Справа № К/9991/27285/11-С
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2014 року м.
Київ К/9991/27285/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Іваненко Я.Л.,
Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом ОСОБА_1 до Державного комітету
України у справах національностей та
релігій, Державної міграційної служби
України про скасування рішення, за
касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову
Харківського окружного
адміністративного суду від 24 вересня
2009 року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 21 червня 2010 року, -

у с т а н о в и л а :

У вересні 2009 року ОСОБА_1
звернувся із зазначеним позовом до
Державного комітету України у справах
національностей та релігій та
Державної міграційної служби України
про визнання протиправним рішення та
зобов'язання надати статус біженця. В
обґрунтування позовних вимог
посилався на те, що є громадянином
Ісламської Республіки Афганістан, яку
залишив через побоювання стати
жертвою переслідування внаслідок
належності до певної раси, соціальної
групи та політичних переконань. У
вересні 2008 року був вимушений виїхати з
м. Кабул (Афганістан) до Алмати
(Казахстан) де перебував до жовтня 2008
року. 16 жовтня 2008 року прибув до
України де 6 листопада цього ж року
звернувся до міграційної служби з
метою отримання статусу біженця.
Наказом № 188-о від 26 листопада 2008 року
міграційною службою відмовлено
позивачу в оформленні документів для
вирішення питання щодо надання такого
статусу. З таким наказом позивач не
погодився, в з в'язку з чим звернувся із
відповідною скаргою. Спірним рішенням
Державного комітету України у справах
національностей та релігій № 265 від 4
грудня 2008 року скаргу відповідача
відхилено на підставі статті 12 Закону
України «Про біженців».

Дане рішення позивач вважає
протиправним, а тому посилаючись на ці
обставини і на помилкове застосування
Закону України «Про біженців»,
Женевської Конвенції про статус
біженців 1951 року, Європейської
конвенції про захист прав людини та
основоположних свобод, просив про
задоволення позову.

Постановою Харківського
окружного адміністративного суду від 24
вересня 2009 року, залишеною без змін
ухвалою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 21 червня 2010
року, в задоволенні позову відмовлено.

У поданій до Вищого
адміністративного суду України
касаційній скарзі позивач, посилаючись
на неправильне застосування судами
норм матеріального і порушення норм
процесуального права, просить ухвалені
ними судові рішення скасувати та
задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши доповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги,
матеріали справи колегія суддів, в
межах статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства
України, дійшла висновку про
відхилення скарги з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні
позовних вимог суди, на підставі
наявних у справі даних встановили і
правильно виходили з того, що у
позивача відсутні обґрунтовані
обставини для побоювання стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань.

Відповідно до абзацу 2 статті 1
Закону України «Про біженців» біженець
- особа, яка не є громадянином України і
внаслідок цілком обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань, перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Як вбачається з матеріалів
справи, ОСОБА_1 є громадянином
Ісламської Республіки Афганістан, яку
залишив через побоювання стати
жертвою переслідування внаслідок
належності до певної раси, соціальної
групи та політичних переконань. У
вересні 2008 року був вимушений виїхати з
країни походження та прибув до
Казахстану де перебував до жовтня 2008
року. Після чого 16 жовтня 2008 року
прибув до України де 6 листопада цього ж
року звернувся до міграційної служби з
метою отримання статус біженця.
Наказом міграційної служби № 188-о від 26
листопада 2008 року позивачу відмовлено
в оформленні документів для вирішення
питання щодо надання такого статусу. З
таким наказом позивач не погодився, в з
в'язку з чим звернувся із відповідною
скаргою про його скасування. Спірним
рішенням Державного комітету України у
справах національностей та релігій №
265 від 4 грудня 2008 року скаргу
відповідача відхилено на підставі
статті 12 Закону України «Про біженців».

Судами встановлено, що жодних
фактів звернення до правоохоронних
органів у країні походження щодо свого
переслідування з боку влади, утисків
або погроз, позивачем представлено не
було, і доказів зазначеного суди не
встановили.

Ситуація у країні походження при
визначенні статусу біженця є вихідним
критерієм для його надання. Така
ситуація є доказом того, що суб'єктивні
побоювання стати жертвою
переслідування є цілком
обґрунтованими, тобто підкріплюються
об'єктивним положенням в країні та
історією, яка відбулася особисто із
заявником.

Ситуація виникнення цілком
обґрунтованих побоювань
переслідування може скластися як під
час знаходження людини у країні свого
походження (у цьому випадку особа
залишає країну у пошуках притулку), так
і під час знаходження людини в
іноземній державі, через деякий час
після від'їзду з країни походження
(тобто ситуація в країні походження
змінилася після від'їзду, породжуючи
серйозну небезпеку для заявника), або
може ґрунтуватися на діях самого
заявника після його від'їзду, коли
повернення до країни походження стає
небезпечним. Але таке цілком
обґрунтоване побоювання повинно
існувати в теперішній час.

Суди дійшли обґрунтованого
висновку, що обставин, які свідчать про
загрозу свободі або здоров'ю позивача у
разі повернення на батьківщину не
встановлено. Натомість встановлено, що
до жодних політичних партій,
громадських, військових та релігійних
організацій позивач не відноситься, а
отже підстав для визнання позивача
біженцем не має.

Суди попередніх інстанцій
правильно виходили з вимог частини
6 статті 12 Закону України «Про
біженців», якою визначено, що рішення
про відмову в оформленні документів
для вирішення питань щодо надання
статусу біженця приймаються за
заявами, які є очевидно
необґрунтованими, тобто якщо у
заявника відсутні умови, передбачені
абзацом другим статті 1 цього Закону,
а також коли заяви носять характер
зловживання, тобто якщо заявник з
метою набуття статусу біженця видає
себе за іншу особу, а так само за
заявами, поданими особами, яким було
відмовлено у наданні статусу біженця у
зв'язку з відсутністю умов,
передбачених для набуття статусу
біженця абзацом другим статті 1
цього Закону, якщо зазначені умови не
змінилися.

За таких обставин правильним є
висновок судів, що заява позивача про
надання статусу біженця і оформлення
відповідних документів, є
необґрунтованою. Фактів та обставин,
які можна розцінювати як переконливі
докази обґрунтованих побоювань стати
жертвою переслідувань через його
належність до певної соціальної групи,
раси чи політичні переконання, не має.
Отже спірне рішення відповідача щодо
відхилення скарги позивача є законним.

Таким чином, суди правильно
дійшли висновку щодо відмови у позові,
їхні рішення відповідають дійсним
обставинам справи та нормам
матеріального і процесуального права,
доводи касаційної скарги висновків
судів не спростовують, а тому підстав
для скасування судових рішень колегія
суддів не вбачає.

За правилами частини першої статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанцій
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Не може бути скасовано правильне і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України колегія суддів Вищого
адміністративного суду України, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Конде
ОСОБА_1 відхилити, а постанову
Харківського окружного
адміністративного суду від 24 вересня
2009 року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 21 червня 2010 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало