Справа № 1570/1672/14
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2014-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2014 р. Справа № 1570/1672/14

Категорія: 7.1 Головуючий в 1 інстанції:
Балан Я. В. Колегія суддів
Одеського апеляційного
адміністративного суду

у складі:

головуючого - Лук'янчук О.В.

суддів - Жука С.І

- Ступакової І.Г.

при секретарі - Романові Д.І.

з участю: представника Товариство з
обмеженою відповідальністю
«Виробничо-комерційна фірма
«Одесспецмонтаж» - Лук’янової Альони
Олександрівни; представника
Державної екологічної інспекції в
Одеській області Хрипка Максима
Юрійовича ,

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в місті Одесі
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Товариство з обмеженою
відповідальністю
«Виробничо-комерційна фірма
«Одесспецмонтаж» на постанову
Одеського окружного адміністративного
суду від 06 травня 2014 року у справі за
адміністративним позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Виробничо-комерційна фірма
«Одесспецмонтаж» до Державної
екологічної інспекції в Одеській
області про визнання протиправним та
скасування припису від 08.11.2013 року,-

В С Т А Н О В И Л А :

ТОВ «ВКФ «Одесспецмонтаж» звернулося
до суду з адміністративним позовом до
Державної екологічної інспекції в
Одеській області про визнання
протиправним та скасування припису від
08.11.2013 року.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 06 травня 2014
року у задоволенні адміністративного
позову ТОВ «Виробничо-комерційна фірма
«Одесспецмонтаж» до Державної
екологічної інспекції в Одеській
області про визнання протиправним та
скасування припису від 08.11.2013 року -
відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі ТОВ «ВКФ
«Одесспецмонтаж» ставиться питання
про скасування судового рішення в
зв'язку з тим, що воно постановлено з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, оскільки судом
першої інстанції не було досліджено
обставини справи, що мають значення для
справи, наслідком чого стало
постановлення необґрунтованого та
неправомірного рішення суду.

Заслухавши суддю - доповідача,
розглянувши матеріали справи та
перевіривши доводи апеляційної скарги,
законність і обґрунтованість судового
рішення в межах апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Вирішуючи справу, судом першої
інстанції встановлено, що ТОВ «ВКФ
«Одесспецмонтаж» спеціалізується на
будівництві автострад, вулиць, шосе,
інших доріг для автомобільного
транспорту та пішоходів.

У період з 21.10.2013 року по 08.11.2013 року,
службовою особою відповідача, за
участю директора ТОВ «ВКФ
«Одесспецмонтаж» проведено планову
перевірку дотримання вимог
природоохоронного законодавства в
галузі охорони атмосферного повітря,
водних і земельних ресурсів щодо
поводження з відходами та небезпечними
хімічними речовинами ТОВ «ВКФ
«Одесспецмонтаж», яке розташоване за
адресою; 65003, м. Одеса, вул. Церковна, 19,
за результатами якої складено акт.

Згідно вказаного акту, перевіркою було
встановлено, що у порушення:

- п. «г» ч. 1 ст. 17 Закону України «Про
відходи» № 187/98-ВР від 05.03.1998 року
(надалі - Закон України № 187/98-ВР від
05.03.1998 року) та пп. 1.4 п. 1 Інструкції щодо
заповнення типової форми первинної
облікової документації № 1-ВТ «Облік
відходів та пакувальних матеріалів і
тари», затвердженої наказом Мінприроди
№ 342 від 07.07.2008 року - позивачем не
ведеться журнал обліку відходів за
встановленою формою № 1-ВТ;

- п. «а» ч. 1 ст. 32, ч. 4 ст. 33 Закону України
№ 187/98-ВР від 05.03.1998 року та ч. 2
ст. 55 Закону України «Про охорону
навколишнього природного середовища»
№ 1264-ХІІ від 25.06.1991 року (надалі - Закон
України № 1264-ХІІ від 25.06.1991 року) - на
підприємстві відсутній дозвіл на
розміщення та ліміти на утворення та
розміщення відходів;

- п. «в» ст. 17 Закону України № 187/98-ВР від
05.03.1998 року - склад і властивості
відходів, що утворюються, ступінь їх
небезпечності для навколишнього
природного середовища не визначені та
не погоджені;

- ч.ч. 1-5 ст. 33, ч. 8 ст. 34 Закону України №
187/98-ВР від 05.03.1998 року та ДСанПІН 2.2.7.029-99
- не облаштовані місця для тимчасового
зберігання відходів;

- п. «є» ч. 1 ст. 17, ст. 33 Закону України №
187/98-ВР від 05.03.1998 року - не здійснюються
заходи для максимальної утилізації
відходів, реалізації и передачі їх
іншим споживачам або підприємствам,
установам та організаціям, що
займаються збиранням, обробленням та
утилізацією відходів;

- ч. 4 ст. 52 Закону України № 1264-ХІІ від
25.06.1991 року, п. 2 Порядку одержання
дозволу на виробництво, зберігання,
транспортування, використання,
захоронення, знищення та утилізацію
отруйних речовин, у тому числі
продуктів біотехнології та інших
біологічних агентів. Затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
№ 440 від 20.06.1995 року (надалі - Порядок №
440) - не розроблено плану організації
роботи у сфері поводження з відходами;

- п. «г» ч. 1 ст. 17, ч. 1 ст. 26 Закону України
№ 187/98-ВР від 05.03.1998 року, п. 5 Порядку
ведення державного обліку та
паспортизації відходів, затвердженого
постановою Кабінету міністрів України
№ 2034 від 01.11.1999 року (надалі - Порядок №
2034) - статистична звітність щодо
поводження з відходами не подається.

З метою усунення порушень
природоохоронного законодавства у
сфері охорони навколишнього
природного середовища, виявлених у
ході проведення перевірки та
зафіксованих у акті перевірки,
відповідачем прийнято припис від 08.11.2013
року, яким позивача зобов'язано
отримати дозвіл на розміщення відходів
та ліміти на утворення та розміщення
відходів; вести первинний поточний
облік кількості, типу і складу
відходів, що утворюються, збираються,
перевозяться, зберігаються,
оброблюються, утилізуються,
знешкоджуються та видаляються; не
допускати змішування відходів, для
утилізації яких в Україні існує
відповідна технологія; облаштувати
місця для тимчасового зберігання
відходів; здійснювати заходи для
максимальної утилізації відходів,
реалізації чи передачі їх іншим
споживачам або підприємствам,
установам та організаціям, що
займаються збиранням, обробленням та
утилізацією відходів; розробити план
організації роботи у сфері поводження
з відходами; надавати статистичну
звітність щодо поводження з відходами.

Відмовляючи у задоволенні позову,
суд першої інстанції виходив з
правомірності прийнятого припису,
оскільки відповідач при винесенні
оскаржуваного припису діяв на
підставі, у межах та у спосіб, що
передбачені Конституцією України та
Законами України.

Колегія суддів погоджується з
таким висновком суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Правові, організаційні та економічні
засади діяльності, пов'язаної із
запобіганням або зменшенням обсягів
утворення відходів, їх збиранням,
перевезенням, зберіганням,
обробленням, утилізацією та
видаленням, знешкодженням та
захороненням, а також з відверненням
негативного впливу відходів на
навколишнє природне середовище та
здоров'я людини на території України
визначає Закон України «Про відходи».

Положеннями ст. 1 вказаного Закону
визначено, що «відходи» - будь-які
речовини, матеріали, предмети, що
утворилися у процесі виробництва чи
споживання, а також товари (продукція),
що повністю або частково втратили свої
споживчі властивості і не мають
подальшого використання за місцем їх
утворення чи виявлення і від яких їх
власник позбувається, має намір або
повинен позбутися шляхом утилізації чи
видалення; «зберігання відходів» -
тимчасове розміщення відходів у
спеціально відведених місцях чи
об'єктах (до їх утилізації чи
видалення); «відведені місця чи
об'єкти» - місця чи об'єкти (місця
розміщення відходів, сховища, полігони,
комплекси, споруди, ділянки надр тощо),
на використання яких отримано дозвіл
уповноважених органів на видалення
відходів чи здійснення інших операцій
з відходами; «розміщення відходів» -
зберігання та захоронення відходів у
спеціально відведених для цього місцях
чи об'єктах.

Відповідно до підпунктів в), є) частини 1
статті 31 цього Закону з метою
запобігання або зменшення обсягів
утворення відходів та стимулювання
впровадження маловідходних технологій
Кабінет Міністрів України,
міністерства та інші центральні і
місцеві органи виконавчої влади в
межах своєї компетенції здійснюють:
встановлення на основі затверджених
нормативів (питомих показників обсягів
утворення відходів) лімітів на
утворення відходів; запровадження
відповідно до закону санкцій за
перевищення лімітів на обсяги
утворення та розміщення відходів.

Частиною 2 вказаної статті передбачено,
що порядок розроблення, затвердження і
перегляду лімітів на утворення та
розміщення відходів встановлює
Кабінет Міністрів України.

Відповідно до вимог вказаної норми
постановою Кабінету Міністрів України
від 3 серпня 1998 року N 1218 затверджено
Порядок розроблення, затвердження і
перегляду лімітів на утворення та
розміщення відходів.

Згідно із пунктом 2 Порядку ліміт на
утворення відходів - максимальний
обсяг відходів, на який у суб'єкта права
власності на відходи (далі - власник
відходів) є документально
підтверджений дозвіл на передачу їх
іншому власнику (на розміщення,
утилізацію, знешкодження тощо) або на
утилізацію чи розміщення на своїй
території; ліміт на розміщення
відходів - обсяг відходів (окремо для
кожного класу небезпеки), на який у
власника відходів є дозвіл на їх
розміщення, виданий органами
Мінекоресурсів на місцях.

Ліміт на утворення відходів
визначається їх власником у процесі
діяльності на підставі дозволу на
розміщення відходів та договору
(контракту) на передачу відходів іншому
власнику (пункт 3 Порядку).

Власники відходів, які здійснюють лише
їх розміщення, до 1 квітня, а власники
відходів, які утворюють та розміщують
їх на своїй території, до 1 червня
поточного року подають до органів
Мінекоресурсів на місцях заяви на
одержання дозволу на розміщення
відходів у наступному році (пункт 12
Порядку).

Пунктом а) частини 1 статті 32 Закону
України «Про відходи» встановлено, що з
метою обмеження та запобігання
негативному впливу відходів на
навколишнє природне середовище та
здоров'я людини забороняється вести
будь-яку виробничу діяльність,
пов'язану з утворенням відходів, без
одержання від спеціально
уповноважених органів виконавчої
влади у сфері поводження з відходами
лімітів на обсяги утворення та
розміщення відходів.

Як вбачається із матеріалів справи
вбачається, що станом на 04.11.2013 року на
ТОВ «ВКФ «Одесспецмонтаж»
обліковується механізм - бульдозер
Шантуй SD-23, за допомогою якого
позивачем надаються послуги тертім
особам.

Згідно договору оренди з надання
послуг механізмів з оператором № 33 від
09.07.2013 року ТОВ «ВКФ «Одесспецмонтаж»
надає послуги механізмів - бульдозеру
САТ D6T, бульдозера Шантуй SD-23,
екскаватора JCD 360 - ТОВ «Етар», яке
забезпечує механізми безперервною
роботою не менш 500 мото-годин по кожному
механізму на місяць.

Під час перевірки було досліджено акти
виконаних робіт на послуги бульдозера
Шантуй SD-23 за серпень та вересень 2013
року у сумі 185 136 грн. 00 коп.

Також, у ході перевірки було надано
довідку, відповідно до якої, механізми
не надано ТОВ «Етар» по договору.

Посилання позивача на те, що відходи
від діяльності бульдозера не належать
ТОВ «ВКФ «Одесспецмонтаж», а належать
на праві власності ТОВ «Український
лізинговий фонд», згідно договору
лізингу, а також на те, що технічне
обслуговування здійснюється виключно
на станціях технічного обслуговування
Українського лізингового фонду, а
відтак, саме Український лізинговий
фонд є власником утворюваних відходів,
суд першої інстанції знайшов їх
необґрунтованими, з чим погоджується і
колегія суддів.

Дійсно, 29 липня 2013 року між ТОВ
«Український лізинговий фонд»
(лізингодавець) та ТОВ «ВКФ
«Одесспецмонтаж» (лізингоодержувач)
укладено договір фінансового лізингу,
згідно умов якого лізингодавець
набуває у власність і передає на умовах
фінансового лізингу в платне володіння
у користування з правом викупу майно
(згідно специфікації до договору -
бульдозер SHANTUI SD23 2012 р.в. - предмет
лізингу), найменування і
характеристики якого вказані в
специфікації, а лізингоодержувач
зобов'язується прийняти предмет
лізингу, оплачувати лізингові платежі,
зазначені в графіку внесення
лізингових платежів, а також інші
платежі відповідно до умов договору .

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що на підприємстві під час
господарської діяльності утворюються
наступні види відходів: відходи
комунальні змішані, макулатура
паперова та картон, масла та мастила
моторні, трансмісійні інші зіпсовані,
матеріали обтиральні зіпсовані, пісок
зіпсований, його залишки, акумулятори,
а відтак доводи апелянта про те, що на
підприємстві не утворюються відходи
спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до ч. 1 ст. Закону України №
187/98-ВР від 05.03.1998 року, виробник
відходів - фізична або юридична особа,
діяльність якої призводить до
утворення відходів.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції дійшов цілком
обґрунтованого висновку про
зобов'язання позивача отримати дозвіл
на розміщення відходів та лімітів на
утворення та розміщення відходів у 2013
році, оскільки позивачем на праві
власності та користуванні згідно
договору фінансового лізингу
здійснюється діяльність щодо надання
послуг третім особам предметом лізингу
- бульдозером, який є джерелом
утворення відходів.

Проте, вказаного дозволу позивачем
отримано не було, що є порушенням ст.ст.
32, 38 Закону України № 187/98-ВР від 05.03.1998
року, та відсутні дозволи на утилізацію
відходів, що підтверджено позивачем.

Так, пунктом 8 Порядку визначені
власники відходів, які звільняються
від одержання лімітів на утворення та
розміщення відходів - власники
відходів, для яких платежі за
розміщення відходів усіх класів
небезпеки не перевищують 10 гривень на
рік; власники тільки побутових
відходів, що уклали договори на
розміщення відходів з підприємствами
комунального господарства, та власники
відходів як вторинної сировини, які
провадять статутну діяльність із
збирання і заготівлі таких відходів.

Статтею 55 Закону України «Про охорону
навколишнього природного середовища»
встановлено, що суб'єкти права
власності на відходи повинні вживати
ефективних заходів для зменшення
обсягів утворення відходів, а також для
їх утилізації, знешкодження або
розміщення. Розміщення відходів
дозволяється лише за наявності
спеціального дозволу на визначених
місцевими радами територіях у межах
установлених лімітів з додержанням
санітарних і екологічних норм
способом, що забезпечує можливість їх
подальшого використання як вторинної
сировини і безпеку для навколишнього
природного середовища та здоров'я
людей.

Також, відповідно до п. 2 Порядку № 440,
суб'єкти господарювання повинні
одержати дозвіл на виробництво,
зберігання, транспортування (крім
транзиту, який здійснюється відповідно
до міжнародних договорів України та
Закону України «Про перевезення
небезпечних вантажів»), використання,
захоронення, знищення та утилізацію
отруйних речовин, у тому числі
продуктів біотехнології та інших
біологічних агентів (далі - дозвіл). Без
відповідного дозволу провадження
зазначеної діяльності забороняється. У
разі виробництва, зберігання,
транспортування, використання,
захоронення, знищення та утилізації
отруйних речовин суб'єкти
господарювання зобов'язані
дотримувати норми, які гарантують
безпеку для здоров'я населення та
навколишнього природного середовища.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
суд першої інстанції вірно дійшов про
правомірність та відсутність правових
підстав для скасування п.1 припису від
08.11.2013 року, яким зобов'язано позивача
отримати дозвіл на розміщення відходів
та ліміти на утворення та розміщення
відходів.

Щодо інших вимог припису, а саме:
недопускання змішування відходів, для
утилізації яких в Україні існує
відповідна технологія; облаштування
місця для тимчасового зберігання
відходів; здійснювання заходів для
максимальної утилізації відходів,
реалізації чи передачі їх іншим
споживачам або підприємствам,
установам та організаціям , що
займаються збиранням, обробленням та
утилізацією відходів; розроблення
плану організації роботи у сфері
поводження з відходами, то суд першої
інстанції зазначив наступне.

Вимоги щодо зберігання та видалення
відходів містяться у статті 33 Закону
України «Про відходи» .

Згідно з пунктом 9 Порядку ведення
державного обліку та паспортизації
відходів № 2034 паспортизація відходів
ведеться підприємствами з метою їх
вичерпної ідентифікації та визначення
оптимальних шляхів поводження з ними.
Тобто паспорти відходів розробляються
на відходи, для яких не знайдено
оптимальних шляхів утилізації або
видалення. Щодо відходів, які
приймаються спеціалізованими
підприємствами на утилізацію або
знешкодження, або твердих побутових
відходів, то шляхи поводження з ними
вже визначені.

Обов'язки суб'єктів господарської
діяльності у сфері поводження з
відходами визначені ст. 17 Закону
України «Про відходи».

Порядок ведення первинного обліку
відходів та пакувальних матеріалів і
тари за типовою формою N 1-ВТ "Облік
відходів та пакувальних матеріалів і
тари" (далі - типова форма N 1-ВТ), яку
заповнюють підприємства, установи,
організації усіх форм власності, видів
економічної діяльності та
організаційно-правових форм
господарювання і фізичні
особи-підприємці (далі - підприємства),
у процесі діяльності яких утворюються
відходи, у тому числі відходи
пакувальних матеріалів і тари (далі -
упаковка), встановлено Інструкцією
щодо заповнення типової форми
первинної облікової документації N 1-ВТ
"Облік відходів та пакувальних
матеріалів і тари" № 342.

Відповідно до ч. 8 ст. 34 Закону України
«Про відходи», розміщення небезпечних
відходів дозволяється лише у
спеціально обладнаних місцях та
здійснюється відповідно до
ліцензійних умов щодо поводження з
небезпечними відходами. Провадження
інших видів діяльності, не пов'язаної з
поводженням з небезпечними відходами,
на території, відведеній для їх
розміщення, забороняється.

Згідно з п. 2.1 ч. 2 ДСанПіН 2.2.7.029-99 кожне
підприємство повинне розробити
інструкцію та план заходів щодо
збирання і тимчасового розміщення
(зберігання) промислових відходів на
промислових майданчиках відповідно І,
ІІ та ІІІ класів небезпеки. Відходи в
міру їх накопичення збирають у тару,
призначену для кожного класу з
дотриманням безпеки, а потім
доставляють для тимчасового
зберігання на промисловий майданчик
(цех, ділянка, склад) і залишають на
відведеному місці для подальшого
перевезення на об'єкти утилізації,
місця знешкодження або захоронення.

Таким чином, оскільки позивачем не
ведеться первинний поточний облік
кількості, типу і складу відходів, що
утворюються, збираються, перевозяться,
зберігаються, обробляються,
утилізуються, знешкоджуються та
видаляються, допускається змішування
відходів, не здійснюються заходи щодо
максимальної утилізації відходів,
реалізації чи передачі їх іншим
споживачам або підприємствам, що
займаються збиранням, обробленням та
утилізацією відходів, під час
перевірки було виявлено змішування в
одному місці різних видів відходів; не
надається статистична звітність щодо
поводження з відходами; не обладнано
спеціальних місць для розміщення
відходів; не розроблено в
установленому законом порядку та не
виконано план з організації роботи
поводження з відходами, суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого та
вмотивованого висновку про
правомірність п.п. 2, 3, 4, 5, 6 та 7 припису.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових та
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Відповідно п.1 ч. 3 зазначеної статті у
справах щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Враховуючи все вищевикладене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи,
порушень матеріального та
процесуального права при вирішенні
справи не допустив, а наведені в скарзі
доводи правильність висновків суду не
спростовують. За таких обставин,
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Керуючись ст.ст. 195, 196, ст. 198, ст. 200,
ст. 205, ст. 206, ч.5 ст. 254 КАС України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Вирбничо -
комерційна фірма «Одесспецмонтаж»
залишити без задоволення, постанову
Одеського окружного адміністративного
суду від 06 травня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржена в касаційному
порядку до Вищого адміністративного
суду України протягом двадцяти днів
після набрання законної сили судовим
рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуюча суддя:
О.В. Лук`янчук

Суддя:
С.І.Жук

Суддя:
І.Г.Ступакова