Справа № 810/5136/14
Суддя: Панова Г. В.
Дата ухвалення: 2014-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2014 року м. Київ
810/5136/14

Київський окружний адміністративний
суд у складі: головуючого - судді
Панової Г.В., розглянувши у порядку
письмового провадження
адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 фізичної особи -
підприємця

до Державної податкової
інспекції в Обухівському районі

Головного управління
Міндоходів у Київській області

про скасування податкових
повідомлень - рішень, рішення та вимоги

В С Т А Н О В И В:

До Київського окружного
адміністративного суду звернувся
ОСОБА_1 фізична особа - підприємець
(надалі по тексту - позивач) з позовом до
Державної податкової інспекції в
Обухівському районі Головного
управління Міндоходів у Київській
області (надалі по тексту - відповідач
або податковий орган) про визнання
протиправними і скасування податкових
повідомлень - рішень від 26.03.2014
№ /465, від 26.03.2014 № /466, рішення
від 11.07.2014 № /1969,
а також вимоги про сплату боргу
(недоїмки) від 11.07.2014 №
Ф-/1968.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що прийняттю оскаржуваних
податкових повідомлень - рішень
відповідача слугувала проведена
відповідачем у період з 11.02.2014 по 03.03.2014
документальна планова перевірка
фінансово - господарської діяльності
позивача з питань дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства, правильності
нарахування та сплати єдиного внеску
на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування за період з
01.04.2014 по 31.12.2013, за результатами якої
був складений Акт від 11.03.2014 за №
434/1703/НОМЕР_1.

На думку позивача, висновки
податкового органу, викладені в Акті
перевірки є необґрунтованими, а спірні
податкові повідомлення-рішення: щодо
нарахування грошового зобов'язання з
податку на доходи фізичних осіб за
підсумками річного декларування на 2013
рік та застосування фінансових
санкцій, щодо нарахування суми
грошового зобов'язання з податку з
доходів фізичних осіб, що сплачується
податковим агентом та застосування
фінансової санкції, про застосування
штрафних санкцій за донарахування
територіальним органом доходів і
зборів своєчасно не нарахованого
єдиного внеску, а також вимога про
сплату боргу (недоїмки) прийняті
податковим органом на підставі
помилкового тлумачення норм чинного
податкового законодавства України,
безпідставно та підлягають скасуванню.

Згідно з ухвалою від 04.09.2014 судом
відкрито провадження в
адміністративній справі та призначено
справу до судового розгляду на 23.09.2014.

У судове засідання 23.09.2014 позивач, або
його уповноважений представник не
з'явились. Позивач був належним чином
повідомлений судом про дату та місце
розгляду справи, що підтверджується
поштовим повідомленням про вручення
судової повістки.

Представник відповідача, повідомлений
судом про час та місце розгляду справи,
у судове засідання 23.09.2014 не прибув, що
підтверджується розпискою, наявною у
матеріалах справи, про причини неявки
суд не повідомив, надав до суду
заперечення проти позову, в якому
вказав, що вважає позовні вимоги
безпідставними, а рішення прийняті
відповідно та у спосіб, визначений
чинним законодавством. Просив
відмовити у задоволенні позовних вимог
у повному обсязі та розглядати дану
справу за його відсутності у порядку
письмового провадження.

У зв'язку з неявкою позивача, суд
відклав розгляд даної справи на 30.09.2014.

У судове засідання 30.09.2014 з'явився
представник позивача, який позовні
вимоги підтримав у повному обсязі з
підстав, викладених у позовній заяві.
Просив суд задовольнити позов
повністю.

Представники відповідача у судове
засідання не з'явились. Про дату та
місце розгляду справи відповідач був
повідомлений судом належним чином, що
підтверджується розпискою, наявною у
матеріалах справи.

Відповідно до частини шостої статті 128
Кодексу адміністративного судочинства
України, якщо немає перешкод для
розгляду справи у судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином повідомлені
про дату, час і місце судового розгляду,
суд має право розглянути справу у
письмовому провадженні у разі
відсутності потреби заслухати свідка
чи експерта.

Судом встановлено, що для розгляду і
вирішення даної справи відсутня
потреба у заслуховування свідків чи
експертів, також немає інших перешкод
для розгляду справи у судовому
засіданні, зазначених у статті 128
Кодексу адміністративного судочинства
України, тому суд протокольною ухвалою
від 30.09.2014 вирішив подальший розгляд
справи проводити в порядку письмового
провадження в межах строків розгляду
адміністративних справ.

Дослідивши матеріали справи, суд
дійшов висновку, що адміністративний
позов підлягає задоволенню з таких
підстав.

Судом встановлено, що позивач, ОСОБА_1,
зареєстрований виконавчим комітетом
Обухівської міської ради Київської
області як фізична особа - підприємець,
та здійснює діяльність із оптової
торгівлі відходами та брухтом, що
підтверджується витягом з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб -
підприємців серії НОМЕР_2 (а.с.13 - 14), та
знаходиться на загальній системі
оподаткування.

У період з 11.02.2014 по 03.03.2014 посадовими
особами Державної податкової
інспекції в Обухівському районі
Головного управління Міндоходів у
Київській області була проведена
документальна планова перевірка
позивача з питань дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства, правильності
нарахування, обчислення та сплати
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування
позивача за період з 01.04.2011 по 31.12.2013, за
результатами якої складено Акт
перевірки від 11.03.2014 № 434-1703/НОМЕР_1 (далі
- Акт перевірки) (а.с. 19-40).

Згідно з Актом перевірки позивач в
порушення пункту 138.1, пункту 138.4 статті
138, пункту 139.1 статті 139, пункту 153.7
статті 153, пунктів 177.2, 177.4, статті 177
Податкового кодексу України від 02.12.2010
(з наступними змінами та доповненнями)
безпідставно завищив валові витрати за
2013 рік на загальну суму 871071,85 грн. Так,
позивач включив до складу витрат суму
43908,34 грн.: вартість суми амортизації
вантажного автомобіля та дробівки ТР-20
в сумі 16666,67 грн., вартість шин для
вантажного автомобіля на суму 11746,67
грн., вартість автотента та робіт по
його збільшенню на суму 90200 грн.,
вартість комп'ютерної техніки на суму
6475,00 грн. На думку податкового органу, у
позивача, який є фізичною особою -
підприємцем, відсутнє право на ведення
бухгалтерського обліку в розумінні
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» від 16.07.1999 № 996-ХІ (з наступними
змінами та доповненнями), оскільки за
приписами пункту 2 статті третьої цього
Закону бухгалтерський облік є
обов'язковим видом обліку, який
ведеться підприємством. Таким чином,
фізичні особи - підприємці не можуть
формувати у своєму податковому обліку
об'єкти основних засобів, нараховувати
податкову амортизацію, тому не мають
права відносити до складу податкових
витрат витрати з ремонту основних
засобів та вартість придбаного
рухомого та нерухомого майна.

Крім того, згідно з Актом перевірки
позивач в порушення пункту 138.1, 138.4
статті 138, пунктів 177.1, 177.2 статті 177
Податкового кодексу України
безпідставно завищив витрати за 2013 рік
на суму 760482,11 грн. та відніс до складу
витрат вартість придбаної у населення
вторинної сировини. На думку
відповідача, позивачем при включенні
до складу витрат вартості придбаної
вторинної сировини не додержано вимоги
пункту 177.10 статті 177, а також підпункту
165.1.25 пункту 165 статті 165 Податкового
кодексу України, оскільки позивач не
отримав від фізичної особи при
закупівлі вторинної сировини повний
перелік документів, визначений
зазначеними нормами Закону.

Також відповідно до Акта перевірки
позивач порушуючи пункт 153.7 статті 153
Податкового кодексу України,
безпідставно включив до складу витрат
відшкодування частини вартості
предмета лізингу автомобіля - 66681,40 грн.

Податковий орган дійшов висновку про
заниження позивачем чистого доходу,
отриманого від здійснення
господарської діяльності протягом 2013
року на загальну суму 871071,85 грн., що
призвело до заниження податкового
зобов'язання по податку з доходів
фізичних осіб.

Відповідно до Акта перевірки позивач в
порушення підпунктів 168.1.1, 168.1.2 пункту
168.1 статті 168, пункту 176.2 статті 176
Податкового кодексу України не утримав
та не перерахував до бюджету податок з
доходів фізичних осіб у розмірі 5062,50
грн.

Також, на думку податкового органу,
позивач в порушення підпунктів 198.1, 198.6
статті 198 Податкового кодексу України
відніс до складу податкового кредиту: у
вересні 2013 року суму податку на додану
вартість за придбану комп'ютерну
техніку на загальну суму 7770,00 грн., у т.ч.
ПДВ - 1295,00 грн., де податковий кредит, не
був підтверджений податковою
накладною; у липні - серпні 2013 року
відніс до складу податкового кредиту
суму ПДВ від придбання вантажного
автомобіля Renault magnum на загальну суму
198000,00 грн.. у т.ч. ПДВ 33000,00 грн. Оскільки,
для фізичних осіб - підприємців, які
застосовують загальну схему
оподаткування, чинним законодавством
не передбачено ведення
бухгалтерського обліку, у тому числі
необоротних активів (основних засобів,
що підлягають амортизації), тому, на
думку податкового органу, фізичні
особи - підприємці не можуть формувати
в своєму податковому обліку об'єкти
основних засобів, нараховувати
амортизацію, тому не можуть віднести до
складу податкового кредиту суму
податку на додану вартість придбаного
рухомого та нерухомого майна.

Податковий орган також дійшов висновку
про заниження нарахованого єдиного
внеску на загальну суму 302261,93 грн.,
враховуючи заниження позивачем
чистого доходу, отриманого від
здійснення господарської діяльності
протягом 2013 року на загальну суму 871071,85
грн.

За результатами перевірки встановлено
порушення позивачем приписів:

- підпункту 198.1, підпункту 198.6
статті 198 Податкового кодексу України
(з наступними змінами та доповненнями),
внаслідок чого позивачем занижено суму
податку на додану вартість, яка
підлягає сплаті до бюджету за 2013 рік на
загальну суму 34295,00 грн., у тому числі по
переродах: липень 2013 року - 32166,67 грн.,
серпень 2013 року - 833,33 грн., вересень 2013
року - 1295,00 грн.;

- підпунктів 168.1.1, 168.1.2 пункту 168.1 статті
168, пункту 176.2 статті 176 Податкового
кодексу України (з наступними змінами
та доповненнями), в результаті чого
занижено податкове зобов'язання з
податку з доходів фізичних осіб за
грудень 2013 року на загальну суму 5062,50
грн.;

- пункту 138.1, пункту 138.4 статті 138, пункту
139.1 статті 139, пункту 153.7 статті 153,
пункту 177.4, статті 177 Податкового
кодексу України від 02.12.2010 (з наступними
змінами та доповненнями), в результаті
чого донараховано податок на доходи
фізичних осіб за підсумками річного
декларування за 2013 рік в загальній сумі
146417,22 грн.;

- статті 7 Закону України «Про збір та
облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» ( з наступними
змінами та доповненнями), що призвело
до заниження єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування за ІІ - IV
квартали 2013 року у загальній сумі 302261,93
грн.

На підставі Акта перевірки Державною
податковою інспекцією Головного
управління Міндоходів в Обухівському
районі Київської області прийняті
податкові повідомлення-рішення: від
26.03.2014 № /466, згідно з яким позивачу
визначено суму податкового
зобов'язання з податку з доходів
фізичних осіб, що сплачується
податковим агентом в сумі 5062,50 грн. та
застосовано штрафну санкцію в розмірі
1265,63 грн.; від 26.03.2014 № /465, яким
нараховано суму грошового зобов'язання
з податку на доходи фізичних осіб за
підсумками річного декларування за 2013
рік в сумі 146417,22 грн. та застосовано
фінансову санкцію в розмірі 36604,30 грн.;
рішення від 26.03.2014 № /467, яким
нараховано єдиний соціальний внесок на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування в сумі 54381,15 грн.
та застосовано фінансову санкцію в
розмірі 2719,06 грн.; податкове
повідомлення-рішення від 26.03.2014 №
/468, яким нараховано суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість в сумі 1295,00 грн. та
застосовано фінансову санкцію в
розмірі 323,75 грн.

Не погоджуючись із прийнятими
податковими повідомленнями - рішеннями
позивач оскаржив їх в
адміністративному порядку.

За результатами адміністративного
оскарження рішенням Головного
управління Міндоходів в Київській
області було скасовано у повному
обсязі податкове повідомлення -
рішення від 26.03.2014 №/468; податкове
повідомлення - рішення від 26.03.2014 №
/467 вирішено скасувати, а
Державною податковою інспекцією
Головного управління Міндоходів в
Обухівському районі Київської області
прийнято нове рішення № /1969 від
11.07.2014 про застосування штрафних
санкцій за донарахування
територіальним органом доходів і
зборів своєчасно не нарахованого
єдиного внеску на суму 2719,06 грн. та
направлена вимога про сплату боргу
(недоїмки) від 11.07.2014 №
Ф з єдиного соціального внеску на
суму 2719,06 грн.

У подальшому позивач звернувся зі
скаргою до Державної податкової
адміністрації України про скасування
вимоги про сплату боргу (недоїмки) від
11.07.2014 № ф-, однак за результатами
її розгляду, скарга позивача залишена
без розгляду.

Вважаючи податкові
повідомлення-рішення, рішення про
застосування штрафних санкцій та
вимогу про сплату боргу (недоїмки), які
прийняті відповідачем протиправними,
позивач звернувся до суду з даним
адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що
виникли між сторонами, суд виходить з
такого.

Відповідно до положень пункту 1 частини
3 статті 2 Кодексу адміністративного
судочинства України у справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з вимогами статі 42
Господарського кодексу України
підприємництво - безпосередня
самостійна, систематична, на власний
ризик господарська діяльність з метою
отримання прибутку, яка здійснюється
фізичними та ю юридичними особами,
зареєстрованими як суб'єкти
підприємницької діяльності.

Оподаткування доходів, отриманих
фізичною особою - підприємцем від
здійснення господарської діяльності,
крім осіб, що обрали спрощену систему
оподаткування, регулюється статтею 177
Податкового кодексу України.

Відповідно до пункту 177.2 статті 177
Податкового кодексу України об'єктом
оподаткування є чистий
оподатковуваний дохід, тобто різниця
між загальним оподатковуваним доходом
(виручка у грошовій та негрошовій
формі) і документально підтвердженими
витратами, пов'язаними з господарською
діяльністю такої фізичної особи -
підприємця.

До переліку витрат, безпосередньо
пов'язаних з отриманням доходів,
належать документально підтверджені
витрати, що включаються до витрат
операційної діяльності

Згідно з Актом перевірки позивач
в порушення вимог пункту 138.1, 138.4 статті
138, пункту 177.2, пункту 177.4 статті 177
Податкового кодексу України
безпідставно завищив витрати за 2013 рік
на суму 760482,11 грн., включивши до складу
витрат вартість придбаної у населення
вторинної сировини. При цьому
податковий орган посилається на вимоги
Податкового кодексу України, а саме
пункт 177.10 статті 177, а також на
підпункти 165.125 пункту 165.1 статті 165
Податкового кодексу України.

Із матеріалів справи вбачається,
що господарські операції позивача з
придбання вторинної сировини
підтверджені актом приймання -
передачі робіт (надання послуг),
виготовлення продукції (а.с. 65),
прибутковими накладними (а.с. 66-84) та
розрахунковими квитанціями (а.с. 85-88).

Згідно з приписами пункту 177.10
статті 177 Податкового кодексу України
фізичні особи - підприємці зобов'язані
вести Книгу обліку доходів і витрат та
мати підтверджуючі документи щодо
походження товару. Форма Книги обліку
доходів і витрат та порядок її ведення
визначаються центральним органом
виконавчої влади, що забезпечує
формування та реалізує державну
податкову і митну політику. Фізичні
особи - підприємці застосовують
реєстратори розрахункових операцій
відповідно до Закону України «Про
застосування реєстраторів
розрахункових операцій у сфері
торгівлі, громадського харчування та
послуг».

Відповідно до вимог підпунктів
165.1.25 пункту 165.1 статті 165 Податкового
кодексу України до загального
місячного (річного) оподатковуваного
доходу платника податку не включаються
сума доходу, отримана платником
податку за здані (продані) ним вторинну
сировину, побутові відходи, брухт
кольорових металів, включаючи
використані (виснажені) акумулятори
електричні свинцево-кислотні (код 8548 10
21 00 згідно з УКТ ЗЕД), залишки та брухт
електричних акумуляторів із вмістом
свинцю (код 8548 10 91 00 згідно з УКТ ЗЕД), та
брухт дорогоцінних металів, проданий
Національному банку України.

Підпунктом 14.1.180 пункту 14.1 статті
14 Податкового кодексу України
встановлено, що податковий агент щодо
податку на доходи фізичних осіб -
юридична особа (її філія, відділення,
інший відокремлений підрозділ),
самозайнята особа, представництво
нерезидента - юридичної особи, інвестор
(оператор) за угодою про розподіл
продукції, які незалежно від
організаційно-правового статусу та
способу оподаткування іншими
податками та/або форми нарахування
(виплати, надання) доходу (у грошовій
або негрошовій формі) зобов'язані
нараховувати, утримувати та сплачувати
податок, передбачений розділом IV цього
Кодексу (податок з доходів фізичних
осіб), до бюджету від імені та за
рахунок фізичної особи з доходів, що
виплачуються такій особі, вести
податковий облік, подавати податкову
звітність контролюючим органам та
нести відповідальність за порушення
його норм в порядку, передбаченому
статтею 18 та розділом IV цього Кодексу.

Грошові кошти, які виплачуються
фізичним особам за придбану вторинну
сировину не підлягають оподаткуванню
податком з доходів фізичних осіб,
самозайнята особа не нараховує та
утримує податок за цього виду доходу,
тому правові підстави для поширення
поняття податкового агента в розумінні
Податкового кодексу України стосовно
позивача відсутні.

Стосовно висновку податкового
органу, що позивачем надано не повний
пакет документів, згідно з якими
придбано вторинну сировину у населення
за готівкові кошти слід зазначити таке.

Згідно з Актом перевірки (а.с. 29) фізична
особа - підприємець, який є податковим
агентом та проводить закупівлю
вторинної сировини у населення
необхідно отримати від фізичної особи
копію ідентифікаційного номера
(реєстраційного номера). Якщо фізична
особа відмовилась від отримання
реєстраційного номера із релігійних
переконань, на підтвердження якого
повинна бути відповідна відмітка в
паспорті, необхідно отримати копію
паспорта. У зв'язку з цим податковий
орган дійшов висновку, що позивачем
надано не повний пакет документів,
згідно з якими придбано вторинну
сировину у населення за готівкові
кошти.

Із матеріалів справи вбачається,
що відповідно до вимог пункту 52.1 статті
52 Податкового кодексу України позивач
звернувся до податкового органу
стосовно надання роз'яснень з питання
правильності ведення та оформлення
господарських операцій закупки
вторинної сировини, зокрема, щодо
оформлення первинних документів за
умови відсутності у фізичних осіб
даних ідентифікаційного номера та
паспорта.

24.05.2013 за вих. №1162/10/17-01-26 позивач
отримав індивідуальну консультацію
відповідача, згідно з якою позивачу
роз'яснена лише необхідність
відображення 1 ДФ нарахованого
(сплаченого) доходу на користь фізичних
осіб за здану ними вторинну сировину за
ознакою доходу, згідно з підпунктом
135.1.38 пункту 165.1 статті 165 Податкового
кодексу України, без вказівки на
необхідність одержання даних фізичних
осіб про їх ідентифікаційний код та
паспорт (а.с.89 - 91).

Крім того, згідно з пунктом 1.2
Наказу Державної податкової
адміністрації України від 24.12.2010 №1020,
зареєстрованого у Міністерстві
юстиції України 13.01.2011 №46/18784 «Про
затвердження форми Податкового
розрахунку сум доходу, нарахованого
(сплаченого) на користь платника
податків податку, і сум утриманого з
них податку (форма №1ДФ)» та Порядку
заповнення та подання податковими
агентами Податкового розрахунку сум
доходу, нарахованого (сплаченого) на
користь платників податку, і сум
отриманого з них податку» (чинного у
період, що перевірявся) встановлено, що
дія цього Порядку поширюється на
податкових агентів, у тому числі,
самозайнятих осіб, які нараховують
(виплачують, надають) доходи фізичній
особі та/або зобов'язані нараховувати,
утримувати та сплачувати податок,
передбачений розділом ІV Кодексу, до
бюджету від імені та за рахунок
фізичної особи з доходів, що
виплачуються такій особі.

Враховуючи, що нарахований та
виплачений фізичним особам дохід за
здану ними вторсировину не підлягає
оподаткуванню податком на доходи
фізичних осіб, невідображення його у
1ДФ не є законодавчо обґрунтованою
підставою для невизнання витрат,
оскільки відображенню у цьому
розрахунку підлягає лише нарахований
податковим агентом дохід, з якого
нараховано, утримано та сплачено
податок, а не фізичною особою -
підприємцем.

Таким чином, придбана у населення
позивачем вторинна сировина
підтверджена усіма необхідними
документами, які у своєму складі
містять усі передбачені чинним
законодавством реквізити та повністю
підтверджують фактичну наявність
придбаних товарно - матеріальних
цінностей та послуг.

Тобто, витрати за операціями з
придбання вторинної сировини у
населення в розмірі 760482,11 грн.,
сформовані позивачем правомірно та
підтверджені усіма необхідними
первинними документами.

Стосовно висновків відповідача
щодо порушення позивачем пунктів 138.1,
138.4 статті 138, пункту 139.1 статті 139,
пункту 153.7 статті 153, пункту 177.4 статті 177
Податкового кодексу України в частині
завищення витрат за 2013 рік на суму 110
589,74 грн., суд зазначає наступне.

Підставою для зменшення витрат на
суму 11589,74 грн. стала відсутність, на
думку відповідача, права фізичних осіб
- підприємців на ведення
бухгалтерського обліку в розумінні
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні».

Згідно з пунктом 2 статті 3 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»
бухгалтерський облік є обов'язковим
видом обліку, який ведеться
підприємством.

Відповідно до вимог статті 51
Цивільного кодексу України до
підприємницької діяльності фізичних
осіб застосовуються
нормативно-правові акти, що регулюють
підприємницьку діяльність юридичних
осіб, якщо інше не встановлено законом
або не випливає із суті відносин.

Таким чином, висновки податкового
органу щодо відсутності права позивача
вести бухгалтерський облік є
необґрунтованими. Крім того, приписами
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» не обмежене право фізичних
осіб - підприємців вести
бухгалтерський облік, а згідно з
вимогами підпункту 17.1.3 пункту 17.1
статті 17 Податкового кодексу України
платник податків має право самостійно
обирати метод ведення обліку доходів і
витрат. А відтак, фізична особа -
підприємець не позбавлена права на
витрати в розмірі амортизаційних
відрахувань з вартості основних
засобів, які безпосередньо
використовуються в його господарській
діяльності.

Щодо правомірності включення до складу
витрат суми 589,74 грн. слід зазначити
таке.

Приписами статті 177 Податкового
кодексу України встановлений порядок
оподаткування доходів, отриманих
фізичною особою - підприємцем від
провадження господарської діяльності.

Відповідно до пункту 177.4 статті 177
Податкового кодексу України до
переліку витрат, безпосередньо
пов'язаних з отриманням доходів,
належать документально підтверджені
витрати, що включаються до витрат
операційної діяльності згідно з
розділом III «Податок на прибуток»
Кодексу.

Витрати операційної діяльності
визначаються згідно з пунктами 138.4,
138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту
138.10, пунктом 138.11 цієї статті (п. 138.1 ст. 138
Податкового кодексу України).

Так, відповідно до абзацу «д» підпункту
138.10.3 пункту 138.10 статті 138 Податкового
кодексу України до складу витрат на
збут включаються витрати, пов'язані,
зокрема, з витратами на утримання
основних засобів, інших необоротних
матеріальних активів, пов'язаних зі
збутом товарів, виконанням робіт,
наданням послуг, в тому числі,
амортизація.

Із матеріалів справи вбачається, що на
підставі договору № 170 від 18.07.2013
укладеним між ТОВ «Доміон» та фізичною
особою - підприємцем ОСОБА_1 (а.с. 46-47),
останній придбав вантажний автомобіль
«Renault MAGNUM», що підтверджується
видатковою накладною від 25.07.2013 № 00174
(а.с. 48). Вартість автомобіля в сумі 165000
грн. оприбуткована на балансовий
рахунок 105 «Транспортні засоби».
Автомобіль використовується у
господарській діяльності позивача.

Згідно зі статтею 146 Податкового
кодексу України встановлений порядок
визначення вартості об'єктів
амортизації. А відповідно до пункту 146.2
амортизація об'єкта основних засобів
нараховується протягом строку
корисного використання (експлуатації)
об'єкта, установленого платником
податку, але не менше мінімально
допустимого строку, встановленого
пунктом 145.1 статті 145 цього Кодексу,
помісячно, починаючи з місяця, що
наступає за місяцем введення об'єкта
основних засобів в експлуатацію і
зупиняється на період його
реконструкції, модернізації, добудови,
дообладнання, консервації та інших
видів поліпшення та консервації.

Із матеріалів справи також вбачається,
що позивачем з місяця що настає за
місяцем введення його в експлуатацію,
були нараховані амортизаційні
відрахування та включені до складу
витрат позивача.

На підставі видаткової накладної від
02.04.2013 № 145 позивачем придбана Дробивка
марки ТР - 20, оприбуткована на
балансовий рахунок 104 «Машини та
обладнання» та використовується у
господарській діяльності Позивача,
вартість якої 21875 грн. відносилась до
складу податкових витрат у вигляді
амортизаційних нарахувань.

Згідно з приписами розділу III
Податкового кодексу України «Податок
на прибуток підприємств», надано право
на формування витрат в сумі
амортизаційних нарахувань на основні
засоби, які використовуються в
господарській діяльності, в тому числі
фізичним особам - підприємцям.

Таким чином, позивач правомірно
включив до складу витрат суму
амортизації, яка нарахована на
вартість вантажного автомобіля та
дробівки TP-20, в розмірі 16666,67 грн.,
оскільки, зазначені основні засоби
безпосередньо використовуються у
господарській діяльності позивача.

Крім того, правомірність включення
підприємцями до складу витрат сум
амортизаційних відрахувань,
встановлено Вищим адміністративним
судом України у постанові від 13.03.2013 р.
справа № К/9991/13733/11 та в ухвалі від 20.09.2012
року № К 9991/90719/11.

При зменьшенні витрат за операціям
придбання шин (видаткові накладні
№ УКИ1554 від 12.08.2013, № УКИ1852 від 27.09.2013),
автотенту (видаткова накладна № 267 від
09.08.2013, робіт по збільшенню автотенту
(акт виконаних робіт № 788 від 04.11.2013) та
комп'ютерної техніки (видаткова
накладна №7570 від 09.09.2013), податковий
орган посилається на пункт 144.1 статті 144
Податкового кодексу України,
відповідно до якої витрати на
придбання основних засобів для
використання в господарській
діяльності підлягають амортизації та
на підпункт 139.1.5 пункту 139.1 статті 139
Податкового кодексу України, який не
дозволяє включати до складу витрат
витрати на придбання, виготовлення,
будівництво, реконструкцію,
модернізацію та інше поліпшення
основних засобів.

Згідно з Актом перевірки позивачем
зменшено витрати на вартість придбаних
шин, автотенту та робіт по збільшенню
автототенту на загальну суму 20766,67 грн.,
стосуються модернізації та іншого
поліпшення основних засобів, які
підлягають амортизації (пп. 139.1.5 п. 139.1
ст. 139 Податкового кодексу України).

Вартість даних товарно - матеріальних
цінностей, відповідно до Інструкції
про застосування Плану рахунків
бухгалтерського обліку активів,
капіталу, зобов'язань і господарських
операцій підприємств і організацій,
затвердженої наказом Міністерства
фінансів України від 30.11.1999 № 291,
оприбутковано на субрахунок 207
«Запасні частини», на якому
обліковуються придбані чи виготовлені
запасні частини, готові деталі, вузли
та агрегати, які використовуються для
проведення ремонтів, заміни зношених
частин машин, транспортних засобів, а
також шин у запасі та обороті, вартість
робіт по збільшенню автотенту
віднесені до складу витрат, пов'язаних
із збутом товарів, та відповідно до
абзацу «д» підпункту 138.10.3 пункту 138.10
статті 138 Податкового кодексу України,
включені до складу витрат на збут,
оскільки пов'язані з утриманням
основного засобу.

Судом також встановлено, що 21.05.2014
за № 130521-17/ФЛ-Ф-А позивачем та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Віейбі лізинг» був
укладений договір фінансового лізингу
автомобіля Renault Fluence (а.с. 49 - 53).

Відповідачем зменшено витрати на суму
відшкодування (компенсації) 66681,40 грн.,
на користь ТОВ «Віейбі лізинг», частини
вартості автомобіля Renault Fluence,
отриманого позивачем у фінансовий
лізинг з посиланням на пункт 153.7 статті
153 Податкового кодексу України.

Згідно з пунктом 153.7 статті 153
Податкового кодексу України передача
майна у фінансовий лізинг (оренду) для
цілей оподаткування прирівнюється до
його продажу в момент такої передачі.
При цьому орендар включає вартість
об'єкта фінансового лізингу (без
урахування процентів, нарахованих або
таких, що будуть нараховані, відповідно
до договору) до складу основних засобів
з метою амортизації, за наслідками
податкового періоду, в якому
збувається така передача.

Відповідачем, на підставі пункту 144.1
статті 144 Податкового кодексу України,
зменшено витрати на вартість
комп'ютерної техніки (2 ноутбуки та
принтер) в розмірі 6475,00 грн.

Відповідно до пункту 144.1 статті 144
Податкового кодексу України витрати на
придбання основних засобів для
використання в господарській
діяльності підлягають амортизації.

Тобто, на думку відповідача, витрати
формуються не у сумах компенсації
частини предмету лізингу та розмірі
вартості основних засобів, а у розмірі
амортизаційних відрахувань,
нарахованих на вартість придбаного
автомобіля та комп'ютерної техніки, які
відповідно до пункту 144.1 статті 144 та
пункту 153.7 статті 153 Податкового
кодексу України, підлягають включенню
до складу основних засобів та
нарахуванню амортизації.

Відповідачем не було включено до
складу витрат амортизаційні
нарахування на вартість даного
автомобіля, так як і амортизаційні
нарахування з вартості комп'ютерної
техніки.

Відповідно до вимог пункту 86.10 статті 86
Податкового кодексу України в акті
перевірки контролюючих органів,
зазначаються як і акти заниження, так і
факти завищення податкових зобов'язань
платника. Тобто, під час перевірки
платників податків, податкові органи
мають не лише збільшувати об'єкт
оподаткування та застосовувати
фінансову санкцію, а визначати
податкові зобов'язання у відповідності
до вимог чинного законодавства, в тому
числі, шляхом зменшення задекларованих
платником додаткових зобов'язань.
Таким чином, застосування за даними
операціями фінансових санкцій в сумі
36604,30 грн. є безпідставним.

З огляду на викладене, суд дійшов
висновку, що податкові
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції в Обухівському
районі Головного управління
Міндоходів у Київській області від
26.03.2014 № /466, від 26.03.2014 № /465 є
протиправними та підлягають
скасуванню.

Згідно з Актом перевірки зменшення
позивачем витрат на суму 870071,85 грн.
призвело до заниження отриманого
чистого доходу та як наслідок, до
заниження нарахованого єдиного внеску
в загальній сумі 54381,15 грн., чим порушено
вимоги статті 7 Закону України «Про
збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» (із змінами та
доповненнями).

Відповідно до підпункту 2 частини
першої статті 7 Закону України «Про
збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» (із змінами та
доповненнями) єдиний внесок
нараховується на суму доходу
(прибутку), отриманого від їх
діяльності, що підлягає обкладенню
податку на доходи фізичних осіб.

Згідно з пунктом 177.2 статті 177
Податкового кодексу України
оподаткуванню податком з доходів
фізичних осіб підлягає чистий
оподатковуваний дохід, тобто різниця
між загальним оподатковуваним доходом
(виручка у грошовій та негрошовій
формі) і документально підтвердженими
витратами, пов'язаними з господарською
діяльністю такої фізичної особи -
підприємця.

Відповідно до Акта перевірки у зв'язку
з тим, що за результатами господарської
діяльності у 2013 році позивачем не
отримано чистого доходу у розмірі 891051,85
грн., суд вважає, що сума єдиного внеску
на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування в розмірі 54 381,15
грн. донарахована безпідставно та, як
наслідок, неправомірно застосовані
фінансові санкції - 2719,06 грн.

Щодо нарахованого податку на доходи
фізичних осіб в сумі 5062,5 грн. та
фінансових санкцій в сумі 1265,63 грн., які
відповідач нарахував за операціями
проведеними з ФОП ОСОБА_3, слід
зазначити наступне.

Як свідчить Акт перевірки (стор. 13-14),
позивач під час виплати доходу
фізичній особі ОСОБА_3 в сумі 33750 грн. за
передані в оренду транспортні засоби,
не утримав не перерахував до бюджету
податку на доходи фізичних осіб, чим
порушив підпункти 168.1.1., 168.1.2. пункту 168.1
статті 168, пункту 176.2 статті 176
Податкового кодексу України.

В той же час, як встановлено судом,
орендна плата за використання
транспортних засобів виплачувалась на
користь фізичної особи - підприємця
ОСОБА_3 про що свідчать акти наданих
послуг від 30.11.2013 №149 та від 31.12.2013 №151,
складені зазначеною фізичною особою -
підприємцем.

Із матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_3 є приватним підприємцем та з
15.11.2013 є платником єдиного податку 4
групи зі ставкою 5 %.

Відповідно до підпункту 165.1.36 пункту 165.1
статті 165 Податкового кодексу України
до складу загального місячного
(річного) оподатковуваного доходу
платника податків не включається дохід
підприємця, з якого сплачується єдиний
податок відповідно до спрощеної
системи оподатковування.

Згідно з пунктом 177.9 статті 177
Податкового кодексу України
оподаткування доходів, отриманих
фізичною особою - підприємцем, який
обрав іншу систему оподаткування
доходів від провадження господарської
діяльності, здійснюється за правилами,
встановленими Податковим кодексом
України.

Так, відповідно до підпункту 2 пункту
297.1 статті 297 Податкового кодексу
України платники єдиного податку
звільняються від обов'язку і
нарахування, сплати і подання
податкової звітності за податком на
доходи фізичних осіб у частині доходів,
утриманих у результаті господарської
діяльності фізичної особи.

Крім того, пунктом 177.8 статті 177
Податкового кодексу України
встановлено, що під час нарахування
виплати фізичній особі - підприємцю
доходу від здійснення нею
підприємницької діяльності, суб'єкт
господарювання та/або самозайнята
особа, які нараховують (виплачують)
такий дохід, не утримують податок на
доходи у джерела виплати, якщо фізичною
особою - підприємцем, яка отримує такий
дохід, надано копію документу, що
підтверджує її державну реєстрацію
відповідно до Закону як суб'єкта
підприємницької діяльності.

З урахуванням наведеного вище,
нарахування позивачу податку на доходи
фізичних осіб, що сплачується
податковим агентом із доходів платника
податків в сумі 5062,50 грн. та
застосуванні з фінансової санкції в
розмірі - 1265,63 грн. по операції
нарахування та перерахування на
користь платника єдиного податку -
ОСОБА_3 орендної плати за транспортні
засоби є безпідставним.

З огляду на викладені обставини,
оскільки в ході судового рогляду судом
не встановлено заниження позивачем
чистого доходу, рішення від 11.07.2014
№ /1969 «Про застосування
штрафних санкцій за донарахування
територіальним органом доходів і
зборів або платником податків
своєчасно не нарахованого єдиного
внеску», а також вимога про сплату
боргу (недоїмки) від 11.07.2014 № Ф/1968 з
єдиного внеску на суму 54381,15 грн.
прийняті протиправно та підлягають
скасуванню.

Згідно зі статтею 71 цього Кодексу
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім розгляду
справ про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкту владних
повноважень.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Суб'єкт владних повноважень повинен
надати суду всі наявні у нього
документи і матеріали, які можуть бути
використані як докази у справі.

Водночас, відповідач не надав суду
належних і допустимих доказів, які б
свідчили про обгрунтованість та
правомірність прийняття спірних
рішень, тому позов підлягає
задоволенню.

Згідно з частиною першою статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Керуючись статтями 11, 14, 69, 70, 71, 128, 158-163,
167, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати протиправним і скасувати
податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції в
Обухівському районі Головного
управління Міндоходів у Київській
області від 26.03.2014 № /465.

3. Визнати протиправним і скасувати
податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції в
Обухівському районі Головного
управління Міндоходів у Київській
області від 26.03.2014 № /466.

4. Визнати протиправним та скасувати
рішення Державної податкової
інспекції в Обухівському районі
Головного управління Міндоходів у
Київській області від 11.07.2014 № /1969
про застосування штрафних санкцій за
донарахування територіальним органом
доходів і зборів або платником
податків своєчасно не нарахованого
єдиного внеску.

5. Скасувати вимогу про сплату боргу
(недоїмки) від 11.07.2014
№ Ф /1968.

6. Стягнути з Державного бюджету
України на користь ОСОБА_1 фізичної
особи-підприємця судовий збір у сумі 487
(чотириста вісімдесят сім) грн. 20 коп.

Постанова набирає законної сили в
порядку, встановленому статтею 254
Кодексу адміністративного судочинства
України.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду
подається до Київського апеляційного
адміністративного суду через
Київський окружний адміністративний
суд.

Згідно з частиною другою статті 186
Кодексу адміністративного судочинства
України апеляційна скарга на постанову
суду першої інстанції подається
протягом десяти днів з дня її
проголошення. У разі застосування
судом частини третьої статті 160 цього
Кодексу, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

Суддя
Панова Г. В.