Справа № 814/2978/13-а
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2014-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"08" жовтня 2014 р. м. Київ
К/800/18379/14

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

головуючого - Смоковича М.І.,

суддів: Голяшкіна О.В., Сороки М.О.,

розглянувши у письмовому провадженні у
касаційній інстанції адміністративну
справу

за позовом Заводського районного
центру зайнятості до Публічного
акціонерного товариства по
газопостачанню та газифікації
"Миколаївгаз" про стягнення
заборгованості, касаційне провадження
по якій відкрито

за касаційною скаргою Публічного
акціонерного товариства по
газопостачанню та газифікації
"Миколаївгаз" на постанову Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 27 лютого 2014 року,

у с т а н о в и л а :

У липні 2013 року Заводський районний
центр зайнятості звернувся до суду з
адміністративним позовом до
Публічного акціонерного товариства по
газопостачанню та газифікації
"Миколаївгаз" (далі - ПАТ "Миколаївгаз")
про стягнення з відповідача на користь
Заводського районного центру
зайнятості заборгованість в сумі 1699,43
гривень.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
ОСОБА_1 перебував на обліку в центрі
зайнятості як безробітний та отримував
допомогу по безробіттю, починаючи з 16
листопада 2012 року.

Рішенням Апеляційного суду
Миколаївської області від 27 березня 2013
року по справі № 22-ц/784/1191/12 змінена дата
звільнення ОСОБА_1 з посади слюсаря з
експлуатації та ремонту газового
устаткування 4 розряду Управління
експлуатації газового господарства м.
Миколаєва ПАТ "Миколаївгаз" з 15 жовтня
2012 року на 28 листопада 2012 року.

Таким чином, ОСОБА_1 здійснена
переплата допомоги по безробіттю в
загальній сумі 1699,43 гривень.

Оскільки із роботодавця утримується
сума виплаченого забезпечення та
вартості наданих соціальних послуг
безробітному у разі поновлення його на
роботі за рішенням суду, Заводський
районний центр зайнятості направив
відповідачу претензію № 06-1500/09 від 07
червня 2013 року, в якій зазначив, що у
зв'язку із виникненням переплати
допомоги по безробіттю ОСОБА_1 з вини
ПАТ "Миколаївгаз", позивачем видано
наказ № 15 від 07 червня 2013 року, яким
вимагається у 15-денний строк з дня
отримання претензії відповідачем,
внести кошти в розмірі 1699,43 грн. на
рахунок Заводського районного центру
зайнятості.

Проте, ПАТ "Миколаївгаз" добровільно не
погасив заборгованість.

У зв'язку з цим, позивач звернувся в суд
з вимогою про стягнення з відповідача
на користь Заводського районного
центру зайнятості заборгованість в
сумі 1699,43 гривень.

Постановою Миколаївського окружного
адміністративного суду від 18 жовтня 2013
року в задоволенні адміністративного
позову відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного
адміністративного суду від 27
лютого 2014 року постанову
Миколаївського окружного
адміністративного суду від 18 жовтня 2013
року скасовано, та прийнято нову
постанову, якою адміністративний позов
Заводського міського центру
зайнятості задоволено.

Стягнуто з Публічного акціонерного
товариства по газопостачанню та
газифікації "Миколаївгаз" на користь
Заводського районного центру
зайнятості заборгованість в сумі 1699,43
гривень.

У касаційній скарзі ПАТ "Миколаївгаз",
посилаючись на порушення судом
апеляційної інстанції норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати його рішення та
залишити в силі постанову суду першої
інстанції.

В свою чергу, представник Заводського
районного центру зайнятості у своїх
запереченнях вказує на
необґрунтованість касаційної скарги і
просить залишити її без задоволення, а
судові рішення без змін.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 16 жовтня 2012 року ОСОБА_1
в якості шукаючого роботу
зареєстрований у Заводському
районному центрі зайнятості.

23 жовтня 2012 року на підставі заяви на
ім'я керівника центру зайнятості про
надання статусу безробітного у
відповідності до Закону України "Про
зайнятість населення", ОСОБА_1 був
взятий на облік.

У період, починаючи з 16 листопада 2012
року ОСОБА_1 розпочали нараховувати
матеріальне забезпечення на випадок
безробіття відповідно до статей 22, 23
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття".

Проте, рішенням Апеляційного суду
Миколаївської області від 27 березня 2013
року по справі № 22-ц/784/1191/12 змінена дата
звільнення ОСОБА_1 з посади слюсаря з
експлуатації та ремонту газового
устаткування 4 розряду Управління
експлуатації газового господарства м.
Миколаєва ПАТ "Миколаївгаз" з 15 жовтня
2012 року на 28 листопада 2012 року.

Враховуючи вищевказане рішення,
наказом відповідача № 113-ос від 15
квітня 2013 року дату звільнення ОСОБА_1
змінено на 28 листопада 2014 року.

Таким чином, згідно із довідкою про
повернення допомоги по безробіттю за
період з 16 листопада 2012 року по 28 грудня
2012 року ОСОБА_1 здійснена переплата
допомоги по безробіттю в загальній
сумі 1699,43 гривень.

07 червня 2013 року позивачем, відповідно
до вимог пункту 7 Порядку розслідування
страхових випадків та обґрунтованості
виплати матеріального забезпечення
безробітним, затвердженого наказом
Міністерства праці та соціальної
політики України, Державної податкової
адміністрації України № 60/62 від 13
лютого 2009 року, прийнято наказ № 15 щодо
повернення коштів за рахунок
роботодавця, виплачених ОСОБА_1 як
допомога по безробіттю.

Заводським районним центром
зайнятості було направлено
відповідачу претензію № 06-1500/09 від 07
червня 2013 року, в якій зазначено, що у
зв'язку із виникненням переплати
допомоги по безробіттю ОСОБА_1 з вини
ПАТ "Миколаївгаз", вимагається у
15-денний строк з дня отримання
претензії внести кошти в розмірі 1699,43
грн. на рахунок Заводського районного
центру зайнятості.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції мотивував
своє рішення тим, що приписи абз. 1 ч. 4
ст. 35 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття" надає право позивачу
звертатися з такими вимогами до
підприємства у разі поновлення на
роботі. Враховуючи той факт, що ОСОБА_1
не поновлювався на роботі за рішенням
суду, Миколаївський окружний
адміністративний суд прийшов до
висновку, що позивач не має права на
стягнення відшкодування з відповідача
коштів виплаченого забезпечення.

Одеський апеляційний адміністративний
суд, скасовуючи постанову суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про задоволення позовних вимог,
виходив з того, що фактично не мають
правового значення обставини чи
поновлений ОСОБА_1 на роботі, чи
відбулася зміна дати звільнення,
оскільки у будь-якому випадку
здійснена виплата подвійної грошової
компенсації ОСОБА_1 та винною особою в
даному випадку є ПАТ "Миколаївгаз".

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
зазначені висновки суду апеляційної
інстанції вважає такими, що зроблені на
підставі неправильно застосованих
норм процесуального права.

Частиною 4 статті 35 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття" встановлено, що із
роботодавця утримуються: сума
виплаченого забезпечення та вартості
наданих соціальних послуг
безробітному у разі поновлення його на
роботі за рішенням суду; незаконно
виплачена безробітному сума
забезпечення у разі неповідомлення про
його прийняття на роботу; незаконно
отримана сума допомоги по частковому
безробіттю.

Згідно із пунктом 1 частини 3 статті 36
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття" сума виплаченого
забезпечення та вартості наданих
соціальних послуг застрахованій особі
внаслідок умисного невиконання нею
своїх обов'язків та зловживання ними
стягується з цієї особи відповідно до
законодавства України з моменту
виникнення обставин, що впливають на
умови виплати їй забезпечення та
надання соціальних послуг.

Статтею 35 вищезазначеного Закону
визначено, що роботодавець несе
відповідальність відповідно до
законодавства за шкоду, заподіяну
застрахованим особам внаслідок
невиконання або неналежного виконання
обов'язків щодо виплати застрахованим
особам допомоги по частковому
безробіттю.

Згідно із пунктом 6 Порядку
розслідування страхових випадків та
обґрунтованості виплат матеріального
забезпечення відповідно до Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування на
випадок безробіття", затверджений
постановою Кабінету Міністрів України
№ 357 від 20 березня 2006 року (в редакції
чинній на момент виникнення
правовідносин), у разі встановлення
центрами зайнятості відповідно до
цього Порядку належності безробітної
особи до категорії зайнятих така особа
знімається з обліку як безробітна в
установленому законодавством порядку
та повертає суму незаконно отриманого
матеріального забезпечення і вартості
наданих соціальних послуг з моменту
виникнення обставин, що впливають на
умови виплати матеріального
забезпечення та надання соціальних
послуг.

Якщо відомості про доходи особи,
на підставі яких призначено
матеріальне забезпечення, є
недостовірними з вини роботодавця,
центри зайнятості проводять
перерахунок страхових виплат з дня їх
призначення. Суми незаконно виплачених
коштів відшкодовуються роботодавцем.
Виплата коштів, недоотриманих особою
внаслідок заниження суми страхових
виплат, здійснюється за рахунок коштів
Фонду.

Пунктом 7 вищезазначеного Порядку
встановлено, що рішення про повернення
коштів особою та відшкодування коштів
роботодавцем приймається директором
центру зайнятості і оформляється
наказом.

У разі відмови особи повернути
кошти або відмови роботодавця
відшкодувати кошти, а також у разі
неповернення (невідшкодування) їх у
встановлений строк стягнення таких
коштів здійснюється у судовому порядку
відповідно до законодавства.

Отже, вищезазначений підзаконний
нормативно-правовий акт чітко
розмежовує поняття щодо повернення
коштів фізичною особою та
відшкодування коштів юридичною особою.

Відповідно до статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути
оскаржені будь-які рішення, дії чи
бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України
встановлено інший порядок судового
провадження.

Приписам наведеної норми
кореспондують положення частини 4
статті 21 Кодексу адміністративного
судочинства України, згідно з якими
вимоги про відшкодування шкоди,
заподіяної протиправними рішеннями,
діями чи бездіяльністю суб'єкта
владних повноважень або іншим
порушенням прав, свобод та інтересів
суб'єктів публічно-правових відносин,
розглядаються адміністративним судом,
якщо вони заявлені в одному
провадженні з вимогою вирішити
публічно-правовий спір. Інакше вимоги
про відшкодування шкоди вирішуються
судами в порядку цивільного або
господарського судочинства.

Аналіз наведеної норми дає підстави
для однозначного висновку про те, що
адміністративними судами можуть
розглядатися вимоги про відшкодування
шкоди, яка була завдана лише суб'єктом
владних повноважень, а також такі
вимоги мають бути поєднанні з вимогою
про визнання протиправними рішення,
дій чи бездіяльності останнього.

Статтею 17 Кодексу адміністративного
судочинства встановлено, що до
адміністративних судів можуть бути
віднесені спори за зверненням суб'єкта
владних повноважень у випадках,
встановлених Конституцією чи законами
України.

Провівши аналіз вищезазначених
положень, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
прийшла до висновку, що правове
підґрунтя щодо розмежування поняття
"повернення коштів фізичною особою" та
поняття "відшкодування коштів
юридичною особою" закріплено у
підзаконному нормативно-правовому
акті, проте в Конституції та законах
України аналогічне розмежування даних
понять відсутнє.

Відповідно до статті 1166 Цивільного
кодексу України майнова шкода, завдана
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю особистим немайновим
правам фізичної або юридичної особи, а
також шкода, завдана майну фізичної або
юридичної особи, відшкодовується в
повному обсязі особою, яка її завдала.

З наведеного також слідує, що відносини
щодо стягнення матеріальної шкоди,
завданої центру зайнятості внаслідок
безпідставно виплачених коштів на
підставі вищенаведених норм за своєю
правою природою є цивільно-правовими, а
не адміністративними.

Відповідно до статті 1 Господарського
процесуального кодексу України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

За приписами частини 3 статті 22 Закону
України "Про судоустрій і статус
суддів" місцеві господарські суди
розглядають справи у спорах, що
виникають з господарських
правовідносин, а також інші справи,
віднесені процесуальним законом до їх
підсудності.

Враховуючи викладене, за суб`єктним
складом сторін та суттю спору дана
справа підлягає розгляду
господарськими судами у порядку,
визначеному Господарського
процесуального кодексу України.

Відповідно до вимог пункту 1 частини
першої статті 157 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд закриває провадження у справі, якщо
справу не належить розглядати в
порядку адміністративного
судочинства.

Таким чином, якщо провадження за
позовною заявою, яку не належить
розглядати в порядку
адміністративного судочинства, було
помилково відкрито, суд закриває
провадження у справі на підставі
пункту 1 частини першої статті 157
Кодексу адміністративного судочинства
України.

За правилами частини першої статті 228
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
скасовує судові рішення в касаційному
порядку і залишає позовну заяву без
розгляду або закриває провадження у
справі з підстав, встановлених
статтями 155 і 157 цього Кодексу.

За таких обставин, оскаржувані рішення
судів підлягають скасуванню із
закриттям провадження у справі.

Керуючись статтями 157, 222, 223, 228, 231, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства по
газопостачанню та газифікації
"Миколаївгаз" задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного
адміністративного суду від
27 лютого 2014 року у цій справі
скасувати та закрити провадження у
справі.

Роз'яснити Заводському районному
центру зайнятості, що справи про
відшкодування шкоди, заподіяної
суб'єктами господарювання,
розглядаються за правилами
господарського судочинства.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
сторонам у справі та оскарженню не
підлягає.

Головуючий
М.І. Смокович

Судді
О.В. Голяшкін

М.О. Сорока