Справа № 808/1414/14
Суддя: Кисіль Роман Валерійович
Дата ухвалення: 2014-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

16 вересня 2014 року (15 год. 30 хв.) Справа №
808/1414/14 м.Запоріжжя Запорізький
окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді - Киселя Р.В.,

за участю секретаря судового засідання
- Кай К.В.,

представників:

позивача - Задорожного О.В.,

відповідача - Лисенко О.В., Маріхіна К.В.,

розглянув у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом Публічного акціонерного
товариства «Український графіт» до
Спеціалізованої державної податкової
інспекції з обслуговування великих
платників у м. Запоріжжі
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів, треті особи - Головне
управління Державної казначейської
служби України у Запорізькій області,
Управління Державної казначейської
служби України у м. Запоріжжі
Запорізької області, про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень.

26.02.2014 до Запорізького окружного
адміністративного суду надійшов
адміністративний позов Публічного
акціонерного товариства «Український
графіт» (далі - позивач) до
Спеціалізованої державної податкової
інспекції з обслуговування великих
платників у м. Запоріжжі
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів (далі - відповідач), третя
особа - Головне управління Державної
казначейської служби України у
Запорізькій області, в якому позивач
просить: визнати протиправними та
скасувати податкові
повідомлення-рішення № (форма
«В4») від 11.12.2013, № (форма «В1») від
11.12.2013, № (форма «Р») від 11.12.2013,
винесені відповідачем; зобов'язати
відповідача в установленому
законодавством порядку скласти та
направити третій особі висновок про
повернення позивачу з Державного
бюджету України надмірно сплаченої
суми податку на додану вартість в сумі
334068,50 грн.; зобов'язати відповідача в
установленому законодавством порядку
скласти та направити третій особі
висновок про повернення позивачу з
Державного бюджету України надмірно
сплаченої суми податку на прибуток
підприємств в сумі 2660915,00 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що
відповідачем була проведена планова
виїзна перевірка позивача з питань
дотримання вимог податкового
законодавства за період з 01.04.2011 по
31.12.2012, валютного та іншого
законодавства за той саме період за
результатами якої складено акт від
25.11.2013 №235/30-10/00196204 (далі - Акт перевірки).
На підставі Акту перевірки позивача
відповідачем були прийняті податкові
повідомлення-рішення відповідача
№ (форма «В4») від 11.12.2013, №
(форма «В1») від 11.12.2013, № (форма
«Р») від 11.12.2013. Позивач вважає висновки
відповідача, зроблені в Акті перевірки,
щодо наявності з боку позивача
порушень вимог податкового
законодавства необґрунтованими та
безпідставними. Надані позивачем до
перевірки документи первинного
бухгалтерського обліку підтверджують
реальність правочинів між позивачем та
його контрагентами, а висновки
відповідача такими, що не ґрунтуються
на вимогах чинного законодавства.

Ухвалою від 26.02.2014 провадження у справі
було відкрите, судове засідання
призначене на 13.03.2014.

У період з 11.03.2014 по 21.03.2014 головуючий
суддя перебував у відрядженні, у
зв'язку із проходженням щорічного
двотижневого навчання у Національній
школі суддів України, через що судовий
розгляд був відкладений на 25.03.2014.

У судове засідання 25.03.2014 представник
третьої особи 1 не прибув, до суду
надійшло клопотання третьої особи 1 про
розгляд справи за відсутності її
представника.

Ухвалою від 25.03.2014 до участі в справі в
якості другої третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору, з боку відповідача було залучено
Управління Державної казначейської
служби України у м. Запоріжжі
Запорізької області (далі - третя особа
2), у зв'язку із чим судовий розгляд був
відкладений на 03.04.2014.

31.03.2014 до суду надійшла заява позивача
про уточнення (зміну) частини позовних
вимог. Відповідно до цієї заяви позивач
просить: визнати протиправними та
скасувати податкові
повідомлення-рішення № (форма
«В4») від 11.12.2013, № (форма «В1») від
11.12.2013, № (форма «Р») від 11.12.2013,
винесені відповідачем; зобов'язати
відповідача в установленому
законодавством порядку скласти та
направити третій особі 2 висновок про
повернення позивачу з Державного
бюджету України надмірно сплаченої
суми податку на додану вартість в сумі
334068,50 грн.; зобов'язати відповідача в
установленому законодавством порядку
скласти та направити третій особі 2
висновок про повернення позивачу з
Державного бюджету України надмірно
сплаченої суми податку на прибуток
підприємств в сумі 2660915,00 грн.

У судове засідання 03.04.2014 представники
третіх осіб не прибули, від третьої
особи 2 до суду надійшло клопотання про
розгляд справи за відсутності її
представника.

Суд здійснював судовий розгляд за
відсутності представників третіх осіб.

У судовому засіданні була оголошена
перерва до 04.04.2014.

Ухвалою від 04.04.2014 по справі була
призначена судово-економічна
експертиза, провадження у справі
зупинене до одержання результатів
призначеної судом експертизи.

Ухвалою від 09.09.2014, оскільки станом на
09.09.2014 результати призначеної судом
експертизи надійшли до суду із
матеріалами справи, провадження у
справі було поновлено, судове
засідання призначене на 09.09.2014.

У судовому засіданні оголошувалась
перерва до 16.09.2014.

У судовому засіданні представник
позивача підтримав позовні вимоги у
повному обсязі з підстав викладених у
позовній заяві, зокрема зазначивши, що
підставами для прийняття оскаржуваних
податкових повідомлень-рішень стали
висновки відповідача щодо наявності з
боку позивача декількох порушень.
Зокрема зазначив, що: по-перше, позивач
не порушував чинного законодавства при
визначенні курсових різниць від
перерахунку заборгованості в
іноземній валюті на дату здійснення
господарської операції та на дату
балансу та не занижувало «Інші доходи»
та при визначенні курсових різниць від
перерахунку операцій за монетарними
статтями в іноземній валюті на дату
здійснення господарської операції та
на дату балансу та не завищував «Інші
витрати» на суму курсових різниць від
перерахунку заборгованості в
іноземній валюті. Вважає, що відповідач
помилково тлумачить норми податкового
законодавства з цього питання.
По-друге, зазначив, що у позивача наявні
всі первинні документи, що які
посвідчують факт здійснення
господарських операцій між позивачем
та контрагентами ПП «Аверс», ТОВ «СУ
«Укрбудмонтаж», ТОВ «Технопромгруп»,
ТОВ ПКФ «Дніпро-південь», ТОВ
«Лімітекс», ТОВ «Інта», ТОВ
«Інтер-техногруп», ТОВ «НВФ
«Транс-Консульт», ТОВ «Лада ЛТД», та
надавались відповідачу при здійсненні
перевірки - договори, видаткові
накладні, товарно-транспортні
накладні, податкові накладні, рахунки,
банківські виписки. А тому висновки
відповідача щодо не підтвердження
позивачем реальності таких операцій є
безпідставними. По-третє, зазначив, що
висновки відповідача про порушення
позивачем вимог законодавства
стосовно завищення витрат на суму
вартості транспортно-експедиторських
послуг, складених на користь
експедиторів, є необґрунтованими,
оскільки доказом фактичного виконання
експедиторами зобов'язань за
договорами про
транспортно-експедиторське
обслуговування та понесених витрат є
акти виконаних робіт, підписані
сторонами, та СМR, що надавалися під час
перевірки. Посилання відповідача на не
підтвердження таких витрат
документами первинного
бухгалтерського обліку є
безпідставним. По-четверте, зазначив,
що згідно наказів з господарської
діяльності позивач здійснював
забезпечення збереження та утримання
законсервованих об'єктів. Персонал
позивача виконуючи відповідні своєму
фаху роботи, забезпечує збереження
технологічного обладнання, будівель та
споруд, а також безпеку технічного
персоналу і населення, охорону
навколишнього природного середовища, а
тому висновки відповідача щодо
відсутності взаємозв'язку між такими
витратами позивача і його
господарською діяльністю є
безпідставними. Крім того, згідно
висновків судово-економічної
експертизи, висновки, яких дійшов
відповідач в Акті перевірки,
документально не підтверджуються.

Щодо вимог про зобов'язання
відповідача вчинити певні дії
зазначив, що позивач має переплату до
бюджету по податку на прибуток та
податку на додану вартість.
Законодавством України позивачу
надане право вимагати повернення сум
такої переплати. Разом з тим, на
звернення позивача щодо повернення
таких сум, відповідач відмовляється
скласти відповідний висновок, через що
позивач й просить зобов'язати
відповідача вчинити відповідні дії. У
зв'язку із викладеним, просив
задовольнити позовні вимоги у повному
обсязі.

У судовому засіданні представники
відповідача заперечили проти позовних
вимог з підстав викладених у
запереченнях проти позову, зокрема
зазначивши, що, по-перше, у 2011 році
позивачем не в повному обсязі
відображено у складі «інших доходів»
позитивні курсові різниці від
перерахунку заборгованості в
іноземній валюті, що призвело до
заниження доходів, зокрема курсова
різниця визначалась позивачем не на
дату складання балансу, а на дату
закінчення відповідного звітного
періоду. По-друге, зазначив, що
висновки, яких дійшов відповідач в Акті
перевірки, свідчать про не
підтвердження позивачем реальності
правочинів із ПП «Аверс», ТОВ «СУ
«Укрбудмонтаж», ТОВ «Технопромгруп»,
ТОВ ПКФ «Дніпро-південь», ТОВ
«Лімітекс», ТОВ «Інта», ТОВ
«Інтер-техногруп», ТОВ «НВФ
«Транс-Консульт», ТОВ «Лада ЛТД».
Зазначив, що в ході перевірки не
підтверджено фактичне здійснення
господарських операцій, не можливо
підтвердити поставку вказаної
продукції від контрагентів. По-третє,
зазначив, що перевіркою встановлено, що
в актах виконаних робіт, складених із
експедиторами, відсутня інформація про
залучених третіх осіб, а саме фактичних
перевізників - автотранспортних
підприємств. Позивачем під час
перевірки не надано первинних
документів, якими було б підтверджено
суми фактичних витрат на залучення
експедитором третіх осіб (договори,
рахунки, накладні, акти виконаних
робіт, обсяг понесених витрат). Крім
того, по-четверте, зазначив, що витрати
позивача на утримання
законсервованого майна не є витратами
на пов'язаними із його господарською
діяльністю. Тому, вважає оскаржувані
податкові повідомлення - рішення
правомірними.

Щодо вимог позивача про зобов'язання
скласти висновки щодо повернення сум
переплат з податку на прибуток та
податку на додану вартість, зазначили,
що суми переплат, щодо яких позивачем
заявлені ці вимоги, співпадають із
нарахованими оскаржуваними
податковими повідомленнями-рішеннями
сумами грошових зобов'язань. Разом з
тим, ці суми не набули статус надміру
сплачених грошових зобов'язань, а тому
не підлягають поверненню позивачу.
Через наведене просили відмовити у
задоволенні позову у повному обсязі.

У судовому засіданні 16.09.2014 було
проголошено вступну та резолютивну
частини постанови.

Суд, заслухавши пояснення
представників сторін, розглянувши
матеріали і з'ясувавши обставини
адміністративної справи, дослідивши
наявні у справі докази у їх сукупності,

ВСТАНОВИВ:

На підставі направлень від 30.08.2013 №№0126,
0120, 0124, 0119, 0121, 0118, 0122, 0125, 012, від 10.10.2013 №0153
та наказу відповідача від 22.08.2013 №127 в
період з 02.09.2013 по 22.10.2013 відповідачем
була проведена документальна планова
виїзна перевірка позивача з питань
дотримання вимог податкового
законодавства за період з 01.04.2011 по
31.12.2012, валютного та іншого
законодавства за період з 01.04.2011 по
31.12.2012. На підставі наказу від 21.10.2013 №229
термін перевірки було продовжено на 15
робочих днів.

За наслідками цієї перевірки 25.11.2013 був
складений Акт перевірки, відповідно до
якого відповідач дійшов висновку про
порушення позивачем:

1. п. 135.1, пп. 135.5.11 п. 135.5 ст. 135, пп. 153.1.3
п. 153.1 ст. 153, п. 138.1, пп. 138.12.1 п. 138.12, п. 138.2,
пп. 138.10.2, пп. 138.10.3 п. 138.10 ст. 138, пп. 139.1.9 п.
139.1 ст. 139, п. 44.1 ст. 44, п. 144.2 ст. 144, п. 14.1.27
ст. 14 ПК України, в результаті чого
занижено податок на прибуток за 2011- 2012
року всього у сумі 2385734,00 гри., у тому
числі по періодам:

- 2 квартал 2011 року - 989235,00 грн.;

- 2-3 квартали 2011 року - 1441184,00 грн., (в
т.ч. 3 квартал - 451949,00 грн.);

- 2-4 квартали 2011 року - 1835373,00 грн., (в
т.ч. 4 квартал - 394189,00 грн.);

- 1 квартал 2012 року - 202304,00 грн.;

- півріччя 2012 року - 332502,00 грн., (в
т.ч. 2 квартал - 130198,00 грн.);

- три квартали 2012 року - 423695,00 грн.,
(в т.ч. З квартал - 91193,00 грн.);

- 2012 рік - 550361,00 грн., (в т.ч. 4 квартал
- 126666,00 грн.).

2. пп. 14.1.181, п.14.1 ст. 14, п. 44.1 ст. 44, п.
198.1, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 ПК України, в
результаті чого завищено суми
податкового кредиту та від'ємного
значення з ПДВ за період квітень 2011 -
грудень 2012 року всього у сумі 230395,00 грн.
в тому числі:

За квітень 2011 року у сумі 521,00 грн.;

За травень 2011 року у сумі 560,00 грн.;

За липень 2011 року у сумі 1790,00 грн.;

За серпень 2011 року у сумі 2979,00 грн.;

За вересень 2011 року у сумі 768,00 грн.;

За жовтень 2011 року у сумі 3536,00 грн.;

За листопад 2011 року у сумі 1822,00 грн.;

За грудень 2011 року у сумі 3519,00 грн.;

За січень 2012 року у сумі 82948,00 грн.;

За лютий 2012 року у сумі 70820,00 грн.;

За березень 2012 року у сумі 36382,00 грн.;

За квітень 2012 року у сумі 1163,00 грн.;

За травень 2012 року у сумі 309,00 грн.;

За червень 2012 року у сумі 2041,00 грн.;

За липень 2012 року у сумі 645,00 грн.;

За серпень 2012 року у сумі 1161,00 грн.;

За вересень 2012 року у сумі 2043,00 грн.;

За жовтень 2012 року у сумі 3985,00 грн.;

За листопад 2012 року у сумі 6080,00 грн.;

За грудень 2012 року у сумі 7323,00 грн.

3. пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14, п. 44.1 ст. 44; п.
198.1, п. 198.3 ст. 198, п. 200.1, п. 200.3, п. 200.4 ст. 200
ПК України, п. 10.1. «Порядку ведення
реєстру виданих та отриманих
накладних» затвердженого наказом
Державної податкової адміністрації
України від зареєстрованого в Мінюсті
України 29.12.2010 за №1402/18697 (далі - Порядок
№1402/18697), розділ V п. 4 про затвердження
форм та порядку заповнення і подання
податкової звітності з податку на
додану вартість», затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 25.11.2011 №1492, зареєстрованого в
Мін'юсті України 20.12.2011 №1490/20228 (далі -
Порядок №1490/20228), в результаті чого
позивачем завищено заявлену суму
бюджетного відшкодування ПДВ за період
травень 2011 - грудень 2012 року у розмірі
223072,00 грн., в т.ч.:

За травень 2011 року у сумі 521,00 грн.;

За червень 2011 року у сумі 560,00 грн.;

За серпень 2011 року у сумі 1790,00 грн.;

За вересень 2011 року у сумі 2979,00 грн.;

За жовтень 2011 року у сумі 768,00 грн.;

За листопад 2011 року у сумі 3536,00 грн.;

За грудень 2011 року у сумі 1822,00 грн.;

За січень 2012 року у сумі 3519,00 грн.;

За лютий 2012 року у сумі 82948,00 грн.;

За березень 2012 року у сумі 70820,00 грн.;

За квітень 2012 року у сумі 36382,00 грн.;

За травень 2012 року у сумі 1163,00 грн.;

За червень 2012 року у сумі 309,00 грн.;

За липень 2012 року у сумі 2041,00 грн.;

За серпень 2012 року у сумі 645,00 грн.;

За вересень 2012 року у сумі 1161,00 грн.;

За жовтень 2012 року у сумі 2043,00 грн.;

За листопад 2012 року у сумі 3985,00 грн.;

За грудень 2012 року у сумі 6080,00 грн.

4. пп. 163.1.1 п. 163.1 ст. 163, пп. 164.1.2 п. 164.1,
пп. 164.2.1, пп. 164.2.2, пп. 164.2.3, пп. «ґ», пп. «д»
пп. 164.2.17, п. 164.6 ст. 164, п. 167.1 ст. 167, пп. 168.1.1
п. 168.1 ст. 168, пп. 169.1.1 п. 169.1 (з урахуванням
п. 1 р. ХІХ), пп. 169.3.4 п. 169.3, пп. 169.4.1 п. 169.4
ст. 169, пп. 170.3.1 п. 170.3, пп. 170.5.2, пп. 170.5.4 п.
170.5, п. 170.7 ст.170, п. 171.1, пп. «а» п. 171.2 ст. 171,
пп. «а» п. 176.2 ст. 176 р. ІV ПК України, в
результаті чого визначено суму
податкових зобов'язань з податку на
доходи фізичних осіб за період, що
перевірявся, на суму 769,66 грн., в тому
числі по звітних періодах:

- червень 2011 року - 198,00 грн.;

- липень 2011 року - 2,12 грн.;

- грудень 2011 року - 75,95 грн.;

- січень 2012 року - 8,24 грн.;

- лютий 2012 року - 103,66 грн.;

- березень 2012 року - 78,93 грн.;

- квітень 2012 року - 17,10 грн.;

- травень 2012 року - 56,33 грн.;

- червень 2012 року - 108,78 грн.;

- липень 2012 року - 22,07 грн.;

- серпень 2012 року - 3,60 грн.;

- вересень 2012 року - 3,60 грн.;

- жовтень 2012 року - 3,60 грн.;

- листопад 2012 року - 3,60 грн.;

- грудень 2012 року - 84,08грн.

5. пп. «б» п. 176.2 ст. 176 р. ІV ПК України
та р. ІІІ Порядку заповнення та подання
податковими агентами Податкового
розрахунку сум доходу, нарахованого
(сплаченого) на користь платників
податку, і сум утриманого з них податку,
затвердженого Наказом ДПА України
24.12.2010 №1020, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 13.01.2011 за
№46/18784 (далі - Порядок №46/18784) - подання
податкової звітності за ф.№ 1ДФ за II - IV
квартали 2011 року, І-ІV квартали 2012 року
не у повному обсязі, з недостовірними
відомостями та з помилками.

6. ст. 24 Закону України «Про оплату
праці» від 24.03.1995 №108/95-ВР, ст. 115 Кодексу
Законів про працю України від 10.12.1971 -
несвоєчасна виплата заробітної плати
працівникам позивача, в т.ч. по
періодах:

- за 2-гу половину квітня 2011 по
строку 06.05.2011 (у сумі 4936909,63 грн. з
затримкою 4 календарні дні у сумі 27732,86
грн. з затримкою 6 календарних днів);

- за 2-гу половину травня 2011 по
строку 07.06.2011 (у сумі 11475,08 грн. з
затримкою 1 календарний день);

- за 2-гу половину липня 2011 по
строку 05.08.2011 (у сумі 4817864,21 грн. з
затримкою 3 календарні дні);

- за 2-гу половину вересня 2011 по
строку 07.10.2011 (у сумі 5463610,29 грн. з
затримкою 3 календарні дні);

- за 2-гу половину листопада 2011 по
строку 06.12.2011 (у сумі 5579519,79 грн. з
затримкою 3 календарні дні);

- за 2-гу половину грудня 2011 по
строку 06.01.2012 (у сумі 2657533,60 грн. з
затримкою 11 календарних днів; у сумі
2661994,99грн. з затримкою 14 календарних
днів);

- за 2-гу половину лютого 2012 по
строку 07.03.2012 (у сумі 1108,24 грн. з
затримкою 5 календарних днів);

- за 2-гу половину квітня 2012 по
строку 07.05.2012 (у сумі 8069,76 грн. з
затримкою 1 календарний день);

- за 2-гу половину червня 2012 по
строку 06.07.2012 (у сумі 1966,56 грн. з
затримкою 3 календарні дні);

- за 2-гу половину вересня 2012 по
строку 05.10.2012 (у сумі 3264495,63 грн. з
затримкою 3 календарні дні; у сумі 4608,62
грн. з затримкою 4 календарні дні);

- за 2-гу половину жовтня 2012 по
строку 07.11.2012 (у сумі 537,69 грн. з
затримкою 8 календарних днів);

- за 2-гу половину листопада 2012 по
строку 07.12.2012 (у сумі 2539,92 грн. з
затримкою 3 календарні дні).

7. ст. 267 Митного кодексу України в
результаті чого занижено: ПДВ в розмірі
2818,08 грн., мито на суму 515,42 грн.

Не погодившись із висновками Акту
перевірки 29.11.2013 позивачем були подані
заперечення на Акт перевірки, проте
згідно відповіді на заперечення від
06.12.2013 відповідач залишив висновки Акту
перевірки без змін.

На підставі Акту перевірки
відповідачем були прийняті податкове
повідомлення-рішення: № (форма
«В1») від 11.12.2013, за яким позивачу
визначене податкове зобов'язання з
податку на додану вартість та
зобов'язано сплатити суму податку у
розмірі 223072,00 грн., 110996,50 грн. - штрафні
санкції; № (форма «В4») від 11.12.2013
за яким позивачу зменшено суму
від'ємного значення суми податку на
додану вартість у розмірі 230395,00 грн.;
№ (форма «Р») від 11.12.2013, за яким
позивачу збільшене грошове
зобов'язання з податку на прибуток в
сумі 2660914,50 грн., з яких 2385734,00 грн. -
основний платіж, 275180,50 грн. - штрафні
санкції.

23.12.2013 позивач звернувся до відповідача
зі листами, в яких просив для уникнення
зупинення виробництва заводу
зарахувати переплату: по податку на
прибуток в рахунок сплати зобов'язань
по податковому повідомленню рішенню
№ від 11.12.2013 в сумі 2167315 грн.; по
податку на додану вартість по додану
вартість по податковому повідомленню
рішенню № від 11.12.2013 в сумі 334068,50
грн. за рахунок бюджетного
відшкодування за жовтень 2013 року.

Платіжним дорученням №25165 від 27.12.2013
позивач сплатив 493600 грн. грошових
зобов'язань за результатами перевірки
за актом перевірки від 25.11.2013
№235/30-10/00196204.

Крім того, 26.02.2014 позивач звернувся до
відповідача із заявами про повернення
надмірно сплачених сум податку на
додану вартість у розмірі 334068,50 грн. та
податку на прибуток у розмірі 2660915,00
грн., необґрунтовано сплачених за
податковими повідомленнями-рішеннями
№ від 11.12.2013, № від 11.12.2013 та
за платіжним дорученням №25165 від 27.12.2013,
відповідно.

Листом від 07.03.2014 відповідач відмовив у
поверненні коштів з бюджетних рахунків
податку на прибуток та податку на
додану вартість на поточний рахунок
позивача через відсутність
необґрунтованої сплати та надміру
внесених сум до бюджету в поточному
періоді.

Вважаючи зазначені вище податкові
повідомлення-рішення та відмову
відповідача у складенні відповідних
висновків неправомірними, позивач
звернувся до суду із цим позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам
справи, суд виходить з приписів ч. 3 ст. 2
КАС України, відповідно до яких, у
справах щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень, адміністративні суди
перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; використанням
повноважень з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії): безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідно до ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Оскільки підставою прийняття
оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень стали висновки акту
перевірки, то для вирішення позовних
вимог необхідним є дослідження
обґрунтованості цих висновків в
частині, яка безпосередньо стосується
підстав прийняття оскаржуваних
податкових повідомлень рішень.

Відповідно до Акту перевірки
відповідач дійшов висновку про
порушення позивачем вимог податкового
законодавства в частині податку на
прибуток, які полягали у наступному:

1. На порушення п. 135.1, пп. 135.5.11 п. 135.5
ст. 135, пп. 153.1.3 п. 153.1 ст. 153 ПК України
позивачем за 2-3 квартали 2011 року
занижено «Інші доходи» на суму
курсових різниць від перерахунку
заборгованості в іноземній валюті у
розмірі 2539854 грн. (стор. 6 Акту
перевірки);

2. На порушення п. 14.1.27 ст. 14, п. 138.2
ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України
позивачем завищені витрати, що
враховуються при визначенні об'єкта
оподаткування податком на прибуток по
операціям з контрагентами у сумі 933143
грн., у тому числі по періодам (стор. 8
Акту перевірки):

- 2-3 квартали 2011 року - 1640 грн. (в т.ч.
3 квартал - 1640 грн. від ПП «Аверс»)

- 2-4 квартали 2011 року - 434573 грн. (у
т.ч. 4 квартал - 432933 грн. від ТОВ «СУ
«Укрбудмонтаж»)

- за 2012 рік - 498570 грн. (у т.ч. від ТОВ
ПКФ «Дніпро-південь» на суму 79771 грн.,
ТОВ «Технопромгруп» на суму 4083 грн. у 4
кварталі 2012 року, у 1 кварталі 2012 року
від ТОВ «Лімітекс, ЛТД» на суму 414716 грн.;

3. На порушення п. 138.1, п. 138.2 ст. 138,
пп. 138.10.3 п. 138.10 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139,
п. 44.1 ст. 44 ПК України позивачем
завищено витрати на збут на суму
вартості транспортних послуг,
сплачених на користь експедиторів на
загальну суму 2850477 грн. (стор. 22 Акта
перевірки), в т.ч. по періодам:

- 2 квартал 2011 року - 305184 грн.,

- 2-3 квартали 2011 року - 513608 грн. (в
т.ч. 3 квартал - 208424 грн.)

- 2-4 квартали 2011 року - 849695 грн. (в
т.ч. 4 квартал - 336087 грн.)

- 1 квартал 2012 року - 498020 грн.

- півріччя 2012 року - 1047212 грн. (в т.ч. 2
квартал - 549192 грн.)

- три квартали 2012 року - 1481461 грн. (в
т.ч. 3 квартал - 434249 грн.)

- 2012 рік - 2000782 грн. (в т.ч. 4 квартал -
519321 грн.).

4. На порушення пп. 138.10.2 п. 138.10 ст. 138,
п. 144.2 ст. 144 ПК України позивачем за 2-4
квартали 2011 року - півріччя 2012 року
завищено витрати, що враховуються при
визначенні об'єкта оподаткування на
суму понесених витрат на утримання
основних засобів, що знаходяться на
консервації у розмірі 219562 грн. (стор. 26
Акта перевірки);

5. На порушення п. 138.1, пп. 138.12.1 п. 138.12
ст. 138, пп. 153.1.3 п. 153.1 ст. 153 ПК України
позивачем за 2-4 квартали 2011 року
завищено «Інші витрати» на суму
курсової різниці від перерахунку
заборгованості в іноземній валюті у
розмірі 4067615 грн. (стор. 28 Акта
перевірки).

У зв'язку із виявленням зазначених
порушень відповідач дійшов висновку
про заниження позивачем податку на
прибуток за період з 01.04.2011 по 31.12.2012 на
загальну суму 2385734 грн. (стор. 28 Акта
перевірки), у тому числі по періодах:

- 2 квартал 2011 року - 989235 грн.,

- 2-3 квартали 2011 року - 1441184 грн. (в
т.ч. 3 квартал - 451949 грн.)

- 2-4 квартали 2011 року - 1435373 грн. (в
т.ч. 4 квартал - 394189 грн.)

- 1 квартал 2012 року - 202304 грн.

- Півріччя 2012 року - 332502 грн. (в т.ч. 2
квартал - 130198 грн.)

- Три квартали 2012 року - 423695 грн. (в
т.ч. 3 квартал - 91193 грн.)

- 2012 рік - 550361 грн. (в т.ч. 4 квартал -
126666 грн.).

Відповідно до Акту перевірки
відповідач дійшов висновку про
порушення позивачем вимог податкового
законодавства в частині податку на
додану вартість, які полягали у
наступному:

1. Перевіркою повноти визначення
податкового кредиту за період з 01.04.2011
по 31.12.2014 встановлено його завищення на
суму 230395 грн. на порушення пп. 14.1.181 п. 14.1
ст. 14, п. 44.1 ст. 44, п. 198.1, п. 198.3 ст. 198, п. 200.1,
п. 200.3, п. 200.4 ст. 200 ПК України, п. 10.1
Порядку №1402/18697, розділ V п. 4 Порядку
№1490/20228 позивач по взаємовідносинам з
контрагентами: ТОВ ПКФ
«Дніпро-південь», ТОВ «Лімітекс, ЛТД»,
ТОВ «СУ «Укрбудмонтаж», ПП «Аверс», ТОВ
«Технопромгруп», ТОВ «Інта», ТОВ
«Інтер-Техно груп», ТОВ «НВФ
«Транс-Консульт», ТОВ «Лада ЛТД» (стор.
38 Акта перевірки), в т.ч.:

- ПП «Аверс» за період з 01.07.2011 по
31.07.2011 - сума ПДВ 328 грн.

- ТОВ «Лімітекс, ЛТД» за період з
01.01.2012 по 31.03.2012 сума ПДВ 82943 грн.

- ТОВ «Будівельно-монтажне
управління «Укрбудмонтаж» за період з
01.10.2011 по 30.11.2011 сума ПДВ 105766 грн.

- ТОВ «Технопромгруп» за період з
01.11.2012 по 31.11.2012 сума ПДВ 817 грн.

- ТОВ ВКФ «Дніпро-південь» за
період з 01.10.2011 по 30.11.2012 сума ПДВ 15954 грн.

- ТОВ «Інта» за період з 01.10.2011 по
31.12.2011 та за період з 01.02.2012 по 31.10.2012 сума
ПДВ 16857 грн.

- ТОВ «Інтер-Техно груп» за період
з 01.04.2011 по 31.05.2011 та за період з 01.07.2011 по
30.09.2011 сума ПДВ 5778 грн.

- ТОВ «НВФ «Транс-Консульт» за
період з 01.07.2011 по 31.07.2011 у сумі 512 грн.

- ТОВ «Лада ЛТД» за період з 01.10.2011
по 31.12.2011 у сумі 1440 грн.

2. На порушення пп. 14.1.181, п. 14.1 ст. 14,
п. 44.1 ст. 44, п. 198.1, п. 198.3 ст. 198, п. 200.1, п. 200.3,
п. 200.4 ст. 200 ПК України, п. 10.1 Порядку
№1402/18697, розділ V п. 4 Порядку №1490/20228
позивачем завищено заявлену суму
бюджетного відшкодування ПДВ за період
травень 2011 - грудень 2012 років у розмірі
223072 грн.

Судом досліджувались спірні
правовідносини з урахуванням вимог
нормативних актів, в редакції, яка була
чинна на момент декларування позивачем
своїх доходів та витрат, а також
податкового кредиту.

Щодо висновку відповідача про
заниження позивачем «Інших доходів» на
суму курсових різниць від перерахунку
заборгованості в іноземній валюті у
розмірі 2539854 грн. та завищення «Інших
витрат» на суму курсової різниці від
перерахунку заборгованості в
іноземній валюті у розмірі 4067615 грн.,
які відбулись на думку відповідача у 2-4
кварталах 2011 року, суд зазначає
наступне:

За приписами п. 135.1 ст. 135 ПК України
доходи, що враховуються при обчисленні
об'єкта оподаткування, включаються до
доходів звітного періоду за датою,
визначеною відповідно до статті 137,
на підставі документів, зазначених у
пункті 135.2 цієї статті, та складаються
з: доходу від операційної діяльності,
який визначається відповідно до пункту
135.4 цієї статті; інших доходів, які
визначаються відповідно до пункту 135.5
цієї статті, за винятком доходів,
визначених у пункті 135.3 цієї статті та у
статті 136 цього Кодексу.

Підпунктом 135.5.11 п. 135.5 ст. 135 ПК України
визначено, що інші доходи включають
доходи, визначені відповідно до
статей 146, 147, 153 і 155-161 цього Кодексу.

Відповідно до вимог п. 138.1 ст. 138 ПК
України витрати, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування,
складаються із: витрат операційної
діяльності, які визначаються згідно з
пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами
138.10.2-138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї
статті; інших витрат, визначених згідно
з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6
пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї
статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею
141 цього Кодексу.

Підпунктом 138.12.1 пункту 138.12 статті 138 ПК
України визначено, що до складу інших
витрат, у тому числі включаються
витрати, визначені відповідно до
статей 144-148, 150, 153, 155-161 цього Кодексу,
які не включені до собівартості
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг згідно із цією статтею.

Згідно із пп. 153.1.3 п. 153.1 ст. 153 ПК України
визначення курсових різниць від
перерахунку операцій, виражених в
іноземній валюті, заборгованості та
іноземної валюти здійснюється
відповідно до положень (стандартів)
бухгалтерського обліку.

При цьому прибуток (позитивне значення
курсових різниць) ураховується у
складі доходів платника податку, а
збиток (від'ємне значення курсових
різниць) ураховується у складі витрат
платника податку.

Пунктами 7 та 8 Положення (стандарту)
бухгалтерського обліку 21 «Вплив змін
валютних курсів», затвердженого
наказом Мінфіну України від 10.08.2000 № 193,
визначено, що на кожну дату балансу:

а) монетарні статті в іноземній валюті
відображаються з використанням
валютного курсу на дату балансу;

б) немонетарні статті, які відображені
за історичною собівартістю і
зарахування яких до балансу пов'язано з
операцією в іноземній валюті,
відображаються за валютним курсом на
дату здійснення операції;

в) немонетарні статті за справедливою
вартістю в іноземній валюті
відображаються за валютним курсом на
дату визначення цієї справедливої
вартості.

Визначення курсових різниць за
монетарними статтями в іноземній
валюті проводиться на дату здійснення
розрахунків та на дату балансу.

Курсові різниці від перерахунку
грошових коштів в іноземній валюті та
інших монетарних статей про операційну
діяльність відображаються у складі
інших операційних доходів (витрат).

Курсові різниці від перерахунку
монетарних статей про інвестиційну і
фінансову діяльність відображаються у
складі інших доходів (витрат), за
винятком курсових різниць, які
відображаються згідно з пунктом 9
Положення (стандарту) 21.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» звітним періодом
для складання фінансової звітності є
календарний рік. Проміжна звітність
складається щоквартально наростаючим
підсумком з початку звітного року в
складі балансу та звіту про фінансові
результати. Баланс підприємства
складається за станом на кінець
останнього дня кварталу (року).

Відповідно датами балансу є 31 березня,
30 червня, 30 вересня та 31 грудня.

Судом встановлено, що позивач
здійснював експортно-імпортні
операції з нерезидентами CARBON CONSTRACTION &
TRADING LIMITED (Сполучене королівство), OU
LALIBELLOS (Естонія), ЗАТ «Сибирский
антрацит» (Росія), GRAPHITE INDUSTY MANAGEMENT & TRADING
(Нова Зеландія) згідно укладених
договорів, по яким протягом 2011 року
існувала заборгованість.

Позивачем у повному обсязі
відображалась у податковій та
фінансовій звітності сума курсової
різниці станом на дати балансів, тобто
станом на 30 червня 2011 року, 30 вересня 2011
року та 31 грудня 2011 року.

Разом з тим, відповідач в додатку 5 до
Акту перевірки визначав курсову
різницю станом на кінець кожного
місяця 2011 року, а не на кінець кожного
кварталу цього року, що не відповідає
приписам вищенаведених норм права.

Відтак, висновки відповідача щодо
заниження позивачем «Інших доходів» на
суму курсових різниць від перерахунку
заборгованості в іноземній валюті у
розмірі 2539854 грн. та завищення «Інших
витрат» на суму курсової різниці від
перерахунку заборгованості в
іноземній валюті у розмірі 4067615 грн.,
які відбулись на думку відповідача у 2-4
кварталах 2011 року, не відповідають
фактичним обставинам справи, а обрана
відповідачем методика визначення
такої курсової різниці не відповідає
вимогам чинного на час виникнення
спірних правовідносин законодавства.

Щодо висновків відповідача про
нереальність (відсутність)
господарських операцій позивача із
контрагентами: ТОВ ПКФ
«Дніпро-південь», ТОВ «Лімітекс, ЛТД»,
ТОВ «СУ «Укрбудмонтаж», ПП «Аверс», ТОВ
«Технопромгруп», ТОВ «Інта», ТОВ
«Інтер-техногруп», ТОВ «НВФ
«Транс-Консульт» та ТОВ «Лада ЛТД», суд
зазначає наступне:

В обґрунтування таких висновків
відповідач посилається на податкову
інформацію, отриману від податкових
інспекцій в яких перебувають на обліку
зазначені контрагенти позивача, про
нереальність господарських операцій
цих підприємств.

Суд зазначає, що за приписами ст. 204 ЦК
України правочин є правомірним, якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

За приписами ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Отже, законодавством визначені два
види недійсних правочинів: недійсний в
силу закону (нікчемний) та недійсний
через його визнання таким відповідним
судовим рішенням (оспорюваний).

Головною підставою вважати правочин
нікчемним є його недійсність,
встановлена законом. Саме законом, а не
Актами, які б факти в цьому акті не були
відображені. Вказані ж в Акті висновки
є суто суб'єктивною думкою державного
податкового ревізора-інспектора,
оскільки були зроблені без повного та
всебічного дослідження наявної
інформації.

Крім того, відповідно до постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
06.11.2009 року було звернено увагу на
наступне: «...вимога про встановлення
нікчемності правочину підлягає
розгляду у разі наявності відповідної
суперечки. Такий позов може
пред'являтися окремо, без застосування
наслідків недійсності нікчемного
правочину. В цьому випадку в
резолютивній частині судового рішення
суд вказує про нікчемність правочину
або відмову в цьому. Вимога про
застосування наслідків недійсності
правочину може бути заявлена як
одночасно з вимогою про визнання
оспорюваного правочину недійсним, так
і у вигляді самостійної вимоги у разі
нікчемності правочину і наявності
рішення суду про визнання правочину
недійсним. Наслідком визнання
правочину (договору) недійсним не може
бути його розірвання, оскільки це
взаємовиключні вимоги. Якщо позивач
посилається на нікчемність правочину
для обґрунтування іншої заявленої
вимоги, суд не має права посилатися на
відсутність судового рішення про
встановлення нікчемності правочину, а
повинен дати оцінку таким аргументам
позивача. Відповідно до статей 215 і 216 ЦК
України вимога про визнання
оспорюваного правочину недійсним і про
застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину можуть бути
заявлені як однією із сторін правочину,
так і іншою зацікавленою особою, права
і законні інтереси якої порушені
здійсненням правочину».

Таким чином, навіть за наявності ознак
нікчемності правочину податкові
органи мають право лише звертатися до
судів з позовами про стягнення в доход
держави коштів, отриманих по
правочинах, здійснених з метою, що
свідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, посилаючись на їх
нікчемність.

У зв'язку з цим слід зазначити, що одним
з основних завдань органів державної
податкової служби є здійснення
контролю дотримання податкового
законодавства і надання роз'яснень
законодавства з питань оподаткування
платникам податків. Жодним законом не
передбачено право органу державної
податкової служби самостійно, в
позасудовому порядку, визнавати
нікчемними правочини і дані, вказані
платником податків в податкових
деклараціях.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 207
Господарського кодексу України
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Зазначена норма недійсність
господарського зобов'язання пов'язує з
наступним: невідповідністю його змісту
вимогам закону; наявністю мети, що за
відомо суперечить інтересам держави і
суспільства; укладенням учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним із них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності).

За вимогами цивільного законодавства
існує презумпція правомірності
правочину (ст. 204 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 228 ЦК України
правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

У складі цивільного правопорушення,
передбаченого ст. 228 ЦК України
міститься обов'язкова ознака -
специфічна мета - порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Наявність мети,
включеної до складу правопорушення
підлягає обов'язковому доведенню.

Мета юридичної особи має бути доведена
через мету відповідного керівника -
фізичної особи, яка на момент укладання
угоди виконувала представницькі
функції за статутом (положенням) або за
довіреністю. Слід зазначити, що
наявність мети зазначеної в диспозиції
ст. 228 ЦК України у фізичної особи тягне
кримінальну відповідальність за
відповідними статтями кримінального
кодексу України за скоєний злочин,
замах на злочин або готування до
злочину. Такі обставини можуть бути
доведені лише обвинувальним вироком.

Відповідачем не надано доказів
наявності фактів порушення
конституційних прав чи свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконного
заволодіння ним, внаслідок укладання
та виконання позивачем та його
контрагентами правочинів.

Суд зазначає, що на даний час у суду
відсутні відомості щодо наявності
судового рішення, яке б спростовувало
факт реальності виконання договорів,
укладених між позивачем та його
контрагентами.

Відповідачем не доведено наявності
мети, завідомо суперечної інтересам
держави і суспільства, а також
існування умислу у позивача чи його
контрагента, як обов'язкової ознаки для
визнання правочину недійсним та
застосування
адміністративно-господарських
санкцій. Хоча факт порушення
публічного порядку повинен бути
доведеним певними засобами
доказування.

Інший підхід потенційно надасть
можливість посадовим особам державних
органів на власний розсуд оголошувати
будь-який правочин недійсним
(нікчемним) без звернення до суду, що не
є правильним виходячи з загальних
засад судочинства.

Крім того, необхідно зазначити, що
можливий захист порушеного права
шляхом звернення до суду із позовом про
визнання нікчемного правочину дійсним
стосується лише нікчемних правочинів з
дефектом форми та правочинів без
необхідного схвалення (параграф 2 глави
16 ЦК України).

Відповідачем також не було
обґрунтовано належним чином і доведено
у встановленому законом порядку, що
угоди між позивачем та його
контрагентами порушують публічний
порядок, суперечать моральним засадам
суспільства та спрямовані на
заволодіння майном держави.

Відповідачем лише зазначено, без
відповідних доказів, про відсутність
реальності поставок товарів (робіт,
послуг), які економічно необхідні для
виконання такого постачання або
здійснення діяльності тощо, що може
свідчити про відсутність необхідних
умов для здійснення відповідної
господарської, економічної діяльності
як позивачем, так і його контрагентом -
що є лише припущенням.

За приписами ст. 234 ЦК України фіктивним
є правочин, який вчинено без наміру
створення правових наслідків, які
обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом
недійсним.

Правові наслідки визнання фіктивного
правочину недійсним встановлюються
законами.

Відтак, єдиною правовою підставою для
висновків про нереальність
(фіктивність) господарських операцій
позивача із його контрагентами можуть
бути відповідні судові рішення щодо
визнання їх недійсними.

Крім того, відповідно до ст. 20
Податкового кодексу України органам
державної податкової служби України не
надано повноважень щодо визнання тих
чи інших угод (правочинів) недійсними
та/або нікчемними.

Також, суд зазначає, що у разі, якщо
контрагент підприємства порушив
законодавство при нарахуванні та
сплаті своїх податкових зобов'язань,
відповідальність за це несе виключно
він, можливості покладення
відповідальності на інших осіб
законодавством України не тільки не
передбачено, але прямо заборонено.
Таким чином, несплата податків однією
із сторін правочину чи їх приховування
не є підставою для висновку про
нікчемність правочину.

Відповідно до частини 2 статті 3 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в України» від
16.07.1999 №996-ХІV (далі - Закон України
№996-ХІV) бухгалтерський облік є
обов'язковим видом обліку, який
ведеться підприємством. Фінансова,
податкова, статистична та інші види
звітності, що використовують грошовий
вимірник, ґрунтуються на даних
бухгалтерського обліку.

Відповідно до частини 1 статті 9 цього
Закону, підставою для бухгалтерського
обліку господарських операцій є
первинні документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення.

Статтею 1 Закон України №996-ХІV
визначено, що первинний документ -
документ, який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення. Господарська операція -
дія або подія, яка викликає зміни в
структурі активів та зобов'язань,
власному капіталі підприємства.

У позивача як на момент проведення
перевірки, так і під час судового
розгляду даної справи були в наявності
всі податкові накладні та інші
первинні документи (їх копії наявні в
матеріалах справи), які підтверджують
факт виконання умов договорів.

Відповідно по п.п. 1.2 п. 1 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 № 88 і зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України від 05.06.1995
за № 168/704 (далі - Положення)
господарські операції відображаються
у бухгалтерському обліку методом їх
суцільного і безперервного
документування. Записи в облікових
регістрах провадяться на підставі
первинних документів, створених
відповідно до вимог цього Положення.

Підпунктами 2.1, 2.2, 2.4, 2.16 п. 2 Положення
передбачено наступне:

Первинні документи - це документи,
створені у письмовій або електронній
формі, що фіксують та підтверджують
господарські операції, включаючи
розпорядження та дозволи
адміністрації (власника) на їх
проведення.

Первинні документи повинні бути
складені у момент проведення кожної
господарської операції або, якщо це
неможливо, безпосередньо після її
завершення. При реалізації товарів за
готівку допускається складання
первинного документа не рідше одного
разу на день на підставі даних касових
апаратів, чеків тощо. Для контролю та
впорядкування обробки інформації на
основі первинних документів можуть
складатися зведені документи (далі
первинні документи).

Первинні документи повинні мати такі
обов'язкові реквізити: найменування
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), дата і місце складання, зміст та
обсяг господарської операції, одиниця
виміру господарської операції (у
натуральному та/або вартісному виразі),
посади і прізвища осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення, особистий
чи електронний підпис або інші дані, що
дають змогу ідентифікувати особу, яка
брала участь у здійсненні
господарської операції.

Забороняється приймати до виконання
первинні документи на операції, що
суперечать нормативно-правовим актам,
встановленому порядку приймання,
зберігання і витрачання грошових
коштів, товарно-матеріальних цінностей
та іншого майна, порушують договірну і
фінансову дисципліну, завдають шкоди
державі, власникам, іншим юридичним і
фізичним особам. Такі документи
повинні бути передані керівнику
підприємства, установи для прийняття
рішення.

Суд зазначає, що пред'явлені до
перевірки документи є первинними
документами у розумінні ст. 9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»,
оформлені належним чином, підписані
повноважними особами підприємств,
завірені печатками підприємств та
повністю підтверджують факт
здійснення операцій і, відповідно,
право позивача на включення до складу
податкового кредиту та валових витрат
відповідних сум по операціям з ПП
«Аверс», ТОВ «СУ «Укрбудмонтаж», ТОВ
«Технопромгруп», ТОВ ПКФ
«Дніпро-південь», ТОВ «Лімітекс», ТОВ
«Інта», ТОВ «Інтер-техногруп», ТОВ «НВФ
«Транс-Консульт» та ТОВ «Лада ЛТД».

Щодо висновків відповідача про
завищення витрат на збут на суму
вартості транспортних послуг,
сплачених на користь експедиторів, по
операціях позивача з ТОВ «ДЖІ.ЕФ.СІ»,
ТОВ «НВФ «Транс-Консульт», ТОВ «Корн»,
ТОВ «Інтер-Техно груп», ТОВ «Інта», ТОВ
«Анта-А», ТОВ «Лада ЛТД» суд зазначає
наступне:

В обґрунтування таких висновків
відповідач посилається на
необхідність підтвердження позивачем
витрат експедитора на залучення до
транспортування товарів позивача
третіх осіб, при цьому відповідач
посилається на вимоги ч.ч. 9 та 10 ст. 9
Закону України «Про
транспортно-експедиційну діяльність»
від 01.07.2004 № 1955-IV.

Відповідно до вимог ч.ч. 9 та 10 ст. 9
Закону України «Про
транспортно-експедиційну діяльність»
у плату експедитору не включаються
витрати експедитора на оплату послуг
(робіт) інших осіб, залучених до
виконання договору транспортного
експедирування, на оплату зборів
(обов'язкових платежів), що сплачуються
при виконанні договору транспортного
експедирування.

Підтвердженням витрат експедитора є
документи (рахунки, накладні тощо),
видані суб'єктами господарювання, що
залучалися до виконання договору
транспортного експедирування, або
органами влади.

З наведеного відповідач доходить
висновку, що експедитор зобов'язаний
надати замовнику документи, що
підтверджують витрати експедитора на
доставку товару замовника
вантажоодержувачу.

На думку суду відповідач невірно
тлумачить зазначені норми. Так, зі
змісту зазначених норм ст. 9 Закону
України «Про транспортно-експедиційну
діяльність» вбачається, що компенсація
замовником послуг експедитора витрат
такого експедитора на залучення до
виконання своїх зобов'язань за
договором транспортного
експедирування третіх осіб не може
вважатися доходом такого експедитора.
При цьому суд зазначає, що жодна норма
зазначеного закону не вимагає від
експедитора надання замовнику
первинних документів, що підтверджують
витрати експедитора на залучення до
виконання договору транспортного
експедирування третіх осіб.

Крім того, за приписами ч.ч. 6-8 ст. 9
Закону України «Про
транспортно-експедиційну діяльність»,
у разі залучення експедитором до
виконання його зобов'язань за
договором транспортного
експедирування іншої особи у
відносинах з нею експедитор може
виступати від свого імені або від імені
клієнта.

За договором транспортного
експедирування експедитор може
організувати перевезення за одним
товарно-транспортним документом
вантажів кількох різних клієнтів, які
прямують з одного пункту відправлення
та/чи в один пункт призначення, за
умови, що експедитор виступає від імені
усіх цих клієнтів як вантажовідправник
та/чи вантажоодержувач.

Платою експедитору вважаються кошти,
сплачені клієнтом експедитору за
належне виконання договору
транспортного експедирування.

Як зазначено в Акті перевірки (стор. 23
Акту перевірки) та у текстах договорів
позивача із експедиторами, експедитор
від власного імені самостійно укладає
угоди, здійснює розрахунки з
перевізниками та іншими третіми
особами, які забезпечують здійснення
перевезень відповідно до заявки
замовника.

Отже, у правовідносинах із третіми
особами експедитори не наділені правом
виступати від імені позивача, тобто є
самостійними у здійсненні таких
правовідносин, а відтак, і самостійно
несуть витрати по таких
правовідносинах.

Крім того, частиною 13 статті 9 Закону
України «Про транспортно-експедиційну
діяльність» визначено, що факт надання
послуги експедитора при перевезенні
підтверджується єдиним транспортним
документом або комплектом документів
(залізничних, автомобільних,
авіаційних накладних, коносаментів
тощо), які відображають шлях прямування
вантажу від пункту його відправлення
до пункту його призначення.

Як зазначено в Акті перевірки: «При
перевірці міжнародних автодорожніх
товарно-транспортних накладних за
формою CMR встановлено, що в графі 16
«Перевізник», 23 «Реквізити
перевізника» зазначені реквізити
підприємств, які фактично здійснювали
міжнародні перевезення, ПІБ водіїв,
номери та моделі вантажних автомобілів
з якими ПАТ «Український графіт» не
мало фінансово-господарських відносин
(відсутні договори, акти виконаних
робіт, оплата послуг, тощо)».

Відтак, в самому Акті перевірки
встановлено, що позивач не мав
правовідносин із перевізниками, а мав
лише правовідносини із експедиторами.

За таких обставин документи на
підтвердження витрат експедитора, який
діяв від власного імені, на залучення
до транспортування третіх осіб не є
документами первинного обліку для
позивача, оскільки жодним чином не
можуть засвідчити існування
правовідносин із такими третіми
особами.

Разом з тим, на підтвердження вчинення
господарських операцій позивачем із
ТОВ «ДЖІ.ЕФ.СІ», ТОВ «НВФ
«Транс-Консульт», ТОВ «Корн», ТОВ
«Інтер-Техно груп», ТОВ «Інта», ТОВ
«Анта-А», ТОВ «Лада ЛТД» під час
перевірки були надані договори, акти
виконаних робіт, первинні банківські
документи, товарно-транспортні
накладні та документи бухгалтерського
обліку, якими у повному обсязі
зафіксовані зазначені господарські
операції та які відповідають вимогам
ст. 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» та Положенню про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку.

У разі ж, якщо у відповідача виникли
сумніви щодо обґрунтованості розміру
витрат на залучення до транспортування
третіх осіб, то він в силу приписів
Податкового кодексу України міг
здійснити запит до податкових органів
за місцезнаходженням експедиторів для
проведення зустрічної звірки. Проте, в
даному випадку таких дій не було
вчинено.

З наведеного вище суд доходить
висновку про необґрунтованість
висновків відповідача щодо завищення
витрат позивача на збут на загальну
суму 2850477 грн.

Щодо висновків відповідача про
порушення позивачем вимог пп. 138.10.2 п.
138.10 ст. 138, п. 144.2 ст. 144 ПК України
позивачем за 2-4 квартали 2011 року -
півріччя 2012 року завищено витрати, що
враховуються при визначенні об'єкта
оподаткування на суму понесених витрат
на утримання основних засобів, що
знаходяться на консервації у розмірі
219562 грн., суд зазначає наступне:

Як зазначено в Акті перевірки (стор. 26),
у квітні 2011 року та з вересня 2011 року по
червень 2012 року
санаторій-профілакторій «Нарцис»,
належний позивачу, перебував на
консервації. За цей період, на думку
відповідача, позивачем завищені
витрати на утримання основних засобів,
які полягали у витратах на заробітну
плату та єдиний соціальний внесок
працівників профілакторію у
зазначеній вище сумі.

Так, відповідач стверджує, що позивачем
зайво віднесено до витрат по
законсервованому об'єкту заробітну
плату та ЄСВ майстра, бухгалтера,
завідуючого господарством (старшого
комірника), прибиральниці службових
приміщень, швейцарів, медичної сестри,
робітників зеленого будівництва.

При цьому в таблиці, яка містить
розрахунок завищених витрат, наведені
витрати позивача на заробітну плату та
ЄСВ сторожів та охорони, а у зимовий
період ще й кочегарів.

За приписами пп. 138.10.2 п. 138.10 ст. 138 ПК
України до складу інших витрат
включаються адміністративні витрати,
спрямовані на обслуговування та
управління підприємством:

а) загальні корпоративні витрати, в
тому числі організаційні витрати,
витрати на проведення річних та інших
зборів органів управління,
представницькі витрати;

б) витрати на службові відрядження й
утримання апарату управління
підприємством (у тому числі витрати на
оплату праці адміністративного
апарату) та іншого
загальногосподарського персоналу;

в) витрати на утримання основних
засобів, інших необоротних
матеріальних активів
загальногосподарського використання
(оперативна оренда (у тому числі оренда
легкових автомобілів), придбання
пально-мастильних матеріалів, стоянка,
паркування легкових автомобілів,
страхування майна, амортизація, ремонт,
опалення, освітлення, водопостачання,
водовідведення, охорона);

г) винагороди за консультаційні,
інформаційні, аудиторські та інші
послуги, що отримує платник податку для
забезпечення господарської
діяльності;

ґ) витрати на оплату послуг зв'язку
(пошта, телеграф, телефон, телекс,
телефакс, стільниковий зв'язок та інші
подібні витрати);

д) амортизація нематеріальних активів
загальногосподарського використання;

е) витрати на врегулювання спорів у
судах;

є) плата за розрахунково-касове
обслуговування та інші послуги банків;

ж) інші витрати загальногосподарського
призначення.

Пунктом 144.2 статті 144 ПК України
визначено, що не підлягають
амортизації та повністю відносяться до
складу витрат за звітний період
витрати платника податку на:

утримання основних засобів, що
знаходяться на консервації;

ліквідацію основних засобів;

придбання (виготовлення)
сценічно-постановочних предметів
вартістю до 5 тисяч гривень
театрально-видовищними підприємствами
- платниками податку;

витрати на виробництво національного
фільму та придбання майнових прав
інтелектуальної власності на
національний фільм.

Отже, податковий облік основних
засобів, що перебувають на консервації,
не передбачає нарахування амортизації,
але в той же час фіксує виникнення
податкових витрат. Тобто, перелічені
норми не містять заборони відносити до
складу витрат платника податків
витрати на утримання основних засобів,
які перебувають на консервації.

Разом з тим, з п. 2 Положення про порядок
консервації основних виробничих
фондів підприємств, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 28.10.1997 № 1183, вбачається, що
консервація основних фондів
підприємств - це комплекс заходів,
спрямованих на довгострокове (але не
більш як три роки) зберігання основних
фондів підприємств у разі припинення
виробничої та іншої господарської
діяльності з можливістю подальшого
відновлення їх функціонування.

Відповідачем жодним доказом не
доведено неправомірність віднесення
позивачем до складу інших витрат
витрат на оплату праці осіб, задіяних в
утриманні законсервованих основних
засобів позивача, а наведені
відповідачем в обґрунтування своєї
позиції норми Податкового кодексу
України не містять заборони на
віднесення до складу інших витрат
зазначених вище витрат позивача.

Через наведене суд доходить висновку
про необґрунтованість висновків
відповідача в зазначеній вище частині.

Суд зазначає, що на виконання ухвали
суду від 04.04.2014 Дніпропетровським
науково-дослідним інститутом судових
експертиз була проведена
судово-економічна експертиза, за
результатами якої було складено
письмовий висновок про результати
проведення експертизи.

Згідно висновків судово-економічної
експертизи висновки відповідача, на
підставі яких ним були прийняті
оскаржувані податкові
повідомлення-рішення документально не
підтверджуються.

З наведених вище підстав суд доходить
висновку про неправомірність
оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень № (форма «В4»)
від 11.12.2013, № (форма «В1») від 11.12.2013,
№ (форма «Р») від 11.12.2013, а відтак
про необхідність їх скасування, через
що визнає позовні вимоги в цій частині
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про зобов'язання
відповідача скласти та направити
третій особі 2 висновки про повернення
позивачу з Державного бюджету України
надмірно сплачених сум податку на
додану вартість та податку на прибуток
суд зазначає наступне:

За приписами п. 5 Порядку взаємодії
територіальних органів Міністерства
доходів і зборів України, місцевих
фінансових органів та територіальних
органів Державної казначейської
служби України у процесі повернення
платникам податків помилково та/або
надміру сплачених сум грошових
зобов'язань, затвердженого спільним
наказом Міндоходів України та Мінфіну
України від 30.12.2013 № 882/1188, який
зареєстрований Мінюстом України 23.01.2013
за № 146/24923, повернення помилково та/або
надміру сплачених сум грошових
зобов'язань у випадках, передбачених
законодавством, здійснюється виключно
на підставі заяви платника податку (за
винятком повернення надміру утриманих
(сплачених) сум податку на доходи
фізичних осіб, які розраховуються
органом Міндоходів на підставі поданої
платником податків податкової
декларації за звітний календарний рік
шляхом проведення перерахунку за
загальним річним оподатковуваним
доходом платника податку), яка може
бути подана протягом 1095 днів від дня
виникнення помилково та/або надміру
сплаченої суми.

Пунктом 1 зазначеного Порядку
визначені випадки на які його дія не
розповсюджується.

Заперечуючи проти вимог позивача в цій
частині представники відповідача
посилається на те, що для набуття
сумами переплати статусу надмірно
сплачених грошових коштів (визначення
наведене в пп. 14.1.115 п. 14.1 ст. 14 ПК
України) такі суми повинні бути
сплачені платником податку понад суми
нарахованих податкових зобов'язань.

Оскаржувані у даному провадженні
податкові повідомлення-рішення
прийняті 11.12.2013.

На підставі звернень позивача було
зараховано переплату з податку на
прибуток та податку на додану вартість
в рахунок погашення податкових
зобов'язань за зазначеними податковими
повідомленнями-рішеннями. Крім того,
підприємством була здійснена
самостійна оплата частини грошового
зобов'язання відповідним платіжним
дорученням.

Отже, зазначені суми за своїм розміром
співпадають із сумами нарахованими
оскаржуваними податковими
повідомленнями-рішеннями, а відтак
відповідач вважає, що ці суми не можуть
вважатися надміру сплаченими
грошовими коштами.

Відповідач вважає, що оскільки позивач
вже звертався до суду із вимогами про
скасування оскаржуваних в цьому
провадженні податкових
повідомлень-рішень, але в наступному
відкликав такий позов, то з моменту
набрання законної сили ухвалою суду
про залишення позову без розгляду від
16.01.2014 по справі №808/10032/13-а нараховані
оскаржуваними податковими
повідомленнями-рішеннями податкові
зобов'язання набули статусу
узгоджених. Відповідно, відповідач
вважає, що переплати щодо визначених
податковим органом зобов'язань не
існує.

Щодо узгодженості податкового
зобов'язання нарахованого оскарженими
податковими повідомленнями-рішеннями,
суд зазначає, що за приписами абз. 4 п.
56.18 ст. 56 ПК України при зверненні
платника податків до суду з позовом
щодо визнання недійсним рішення
контролюючого органу грошове
зобов'язання вважається неузгодженим
до дня набрання судовим рішенням
законної сили. При цьому платник
податків обмежений у праві на таке
звернення до суду лише нормами
процесуального кодексу та ст. 102 ПК
України. Відтак, в силу вимог наведеної
норми нараховане оскаржуваними
податковими повідомленнями-рішеннями
грошове зобов'язання не набуло статусу
узгодженого.

Відповідно, якщо це грошове
зобов'язання не набуло статусу
узгодженого, то воно не стало
податковим зобов'язанням, а тому
зараховані в погашення грошових
зобов'язань, нарахованих за
оскаржуваними податковими
повідомленнями-рішеннями, суми до
моменту набрання судовим рішенням про
відмову у скасуванні відповідних
податкових повідомлень-рішень мають
статус надмірно сплачених платежів.

Разом з тим, суд зазначає, що обмеження
визначені в п. 1 Порядку взаємодії
територіальних органів Міністерства
доходів і зборів України, місцевих
фінансових органів та територіальних
органів Державної казначейської
служби України у процесі повернення
платникам податків помилково та/або
надміру сплачених сум грошових
зобов'язань не можуть бути застосовані
до спірних правовідносин, оскільки
зазначена норма не містить заборон
щодо застосування цього порядку до
спірних правовідносин, а відтак до
спірних правовідносин слід
застосовувати зазначений порядок.

Отже, з врахуванням попередніх
висновків суду щодо протиправності
оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень та про їх
скасування, суд доходить висновку про
обґрунтованість вимог позивача щодо
зобов'язання відповідача скласти та
подати третій особі 2 висновків щодо
повернення з Державного бюджету
України надмірно сплачених сум податку
на додану вартість та податку на
прибуток, а відтак про необхідність
задоволення позовних вимог у повному
обсязі.

Згідно із ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони, яка не є суб'єктом владних
повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Платіжними дорученнями від 20.02.2014 №1115,
від 20.02.2014 №1114, від 20.02.2014 №1116
підтверджується сплата позивачем
судового збору у розмірі 1461,60 грн.

Оскільки суд дійшов висновку про
обґрунтованість заявлених позивачем
вимог, то з Державного бюджету України
на користь позивача мають бути
стягнуті понесені ним судові витрати у
розмірі 1461,60 грн.

На підставі вищевикладеного та
керуючись ст.ст. 2, 4, 7-12, 14, 86, 94, 158-163 КАС
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Публічного
акціонерного товариства «Український
графіт» до Спеціалізованої державної
податкової інспекції з обслуговування
великих платників у м. Запоріжжі
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів, треті особи - Головне
управління Державної казначейської
служби України у Запорізькій області,
Управління Державної казначейської
служби України у м. Запоріжжі
Запорізької області, про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень -
задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення №
від 11.12.2013, яким Публічному
акціонерному товариству «Український
графіт» зменшено розмір від'ємного
значення суми податку на додану
вартість у розмірі 230395 грн.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення №
від 11.12.2013, яким Публічному
акціонерному товариству «Український
графіт» зменшено суму бюджетного
відшкодування з податку на додану
вартість у розмірі 223072 грн. та
нараховані штрафні (фінансові) санкції
у розмірі 110996,50 грн.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення №
від 11.12.2013, яким Публічному
акціонерному товариству «Український
графіт» збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на прибуток на
суму 2660914,50 грн., з яких за основним
зобов'язанням 2385734 грн., за штрафними
(фінансовими) санкціями 275180,50 грн.

Зобов'язати Спеціалізовану державну
податкову інспекцію з обслуговування
великих платників у м. Запоріжжі
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів в установленому
законодавством порядку скласти та
направити Управління Державної
казначейської служби України у м.
Запоріжжі Запорізької області
висновок про повернення Публічному
акціонерному товариству «Український
графіт» з Державного бюджету України
надмірно сплаченої суми податку на
додану вартість в сумі 334068,50 грн.

Зобов'язати Спеціалізовану державну
податкову інспекцію з обслуговування
великих платників у м. Запоріжжі
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів в установленому
законодавством порядку скласти та
направити Управління Державної
казначейської служби України у м.
Запоріжжі Запорізької області
висновок про повернення Публічному
акціонерному товариству «Український
графіт» з Державного бюджету України
надмірно сплаченої суми податку на
прибуток підприємств в сумі 2660915,00 грн.

Присудити з Державного бюджету України
на користь Публічного акціонерного
товариства «Український графіт» (, місцезнаходження: 69600, м.
Запоріжжя, вул. Північне шосе, 20) суму
судового збору у розмірі 1461,60 грн. (одна
тисяча чотириста шістдесят одна гривня
60 коп.) та суму витрат на проведення
судово-економічної експертизи у
розмірі 15628,80 грн. (п'ятнадцять тисяч
шістсот двадцять вісім гривень 80 коп.).

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо вона не була подана у
встановлені строки. У разі подання
апеляційної скарги судове рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду через
Запорізький окружний адміністративний
суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня
її проголошення, а в разі складення
постанови у повному обсязі відповідно
до статті 160 КАС України, або прийняття
постанови у письмовому провадженні - з
дня отримання копії постанови,
апеляційної скарги з подачею її копії
відповідно до кількості осіб, які
беруть участь у справі.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 КАС
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Копія апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції.

Суддя Р.В. Кисіль