Справа № К/9991/58305/11-С
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"23" вересня 2014 р. м. Київ
К/9991/58305/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Іваненко Я.Л.,
Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження справу за
адміністративним позовом ОСОБА_4 до
Державного комітету України у справах
національностей та релігій про
визнання протиправним рішення та
зобов'язання вчинити певні дії, за
касаційною скаргою прокуратури
Автономної Республіки Крим на
постанову Окружного адміністративного
суду Автономної Республіки Крим від 22
листопада 2010 року та ухвалу
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 27 липня 2011
року,-

у с т а н о в и л а :

У серпні 2010 року позивач
звернувся із зазначеним позовом до
Державного комітету України у справах
національностей та релігії про
визнання протиправним рішення та
зобов'язання надати статус біженця. В
обґрунтування позову зазначав, що є
особою без громадянства, колишнім
громадянином Республіки Вірменія. У 1992
році прибув до України разом із сім'єю
через побоювання стати жертвою за
ознакою національності (курд) та
віросповідання (єзид). В квітні 2008 року
позивач звернувся з заявою про надання
статусу біженця внаслідок тих самих
побоювань та через політичну ситуацію
у країні походження. Однак рішенням
відповідача від 4 серпня 2010 року № 256-1 у
наданні такого статусу відмовлено, з
підстав необґрунтованості заяви.

Дану відмову позивач вважає
протиправною, тому посилаючись на ці
обставини і на неправильне
застосування Закону України «Про
біженців», Женевської Конвенції про
статус біженців 1951 року, Європейської
конвенції про захист прав людини та
основоположних свобод, просив про
задоволення позовних вимог.

Постановою Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 22 листопада 2010
року, залишеною без змін ухвалою
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду, позовні вимоги
задоволено.

У поданій до Вищого адміністративного
суду України касаційній скарзі
прокурор, посилаючись на неправильне
застосування судами попередніх
інстанцій норм матеріального і
порушення норм процесуального права,
просить ухвалені судові рішення
скасувати та відмовити у задоволенні
позовних вимог.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи, колегія суддів дійшла висновку
про задоволення скарги з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті
220 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної
інстанції перевіряє правильність
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Задовольняючи позовні вимоги
суди виходили з того, що спірне рішення
відповідача не відповідає вимогам
Закону України «Про біженців»,
оскільки у позивача є цілком
обґрунтовані побоювання стати жертвою
переслідування за ознаками політичних
переконань, а тому слід зобов'язати
міграційний орган оформити документи
щодо надання статусу біженця.

Проте до такого висновку суди
дійшли без з'ясування дійсних прав та
обов'язків сторін, в порушення норм
матеріального і процесуального права,
виходячи з наступного.

Як встановлено судами та
підтверджується матеріалами справи
позивач є колишнім громадянином
Республіки Вірменія, в даний час особою
без громадянства, оскільки відмовився
від такого у добровільному порядку.
Прибув до України в 1992 році у
неповнолітньому віці разом із сім'єю де
до цього часу проживає у м. Ялті
Автономної Республіки Крим. 15 квітня 2008
року позивач звернувся до відповідача
із завою про надання статусу біженця
внаслідок побоювань стати жертвою за
ознаками раси, віросповідання і
політичної ситуацію в країні свого
попереднього постійного проживання.
Проте рішенням відповідача від 4 серпня
2010 року № 256-1 у наданні такого статусу
відмовлено, з підстав абзацу 5 статті 10
Закону України «Про біженців» і за
відсутності умов, передбачених абзацом
2 статті 1 цього Закону.

Відповідно до абзацу 2 статті 1
Закону України «Про біженців» біженець
- особа, яка не є громадянином України і
внаслідок цілком обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань, перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи із змісту Конвенції про
статус біженців 1951 року і статті 1
Закону України "Про біженців", поняття
"біженець" включає чотири основні
підстави, за наявності яких особі може
бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться :

- знаходження особи за межами країни
своєї громадянської належності або,
якщо особа не має визначеного
громадянства - за межами країни свого
колишнього місця проживання;

- неможливість або побоювання
користуватись захистом країни
походження;

- наявність цілком обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань;

- побоювання стати жертвою
переслідувань повинно бути пов'язано з
причинами, які вказані в Конвенції про
статус біженців, а саме : а) расова
належність; б) релігія; в)
національність (громадянство); г)
належність до певної соціальної групи;
д) політичні погляди.

Якщо встановлення факту
знаходження особи за межами країни
свого колишнього місця проживання не
викликало у судів першої та
апеляційної інстанцій труднощів, то
з'ясування інших підстав для надання
статусу біженця зроблено ними
поверхово.

Що ж до обґрунтованого
побоювання стати жертвою
переслідувань, то воно є ключовим у
переліку критеріїв щодо визначення
біженця. Цей критерій складається із
суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у
наявності в особи "побоювання".
"Побоювання" є оціночним судженням, яке
свідчить про психологічну оцінку
особою ситуації, що склалася навколо
неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної
оцінки особа вирішила покинути країну
і стала біженцем, а тому з'ясування у
першу чергу суб'єктивних обставин є
досить важливим.

Слід зауважити, що суб'єктивна
оцінка залежить від особистості, і те,
що для однієї особи є нормою, для іншої
може бути невиносним. Термін
«побоювання» означає, що особа не
обов'язково постраждала від дій, які
змусили її покинути країну, а відтак
побоювання можуть випливати не з
власного досвіду біженця, а з досвіду
інших людей (рідних, друзів та інших
членів тієї ж расової або соціальної
групи, тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з
наявністю обґрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними. Факти
обґрунтованості побоювань
переслідування (загальну інформацію в
країні походження біженця) можуть
отримуватись від біженця, та незалежно
від нього - з різних достовірних джерел
інформації, наприклад, з публікацій у
засобах масової інформації, з
повідомлень національних чи
міжнародних неурядових правозахисних
організацій, із звітів Міністерства
закордонних справ і так далі.

При цьому суди повинні мати
власне судження про ситуацію в країні
походження біженця.

Ситуація у країні походження при
визначенні статусу біженця є доказом
того, що суб'єктивні побоювання стати
жертвою переслідування є цілком
обґрунтованими, тобто підкріплюються
об'єктивним положенням в країні та
історією, яка відбулася особисто із
заявником.

Що стосується підтверджуючих
доказів, то їх наявність підсилює
вірогідність зроблених заявником
тверджень, але не може бути
обов'язковим елементом його доказової
бази. Так, приймаючи до уваги особливе
положення осіб, які шукають статусу
біженця, їм немає потреби надавати усі
необхідні докази.

Слід визнати, що досить часто
особи, які шукають статусу біженця,
позбавлені в силу тих чи інших обставин
можливості надати докази в
підтвердження своїх доводів. Ненадання
документального доказу усних
тверджень не повинно перешкоджати в
прийнятті заяви чи прийнятті
позитивного рішення щодо надання
статусу біженця, якщо такі твердження
співпадають із відомими фактами, та
загальна правдоподібність яких є
достатньою. Правдоподібність
встановлюється, якщо заявник подав
заяву, яка є логічно послідовною,
правдоподібною та не суперечить
загальновідомим фактам і, отже,
викликає довіру.

Ситуація виникнення цілком
обґрунтованих побоювань
переслідування може скластися як під
час знаходження людини у країні свого
походження (у цьому випадку особа
залишає країну у пошуках притулку), так
і під час знаходження людини в
іноземній державі, через деякий час
після від'їзду з країни походження
(тобто ситуація в країні походження
змінилася після від'їзду, породжуючи
серйозну небезпеку для заявника), або
може ґрунтуватися на діях самого
заявника після його від'їзду, коли
повернення до країни походження стає
небезпечним. Але таке цілком
обґрунтоване побоювання повинно
існувати в теперішній час.

Згідно матеріалів справи фактів,
які підтверджують можливе
переслідування позивача за ознаками
віросповідання, національності або
через політичні переконання не
встановлено. При цьому твердження про
загрозу його життю чи здоров'ю у разі
повернення до країни попереднього
постійного місця проживання, є
непереконливими.

Матеріали справи не містять
жодних фактів звернення до
правоохоронних органів у країні
походження щодо свого переслідування з
боку влади, утисків або погроз за
ознаками раси, позивачем не наведено,
доказів зазначеному судами попередніх
інстанцій не встановлено.

Колегія суддів звертає увагу, що
загальновідомими є факти політичної,
економічної, соціальної тощо ситуації
у Республіці Вірменія, що у розумінні
частини 2 статті 72 Кодексу
адміністративного судочинства України
не потребує доказуванню. Ситуація у
країні попереднього постійного місця
проживання позивача не дає підстав
вважати, що через належність до певної
раси чи віросповідання він може
зазнати переслідувань.

Системний аналіз доказів у
справі, щодо фактів та обставин, які
можна розцінювати як переконливі
докази обґрунтованих побоювань стати
жертвою переслідувань за ознаками
раси, віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань щодо позивача не
має.

За змістом абзацу 5 статті 10
Закону України «Про біженців» статус
біженця не надається особі, стосовно
якої встановлено, що умови, передбачені
абзацом другим статті 1 цього Закону,
відсутні.

Ураховуючи наведене, правових підстав
для задоволення позову у судів
попередніх інстанцій не було.

Виходячи з того, що суди правильно
встановили обставини справи, але при
цьому порушили норми матеріального
права, що призвело до ухвалення
незаконних судових рішень, їх слід
скасувати з ухваленням нового рішення
про відмову у позові.

За приписами статті 229 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції має право
скасувати судові рішення судів першої
та апеляційної інстанцій та ухвалити
нове рішення, якщо обставини справи
встановлені повно і правильно, але суди
першої та апеляційної інстанцій
порушили норми матеріального чи
процесуального права, що призвело до
ухвалення незаконного судового
рішення.

Керуючись статтями 223, 229, 232 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Касаційну скаргу прокуратури
Автономної Республіки Крим
задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного
суду Автономної Республіки Крим від 22
листопада 2010 року та ухвалу
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 27 липня 2011
року скасувати, прийняти нову
постанову, якою у позові ОСОБА_4
відмовити.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
сторонам і оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало