Справа № 2а-2808/11/2070
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2014-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"10" вересня 2014 р. м. Київ
К/9991/68081/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Головуючого: Бившевої Л.І.,

суддів: Лосєва А.М., Шипуліної Т.М.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Зміївському
районі Головного управління
Міндоходів у Харківській області

на постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 07 червня 2011
року

та ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 27 вересня
2011 року

у справі № 2-а-2808/11/2070

за позовом фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1

до Державної податкової інспекції у
Зміївському районі Харківської
області

про скасування податкового
повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И Л А :

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1
(далі - позивач) звернувся до суду з
позовом до Державної податкової
інспекції у Зміївському районі
Харківської області (далі - відповідач)
про скасування податкового
повідомлення-рішення від 11 березня 2011
року № /0.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 07 червня 2011
року позов задоволено в повному
обсязі. Скасовано податкове
повідомлення-рішення ДПІ у Зміївському
районі Харківської області від 11
березня 2011 року № /0. Стягнуто з
Державного бюджету України на користь
фізичної особи - підприємця ОСОБА_1
судові витрати в розмірі 3,40 грн.

Ухвалою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 27 вересня
2011 року постанову Харківського
окружного адміністративного суду від 07
червня 2011 року залишено без змін.

В касаційній скарзі ДПІ у Зміївському
районі Харківської області,
посилаючись на порушення судами першої
та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати постанову
Харківського окружного
адміністративного суду від 07 червня 2011
року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 27 вересня 2011 року і ухвалити нове
судове рішення, яким у задоволенні
позовних вимог відмовити.

У відповідності до частини 1 статті 55
Кодексу адміністративного судочинства
України у справі здійснено заміну
відповідача - ДПІ у Зміївському районі
Харківської області її
правонаступником - ДПІ у Зміївському
районі ГУ Міндоходів у Харківській
області.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги
щодо дотримання правильності
застосування судом апеляційної
інстанції норм матеріального та
процесуального права, правової оцінки
обставин у справі, колегія суддів,
враховуючи межі касаційної скарги,
дійшла висновку, що касаційна скарга
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено наступне.

ДПІ у Зміївському районі Харківської
області була проведена документальна
позапланова виїзна перевірка фізичної
особи - підприємця ОСОБА_1 з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 15 вересня 2009 року по 14 лютого
2011 року, за результатами якої складений
акт № 142/17-0-25/НОМЕР_1 від 21 лютого 2011
року.

За висновками акта перевірки,
позивачем були порушені вимоги пункту 2
Указу Президента України «Про спрощену
систему оподаткування, обліку та
звітності суб'єктів малого
підприємства», а саме: заниження
єдиного податку за період, який
перевірявся, на загальну суму 1000,00 грн.,
в тому числі: за період з вересня по
грудень 2009 року на суму 400,00 грн. та за
період з січня по червень 2010 року на
суму 600,00 грн.

Зокрема, у акті перевірки було
встановлено, що у період з 18 вересня 2009
року по 31 червня 2010 року позивач
перебував на спрощеній системі
оподаткування, обліку та звітності та
був платником єдиного податку.

Також, у акті перевірки було вказано, що
фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1
була видана громадянці ОСОБА_2
довіреність від 08 вересня 2009 року
строком на три роки, згідно якої
позивач уповноважив ОСОБА_2 бути його
представником у всіх без винятку
органах місцевого самоврядування,
державних, адміністративних,
господарських, громадських,
комерційних, установах та організаціях
всіх форм власності, в органах
державної влади та управління, в тому з
питань ведення його підприємницької
діяльності. Вказані обставини
слугували підставою для висновку
податкового органу про те, що ОСОБА_2 є
найманою особою, а позивач відповідно -
роботодавцем, яким не було сплачено 50 %
ставки єдиного податку за використання
в підприємницькій діяльності найманої
праці.

11 березня 2011 року ДПІ у Зміївському
районі Харківської області на підставі
вказаного акта перевірки прийняла
рішення № /0, яким згідно з пунктом
54.3 статті 54 Податкового кодексу
України збільшила ОСОБА_1 суму
грошового зобов'язання за платежем:
єдиний податок з фізичних осіб на 1000,00
грн. за основним платежем.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позовні вимоги, з висновками якого
погодився суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що збільшення
податковим органом позивачу суми
грошового зобов'язання з єдиного
податку з фізичних осіб на суму 1000,00
грн. є безпідставним, оскільки
уповноваження ОСОБА_2 довіреністю на
представництво позивача в усіх
установах не є доказом трудових
відносин між вказаною особою та
позивачем.

Колегія суддів погоджується з
висновками судів першої та апеляційної
інстанцій, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 2 Указу Президента
України «Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності
малого підприємства» (у редакції,
чинній на час виникнення спірних
правовідносин) у разі, коли платник
єдиного податку здійснює
підприємницьку діяльність з
використанням найманої праці або за
участю у підприємницькій діяльності
членів його сім'ї, ставка єдиного
податку збільшується на 50 відсотків за
кожну особу.

За визначенням, наведеним у пункті 1.8
статті 1 Закону України «Про податок з
доходів фізичних осіб» (у редакції,
чинній на час виникнення спірних
правовідносин), наймана особа - це
фізична особа, яка безпосередньо
власною працею виконує трудову функцію
виключно за дорученням або наказом
працедавця згідно з умовами укладеного
з ним трудового договору (контракту)
відповідно до закону. При цьому усі
вигоди від виконання такої трудової
функції (крім заробітної плати) такої
найманої особи, інших виплат чи
винагород на її користь, передбачених
законодавством усі ризики, пов'язані з
таким виконанням або невиконанням,
отримуються (несуться) працедавцем.

З аналізу вказаної норми випливає, що
однією з обов'язкових ознак визначення
найманої особи є виконання нею
трудової функції згідно з умовами
укладеного трудового договору
(контракту).

Згідно з положеннями статті 21 Кодексу
законів про працю України (у редакції,
чинній на час виникнення спірних
правовідносин) трудовий договір - це
угода між працівником і власником
підприємства, установи, організації
або уповноваженим ним органом чи
фізичною особою, за якою працівник
зобов'язується виконувати роботу,
визначену цією угодою, з підляганням
внутрішньому трудовому розпорядкові, а
власник підприємства, установи,
організації або уповноважений ним
орган чи фізична особа зобов'язується
виплачувати працівникові заробітну
плату і забезпечувати умови праці,
необхідні для виконання роботи,
передбачені законодавством про працю,
колективним договором і угодою сторін.

Частинами 3, 4 статті 24 Кодексу законів
про працю України (у редакції, чинній на
час виникнення спірних правовідносин)
визначено, що укладення трудового
договору оформляється наказом чи
розпорядженням власника або
уповноваженого ним органу про
зарахування працівника на роботу.
Трудовий договір вважається укладеним
і тоді, коли наказу чи розпорядження не
було видано, але працівника фактично
було допущено до роботи.

Відповідно до частини 2 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Як вбачається з акту перевірки та
встановлено судами попередніх
інстанцій, належних та допустимих
доказів наявності укладеного
трудового договору між позивачем та
ОСОБА_2, або ж виконання ОСОБА_2 певних
трудових функцій, виплати позивачем
ОСОБА_2 доходів тощо податкових органом
надано не було.

З огляду на викладене, суди попередніх
інстанції дійшли обґрунтованого
висновку, з яким погоджується суд
касаційної інстанції, про
безпідставність збільшення позивачу
суми грошового зобов'язання з єдиного
податку з фізичних осіб на суму 1000,00
грн. оспорюваним податковим
повідомленням-рішенням.

Доводи касаційної скарги викладеного
не спростовують.

Відповідно до частини 1 статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись ст. ст. 55, 160, 167, 210, 220, 2201, 223, 224,
230, 231, ч. 5 ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Зміївському районі
Головного управління Міндоходів у
Харківській області залишити без
задоволення, а постанову Харківського
окружного адміністративного суду від 07
червня 2011 року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 27 вересня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав, у
строк та у порядку, визначеному
статтями 237, 238, 2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий: _____________________
Л.І. Бившева

Судді:
_____________________ А.М. Лосєв

_____________________ Т.М. Шипуліна