Справа № 2610/20590/12
Суддя: Федотов І.В.
Дата ухвалення: 2014-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
у 1-й інстанції: Притула Н.Г.
Суддя-доповідач: Федотов І.В.
У Х В А Л А

Іменем України

29 вересня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді - Федотова І.В.,

суддів - Ісаєнко Ю.А., Оксененка О.М.

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2
на постанову Шевченківського
районного суду м. Києва від 18 вересня 2012
року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_2 до управління
Пенсійного фонду України в
Шевченківському районі м. Києва про
визнання дій протиправними,
зобов'язання здійснити перерахунок та
виплату щомісячного підвищення до
пенсії як дитині війни і стягнення
моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувсь до Шевченківського
районного суду м. Києва з позовом до
управління Пенсійного фонду України в
Шевченківському районі м. Києва про
визнання дій в частині нарахування та
виплати щомісячної державної
соціальної допомоги у вигляді надбавки
до пенсії як «дитині війни» за період з
05.04.2006 року по 31.12.2006 року, з 09.07.2007 року
по 31.07.2007 року, з 22.05.2008 року (з
урахуванням законодавства України)
незаконними, популярно пояснити
відповідачу, що виконання Законів
України вище, ніж виконання постанов
Кабінету Міністрів України;
зобов'язання виплатити позивачу кошти,
сплачені за юридичні послуги та
моральну шкоду в розмірі 100 000,00 грн.

Ухвалою Шевченківського районного
суду м. Києва від 18 вересня 2012 року
адміністративний позов в частині
позовних вимог щодо нарахування та
виплати позивачу щомісячної державної
соціальної допомоги у вигляді надбавки
до пенсії як «дитині війни» за період з
05.04.2006 року по 31.12.2006 року, з 09.07.2007 року
по 31.07.2007 року, з 22.05.2008 року (з
урахуванням законодавства України) -
залишено без розгляду.

Вказана ухвала позивачем оскаржена не
була та набрала законної сили.

Постановою Шевченківського районного
суду м. Києва від 18 вересня 2012 року у
задоволенні адміністративного позову
відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим
рішенням, позивач подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
постанову суду першої інстанції як
таку, що постановлена з порушенням норм
матеріального і процесуального права
та винести нову, якою повністю
задовольнити позовні вимоги.

Главою 6 Кодексу адміністративного
судочинства України встановлено
особливості провадження окремих
категорій адміністративних справ.
Зокрема, частиною першою ст.183-2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, яка є імперативною нормою
встановлюється перелік
адміністративних справ щодо яких
обов'язково застосовується скорочене
провадження. Проте, частиною другою
цієї статті, передбачається можливість
розгляду в скороченому провадженні за
умови, що вимоги не стосуються прав,
свобод, інтересів та обов'язків третіх
осіб. Тобто, лише у випадку залучення до
участі у справі третіх осіб
адміністративна справа не може бути
розглянута в скороченому провадженні.

Крім того, зазначені у частині першій
ст.183-2 Кодексу адміністративного
судочинства України адміністративні
справи щодо яких застосовується
скорочене провадження, можуть бути
розглянуті не у скороченому
провадженні у випадку, передбаченому
частиною четвертою ст.183-2 цього Кодексу
з обов'язковим постановленням
відповідної ухвали.

При відкритті провадження в
адміністративних справах за позовними
вимогами, зазначеними у частині першій
ст.183-2 Кодексу адміністративного
судочинства України, суди першої
інстанції мають зазначати, що саме
скорочене провадження відкривається в
адміністративній справі, а постанови
суду першої інстанції за результатом
розгляду таких справ мають містити
виключно відомості, зазначені у
частині шостої цієї статті.

Тому, порушення судом першої інстанції
особливості провадження справи, а саме
розгляд її не у скороченому
провадженні, не є перешкодою для
апеляційного її розгляду в порядку
письмового провадження, в зв'язку з чим
і оскарження постанови суду першої
інстанції здійснюється в порядку,
передбаченому частинами
восьмою-десятою ст.183-2 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
позивач є пенсіонером за віком та має
статус дитини війни.

Стаття 6 Закону України «Про соціальний
захист дітей війни» встановлює, що
дітям війни щомісячно виплачується
соціальна допомога саме в розмірі 30%
мінімального розміру пенсії за віком,
розмір якої встановлений ст. 28 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» та
рівняється встановленому для
втративших працездатність осіб
прожитковому мінімуму, який, в свою
чергу, щорічно встановлюється Законом
України «Про державний бюджет України»
на поточний рік.

Аналіз ст.ст. 17, 19 Закону України «Про
державні соціальні стандарти та
державні соціальні гарантії» вказує на
те, що мінімальний розмір пенсії за
віком належить до числа основних
державних соціальних гарантій, котрі
встановлюються виключно законами, а
самі державні соціальні гарантії дітям
війни встановлені Законом України «Про
соціальний захист дітей війни», не
можуть бути обмежені іншими нормативно
- правовими актами ( ч. 2 ст. 3 цього
Закону).

Отже, будь-яким іншим законом, крім
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», мінімальний розмір
пенсії не встановлений, а тому при
розрахунку підвищення до щомісячної
державної соціальної допомоги як
дитині війни, підлягає застосуванню
розмір мінімальної пенсії за віком,
встановлений абз. 1 ч. 1 ст. 28 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування».

14.06.2011 року Верховною Радою України
прийнято Закон України «Про внесення
змін до Закону України «Про Державний
бюджет України на 2011 рік» №3491-VI,
відповідно до якого п. 7 ч. 1 Прикінцеві
положення Закону України «Про
Державний бюджет України на 2011
рік»доповнено пунктом 4, яким
встановлено, що у 2011 році норми і
положення, зокрема статті 6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни»застосовуються у порядку та
розмірах, встановлених Кабінетом
Міністрів України виходячи з наявного
фінансового ресурсу бюджету
Пенсійного фонду України на 2011 рік.

Згідно наведеної норми, визначення
порядку та розмірів виплат зазначеним
категоріям громадян делеговано
Кабінету Міністрів України.

На реалізацію наведеного положення
Закону України «Про внесення змін до
«Про Державний бюджет України на 2011
рік» Кабінетом Міністрів України 06.07.2011
прийнята постанова «Про встановлення
деяких розмірів виплат, що
фінансуються за рахунок коштів
державного бюджету» № 745 (набрала
законну силу з 23.07.2011), п. 6 якої
встановлено, що дітям війни до пенсії
або щомісячного довічного грошового
утримання чи державної соціальної
допомоги, що виплачується замість
пенсії, підвищення проводиться у
розмірі 49,8 грн.

Тобто, саме з 23.07.2011 при нарахуванні
належних позивачу виплат застосуванню
підлягає постанова Кабінету Міністрів
України «Про встановлення деяких
розмірів виплат, що фінансуються за
рахунок коштів державного бюджету»від
06.07.2011 № 745, а не як це передбачено ст. 6
Законом України «Про соціальний захист
дітей війни», що вірно було враховано
судом першої інстанції.

Крім того, колегія суддів погоджується
також з висновками суду першої
інстанції, що не підлягають
задоволенню і вимоги позивача про
стягнення моральної шкоди, оскільки
дії відповідача є правомірними.

При цьому, суд апеляційної інстанції
враховує, що ОСОБА_2 не зазначено в чому
саме виразились його моральні
страждання, не доведено причинного
зв'язку між ними та діями відповідача,
не надано відповідних доказів,
необґрунтовано розмір моральної шкоди.

Щодо позовних вимог стосовно стягнення
коштів за юридичні послуги колегія
суддів зазначає наступне.

Статтею 90 КАС України встановлено, що
витрати, пов'язані з оплатою допомоги
адвоката або іншого фахівця в галузі
права, які надають правову допомогу за
договором, несуть сторони, крім
випадків надання безоплатної
правової допомоги, передбачених
законом. У разі звільнення сторони від
оплати надання їй правової допомоги
витрати на правову допомогу
здійснюються за рахунок Державного
бюджету України. Граничний розмір
компенсації витрат на правову
допомогу встановлюється законом.

Відповідно до ст. 94 КАС
України якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує
всі здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

До набрання чинності таким законом
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу відповідно до п.2
розд.У11 «Прикінцеві та перехідні
положення» КАС України встановлено
постановою Кабінету Міністрів України
«Про граничні розміри компенсації
витрат, пов'язаних з розглядом
цивільних та адміністративних справ, і
порядок їх компенсації за рахунок
держави» від 27 квітня 2006 року №590.

Згідно вищевказаної Постанови
компенсації витрат на правову
допомогу стороні, на користь якої
ухвалене судове рішення, і яка не є
суб'єктом владних повноважень, якщо
вона сплачується суб'єктом владних
повноважень, не повинна перевищувати 40
відсотків розміру мінімальної
заробітної плати за кожну годину
роботи особи, яка надавала правову
допомогу. А якщо компенсація
відповідно до КАС України сплачується
за рахунок держави, тоді така
компенсація не повинна перевищувати 5
відсотків розміру мінімальної
заробітної плати за повний робочий
день особи, яка надавала правову
допомогу.

В матеріалах справи відсутні
докази про кількість витрачених годин
на надання правової допомоги, що
унеможливлює здійснення розрахунку
належної до відшкодування позивачу
суми компенсації витрат на правову
допомогу.

Таким чином, вказана позовна вимога
позивача не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 159 КАС України,
обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин у адміністративній
справі, підтверджених такими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 1, 200 КАС України,
суд апеляційної інстанції залишає
скаргу без задоволення, а постанову
суду - без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права

Таким чином, судом першої інстанції
правильно встановлено обставини
справи та ухвалено рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, в зв'язку з чим,
суд апеляційної інстанції, у
відповідності до ст. 200 КАС України,
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову суду першої
інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 197, 198, 200, 205, 206
КАС України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без
задоволення, а постанову
Шевченківського районного суду м.
Києва від 18 вересня 2012 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та подальшому оскарженню
не підлягає.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя
Федотов І.В.

Судді:
Ісаєнко Ю.А.

Оксененко О.М.