Справа № 2а-1009/10/1070
Суддя: Ланченко Л.В.
Дата ухвалення: 2014-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2014 року
м. Київ К/9991/38681/11

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючого Ланченко Л.В.

суддів Пилипчук Н.Г.

Цвіркуна Ю.І.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу

Фізичної особи -підприємця ОСОБА_2

на постанову Київського окружного
адміністративного суду від 17.06.2010 та
постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 16.06.2011

у справі №2а-1009/10/1070

за позовом Фізичної особи -підприємця
ОСОБА_2

до Державної податкової інспекції у
Обухівському районі Київської області

про визнання нечинними податкових
повідомлень-рішень , -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 17.06.2010 у
задоволені позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 16.06.2011
постанову Київського окружного
адміністративного суду від 17.06.2010
скасовано. Позовні вимоги задоволено
частково, визнано протиправним та
скасовано податкове
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції в Обухівському
районі Київської області №/0/3170
від 09.06.2009, згідно з яким визачено
податкове зобов'язання з податку з
доходів фізичних осіб у сумі 515,65 грн.

У справі відкрито касаційне
провадження за касаційною скаргою
позивача, у якій ставиться питання про
скасування рішення суду першої та
апеляційної інстанції та прийняття
нового про задоволення позову, з
підстав невірного застосування норм
матеріального та процесуального права.

Перевіривши під час попереднього
судового засідання повноту
встановлення обставин справи та
правильність їх юридичної оцінки в
судових рішеннях, в межах доводів
касаційної скарги, колегія суддів
дійшла висновку, що касаційна скарга
не підлягає задоволенню, виходячи з
такого.

Відповідачем проведено планову виїзну
перевірку своєчасності, достовірності,
повноти нарахування та сплати
податків, зборів позивачем за період з
11.03.2008 по 31.03.2009, за результатами якої
складено акт №1396/17-1/НОМЕР_1 від 01.06.2009.

За висновками акта перевірки позивачем
допущено порушення:

- пп.7.4.4 п.7.4 ст.7 Закону України «Про
податок на додану вартість» від 03.04.1997
№168/97-ВР заниження суми податку на
додану вартість внаслідок завищення
податкового кредиту по ПДВ за 2008-2009
роки на суму 32161,66 грн.;

-пп.7.3.1 п.7.3 ст.7 Закону України «Про
податок на додану вартість» від 03.04.1997
№168/97-ВР заниження суми ПДВ внаслідок
заниження податкового зобов'язання по
ПДВ за жовтень 2008 року на суму 916,67 грн.;

- ст.13 Декрету КМУ «Про прибутковий
податок з громадян» від 26.12.1992 №13-92,
заниження чистого доходу за 2008-2009 роки
на загальну суму 30819,02 грн., внаслідок
чого занижено податок з доходів
фізичних осіб на загальну суму 4622,85
грн.

На підставі акта перевірки прийнято
податкові повідомлення-рішення:
№/0/3171 від 09.06.2009, яким визначено
суму податкового зобов'язання з
податку на додану вартість в розмірі
49468,5 грн., з них 32979 грн. - основний платіж
та штрафні санкції 16489,5 грн., та
№/0/3170 від 09.06.2009, яким визначено
суму податкового зобов'язання з
податку з доходів фізичних осіб в сумі
4622,85 грн.

Як вбачається з матеріалів справи,
підставою для висновку про заниження
ПДВ в сумі 32979 грн. слугував висновок
податкового органу про порушення
позивачем вимог пп.7.4.4 п.7.4 ст.7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» внаслідок безпідставного
віднесення до складу податкового
кредиту за 2008-2009 роки ПДВ у загальній
сумі 32161,66 грн. за господарськими
операціями з придбання послуг по
вивченню ринку (пошуку партнерів,
компаній перевізників, тощо) у СПД
ОСОБА_3, СПД ОСОБА_4, ПП
«АГРО-ПАТТАЛЬ-ЕКО-ЗАХИСТ», ТОВ
«Житлобутік -Нова».

Такий висновок податкового органу
ґрунтується на тому, що позивачем під
час перевірки не надано підтверджуючих
документів про фактично надані послуги
(у тому числі: звіти про результати
проведених досліджень із
відображенням таких досліджень,
висновків, розрахунків необхідних
показників, матеріалів проведеного
анкетування, тощо) з метою їх
використання у господарській
діяльності позивача, що відповідно до
пп.7.4.4 п.7.4 ст.7 цього Закону
унеможливлює включення до податкового
кредиту сум ПДВ сплачених за послуги,
які не призначаються для їх
використання в господарській
діяльності.

Відповідно до пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» (в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин)
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи із договірної
(контрактної) вартості товарів (послуг),
але не вище рівня звичайних цін, у разі
якщо договірна ціна на такі товари
(послуги) відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8-1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно 7.4.4. п.7.4. ст.7 Закону України
«Про податок на додану вартість», якщо
платник податку придбаває (виготовляє)
матеріальні та нематеріальні активи
(послуги), які не призначаються для їх
використання в господарській
діяльності такого платника, то сума
податку, сплаченого у зв'язку з таким
придбанням (виготовленням), не
включається до складу податкового
кредиту.

З огляду на те, що позивачем не
доведено, що послуги по вивченню ринку
були ним отримані та використані у
господарській діяльності, оскільки ні
з актів прийому-передачі, ані з інших
матеріалів справи не вбачається, в
якому обсязі були надані зазначені
послуги, у чому вони полягали, так само
як і не встановлено наявності
економічної доцільності витрат на
спірні послуги, а саме, доказів
направлення таких витрат на
максимізацію доходів чи мінімізацію
витрат, тобто на отримання прибутку в
цілому, що відповідає сутності
господарської діяльності, судова
колегія погоджується з висновками
судів попередніх інстанцій про
правомірність визначення податкових
зобов'язань з податку на додану
вартість за податковим
повідомленням-рішенням №/0/3171 від
09.06.2009.

Щодо визначення позивачу податкових
зобов?язань з податку з доходів
фізичних осіб, то судова колегія вважає
правильними висновки суду апеляційної
інстанції про наявність підстав для
часткового задоволення позовних вимог
та скасування податкового
повідомлення-рішення №/0/3170 від
09.06.2009 в частині визначення податкового
зобов?язання з податку з доходів
фізичних осіб в сумі 515,65 грн.

Відповідно до вимог ст. 2 Указу
Президента України «Про спрощену
систему оподаткування, обліку та
звітності суб'єктів малого
підприємництва» від 03.07.1998 за №727-98 (із
змінами та доповненнями) суб'єкти
малого підприємництва - фізичні особи
мають право самостійно обрати спосіб
оподаткування доходів за єдиним
податком шляхом отримання свідоцтва
про сплату єдиного податку. Ставка
єдиного податку для суб'єктів малого
підприємництва-фізичних осіб
встановлюється місцевими радами за
місцем їх державної реєстрації залежно
від виду діяльності і не може становити
менше 20 гривень та більше 200 гривень на
місяць.

Статтею 4 Указу визначено, що форма та
порядок видачі свідоцтва про право
сплати єдиного податку встановлюються
Державною податковою адміністрацією
України і є єдиними на всій території
України. Для переходу на спрощену
систему оподаткування, обліку та
звітності суб'єкт малого
підприємництва подає письмову заяву до
органу державної податкової служби за
місцем державної реєстрації.

Пунктом 3 Порядку видачі Свідоцтва про
сплату єдиного податку, затвердженого
наказом Державної податкової
адміністрації України від 29.10.1999 № 599 та
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 02.11.1999 за № 752/4045,
передбачено: якщо платник єдиного
податку здійснює кілька видів
підприємницької діяльності, для яких
установлено різні ставки єдиного
податку, то ним придбавається одне
Свідоцтво і сплачується єдиний податок
за більшою ставкою за цими видами
діяльності, встановленою місцевою
радою за місцем його державної
реєстрації як суб'єкта підприємницької
діяльності незалежно від того,
здійснює він підприємницьку
діяльність на всій території України
чи лише за місцем державної реєстрації.

Виходячи з того, що ставка єдиного
податку для суб'єктів малого
підприємництва-фізичних осіб в кожному
конкретному випадку визначається в
залежності від певного виду
діяльності, яке вказано у свідоцтві про
сплату єдиного податку, і така ставка
податку не може перевищувати 200 гривень
на місяць, а також з того, що у разі
здійснення платником єдиного податку
кількох видів підприємницької
діяльності, для яких установлено різні
ставки єдиного податку, таким
платником придбавається одне
Свідоцтво і сплачується єдиний податок
за більшою ставкою за цими видами
діяльності, то у випадку отримання
суб'єктом підприємницької
діяльності-фізичною особою доходу від
видів діяльності, які не зазначені у
свідоцтві про сплату єдиного податку,
такий суб'єкт зобов'язаний
оподаткувати такий дохід в загальному
порядку тільки у разі, якщо ставка з
такого виду діяльності є більшою, ніж
ставка, визначена місцевою радою для
виду діяльності, зазначеного у
свідоцтві про сплату єдиного податку.

Як достовірно встановлено судами
попередніх інстанцій, позивач у 2008 році
була платником єдиного податку за
максимально встановленою ставкою - 200
грн. на місяць, а відтак не зазначення у
заяві про право застосування спрощеної
системи оподаткування, обліку та
звітності та у свідоцтві про сплату
єдиного податку всіх видів діяльності,
які ним здійснювались, не призвело до
заниження ставки єдиного податку, та
відповідно, до виникнення обов'язку
оподаткувати отримані доходи від такої
діяльності у загальному порядку.

В іншій частині донарахування
податкових зобов?язань з податку з
доходів фізичних осіб в сумі 4107,2 грн. є
обґрунтованим.

За приписами пункту 22.10 статті 22 Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб» від 22.05.2003 №889-IV, Декрет
Кабінету Міністрів України «Про
прибутковий податок з громадян» від
26.12.1992 №13-92 втратив чинність, крім
розділу IV у частині оподаткування
доходів фізичних осіб від зайняття
підприємницькою діяльністю, який
застосовується з урахуванням положень
пункту 9.12 статті 9 цього Закону та діє
до набрання чинності спеціальним
законом з питань оподаткування
фізичних осіб - суб'єктів
підприємницької діяльності.

Статтею 13 зазначеного Декрету Кабінету
Міністрів України встановлено, що
оподатковуваним доходом вважається
сукупний чистий доход, тобто різниця
між валовим доходом (виручки у грошовій
та натуральній формі) і документально
підтвердженими витратами,
безпосередньо пов'язаними з одержанням
доходу. До складу витрат, безпосередньо
пов'язаних з одержанням доходів,
належать витрати, які включаються до
складу валових витрат виробництва
(обігу) або підлягають амортизації
згідно з Законом України «Про
оподаткування прибутку підприємств».

З правового аналізу наведених норм
матеріального права вбачається, що
фізична особа-підприємець формує
витрати за переліком статей 5 («Валові
витрати») та 8 («Амортизація») Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств».

Положення статті 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
застосовуються у частині
підтвердження первинними документами
витрачених платником податків сум
згідно з операціями (які відповідають
переліку названої статті) за
результатами або за участю яких у
звітному податковому періоді
безпосередньо отримано дохід.

До податкової декларації за звітний
податковий період включаються тільки
прямі валові витрати і суми
амортизаційних відрахувань, що
відповідають фактичній сумі
отриманого в цьому періоді валового
доходу в будь-якій формі від
визначеного виду діяльності та
підтверджені документально.

З огляду на відсутність
документального підтвердження зв?язку
витрат на оплату послуг по вивченню
ринку перевезень з господарською
діяльністю позивача, їх врахування при
визначенні оподатковуваного доходу є
безпідставним.

Таким чином, суд апеляційної інстанції
дійшов вірного висновку про
відсутність правових підстав для
скасування податкового повідомлення
рішення № /0/3170 від 09.06.2009 в частині
визначення податку з доходів в сумі 4107,2
грн..

З огляду на викладене, судова колегія
вважає, що суд апеляційної інстанції,
виконавши всі вимоги процесуального
законодавства, всебічно перевіривши
обставини справи, вирішив справу у
відповідності з нормами матеріального
права та постановив обґрунтоване
рішення, що повно відображає обставини,
які мають значення для справи. Висновки
суду про встановлені обставини і
правові наслідки є вичерпними,
відповідають дійсності і
підтверджуються доказами,
дослідженими у судовому засіданні, а
тому підстав для його скасування, з
мотивів викладених в касаційній
скарзі, не вбачається.

Керуючись ст. ст. 220-1, 223, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_2 відхилити, а
постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 16.06.2011
залишити без змін.

Ухвала вступає в законну силу з моменту
проголошення. Заява про перегляд
судового рішення в адміністративній
справі Верховним Судом України може
бути подана з підстав, в порядку та у
строки встановлені ст.ст.236-238 КАС
України.

Головуючий
Л.В.Ланченко

Судді
Н.Г.Пилипчук

Ю.І.Цвіркун