.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 з
Алчевського МВ УМВС України в
Луганській області заборгованість за
період вимушеного прогулу з 20 серпня 1997
року по 20 січня 1999 року у розмірі 3145 грн.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 з
Алчевського МВ УМВС України в
Луганській області компенсацію за
несвоєчасно виплачену заробітну плату
за час вимушеного прогулу за період з 20
січня 1999 року по 1 березня 2010 року у
розмірі 12089,38 грн.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 з
Алчевського МВ УМВС України в
Луганській області середній заробіток
за весь час затримки остаточного
розрахунку за період з 27 вересня 2002
року по момент фактичного розрахунку.

Ухвалою апеляційного суду Луганської
області від 16 травня 2011 року апеляційну
скаргу Алчевського МВ УМВС України в
Луганській області відхилено, а
постанову Жовтневого районного суду м.
Луганська від 17 травня 2010 року залишено
без змін.

Вказуючи на допущені, на думку
Алчевського МВ УМВС України в
Луганській області, судами неповне
з'ясування обставин, які мають значення
у справі, та порушення норм чинного
процесуального та матеріального
законодавства, що призвело до
неправильного вирішення даного спору,
відповідач просить скасувати
постановлені судові рішення судів
першої та апеляційної інстанцій та
ухвалити нове судове рішення, яким
відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи касаційної скарги
та перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
процесуального та матеріального права,
правової оцінки обставин у справі,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає задоволенню частково з
наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій
при розгляді справи по суті
встановлено, що з 22 травня 1996 року
ОСОБА_1 проходив службу в Алчевському
МВ УМВС України в Луганській області.

Наказом УМВС України в Луганській
області від 13 серпня 1997 року № 344
позивач був звільнений з органів
внутрішніх справ на підставі пункту 64
«є» (за порушення дисципліни)
Положення про проходження служби
рядовим і начальницьким складом
органів внутрішніх справ.

За результатами розгляду в суді спору
щодо незаконного звільнення ОСОБА_1 з
органів внутрішніх справ, наказом УМВС
України в Луганській області від 20
січня 1999 року № 18 о/с було скасовано
наказ від 13 серпня 1997 року № 344 в
частині звільнення позивача та
поновлено його на посаді.

Наказом УМВС України в Луганській
області від 27 вересня 2002 року № 215
ОСОБА_1 був звільнений з органів
внутрішніх справ у зв'язку із виходом
на пенсію.

При розгляді справи суди першої та
апеляційної інстанцій копію судового
рішення про поновлення позивача на
службі не витребували та не з'ясували
чи не заявлялась позивачем у справі про
поновлення на роботі позовна вимога
про оплату вимушеного прогулу та чи
ухвалювалось судом у цій частині
рішення. Зазначені обставини мають
значення для вирішення питання про
наявність чи відсутність підстав для
відмови у відкритті провадження у
справі.

У матеріалах справи є копії постанови
та ухвали Ленінського районного суду м.
Луганська від 15 травня 2006 року, з яких
вбачається, що позивач звертався з
позовом до відповідача про стягнення
оплати вимушеного прогулу за період з 20
серпня 1997 року по 20 серпня 2008 року,
проте у зв'язку з поданою позивачем
заявою ці вимоги було залишено без
розгляду. Однак і з цих судових рішень
не вбачається, чи заявляв позивач
вимогу про оплату вимушеного прогулу у
позові про поновлення на службі.

Відповідно до вимог пункту 24 Положення
про проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ в редакції, чинній на
час існування спірних правовідносин, у
разі поновлення на роботі (посаді)
орган, який розглядає трудовий спір,
одночасно вирішує питання про виплату
особі рядового і начальницького складу
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу або різниці в заробітку за час
виконання нижчеоплачуваної роботи, але
не більш як за один рік.

Аналогічне положення визначено у
частині 2 статті 235 Кодексу законів про
працю України.

Враховуючи викладене, відповідач при
відсутності рішення органу, який
розглянув справу про поновлення
позивача на службі, про виплату
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу не мав обов'язку виплачувати
позивачу таку компенсацію ні при
поновленні його на службі, ні при
проведенні розрахунку при звільненні,
а тому висновок судів першої та
апеляційної інстанцій про стягнення з
відповідача коштів за час затримки
виплати сум оплати вимушеного прогулу
за увесь період затримки не
ґрунтується на положеннях
законодавства.

Суди помилково ототожнили поняття
оплати праці з виплатою середнього
заробітку за час вимушеного прогулу, що
відноситься до компенсаційних виплат.

Стаття 94 Кодексу законів про працю
України визначає заробітну плату як
винагороду, обчислену, як правило, у
грошовому виразі, яку власник або
уповноважений ним орган виплачує
працівникові за виконану ним роботу.

Частиною 2 статті 233 цього Кодексу
встановлено, що у разі порушення
законодавства про оплату праці
працівник має право звернутися до суду
з позовом про стягнення належної йому
заробітної плати без обмеження
будь-яким строком.

Проте ця правова норма стосується
строків звернення до суду виключно
щодо спорів про стягнення заробітної
плати і не поширюється, зокрема, на
спори про виплату середнього заробітку
за час вимушеного прогулу або різниці в
заробітку за час виконання
нижчеоплачуваної роботи.

Крім цього, стаття 233 Кодексу є нормою
матеріального права, а тому підлягає
застосуванню у редакції, чинній на час
існування спірних правовідносин.

Стаття 233 Кодексу законів про працю
України була доповнена частиною 2 у
наведеній редакції Законом України від
11 липня 2001 року №2620-ІІІ. Станом на
серпень 1999 року, дату поновлення
позивача на службі та виникнення права
на оплату вимушеного прогулу, підлягав
застосуванню тримісячний строк
звернення до суду, встановлений
частиною 1 статті 233 Кодексу.

Враховуючи викладене, урахуванням
положень частини 4 статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства
України, відповідно до яких суд вживає
передбачені законом заходи, необхідні
для з'ясування всіх обставин у справі, у
тому числі щодо виявлення та
витребування доказів з власної
ініціативи, суд першої інстанції
повинен був з'ясувати ставлення
відповідача до пропущеного строку,
причини пропущення строку та у
залежності від встановленого ухвалити
рішення.

Відповідно до вимог частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

За правилами статті 227 Кодексу
адміністративного судочинства України
підставою для скасування рішень судів
першої та (або) апеляційної інстанцій і
направлення справи для продовження
розгляду є порушення норм
матеріального чи процесуального права,
які призвели до постановлення
незаконної ухвали, яка перешкоджає
подальшому провадженню у справі.

Керуючись статтями 210, 220, 221, 223, 227, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Алчевського міського
відділу управління Міністерства
внутрішніх справ України в Луганській
області задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Луганської
області від 16 травня 2011 року та
постанову Жовтневого районного суду м.
Луганська від 17 травня 2010 року
скасувати, а справу направити на новий
судовий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та оскарженню не
підлягає.

Головуючий
Юрченко В.В.

Судді
Амєлін С.Є.

Кобилянський М.Г.