Справа № 2а-5943/10/1570
Суддя: Малинін В.В.
Дата ухвалення: 2014-10-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"14" жовтня 2014 р. м. Київ
К/9991/70268/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Малиніна В.В. (доповідач), Ситникова О.Ф.,
Швеця В.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на
постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 25 січня
2012 року та ухвалу Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 16 жовтня 2012 року по справі за
позовом ОСОБА_4 до Управління
міграційної служби в Одеській області
про визнання рішення неправомірним,
його скасування та зобов'язання
вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 (далі- позивач) звернувся з
адміністративним позовом до
Управління міграційної служби в
Одеській області (далі-відповідач) про
визнання рішення Управління
міграційної служби в Одеській області
про відмову ОСОБА_4 в оформленні
документів для вирішення питання щодо
надання статусу біженця неправомірним
та його скасування, зобов'язання у
відповідності з процедурою,
передбаченою ст. 12 Закону
України, прийняти рішення про
оформлення документів для вирішення
питання щодо надання статусу біженця.

В обґрунтування позовних вимог
позивачем зазначено, що він має
побоювання стати жертвою
переслідування, жорсткого та
нелюдського поводження, а його життю та
здоров'ю загрожує реальна небезпека по
причині належності до певної
національності.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 25 січня 2012
року, залишеною без змін ухвалою
Одеського апеляційного
адміністративного суду від 16 жовтня 2012
року, відмовлено у задоволенні позову.

У касаційній скарзі заявник,
посилаючись на порушення судами норм
процесуального та матеріального права,
просить рішення судів першої та
апеляційної інстанцій скасувати та
прийняти нове, яким задовольнити позов.

Заслухавши доповідь судді Вищого
адміністративного суду України
стосовно обставин, необхідних для
прийняття рішення судом касаційної
інстанції, перевіривши і обговоривши
доводи касаційної скарги, правильність
правової оцінки обставин справи та
застосування судом норм матеріального
і процесуального права, колегія суддів
вважає, що касаційна скарга
задоволенню не підлягає, виходячи з
наступного.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.223 КАС
України, суд касаційної інстанції за
наслідками розгляду касаційної скарги
має право залишити касаційну скаргу
без задоволення, а судові рішення - без
змін.

Відмовляючи у задоволенні
позову, суди виходили з того, що позивач
не підпадає під ознаки біженця,
передбачені ст.1 Міжнародної конвенції
про статус біженців від 28 липня 1951 року,
абз.2 ст.1 Закону України «Про
біженців», оскільки він не зазнав
переслідування в країні походження з
боку властей із-за його відношення до
певної соціальної, релігійної чи
етнічної групи.

Із зазначеним висновком
колегія суддів погоджується і вважає
необхідним зауважити на наступне.

Як досліджено судами попередніх
інстанцій, ОСОБА_4 є громадянином Сирії.
Позивач виїхав з Сирії офіційно за
туристичною візою. До України потрапив
7 листопада 2007 року, літаком
Алепо-Одеса. Після приїзду йому
продовжили реєстрацію строком до 30
березня 2008 року. З цього періоду
перебував на території України
нелегально. З пояснень позивача,
вилетіти не міг через існуючі в Сирії
проблеми.

Позивач звернувся 28 квітня 2009
року до Управління міграційної служби
в Одеській області із заявою про
надання статусу біженця. Рішенням
Управління міграційної служби в
Одеській області №41 від 2 червня 2009
року позивачу відмовлено у наданні
статусу біженця на підставі абзацу
6 статті 12 Закону України «Про
біженців»№ 2557-ІП від 21 червня 2001 року (в
редакції, яка діяла на момент
виникнення спірних правовідносин).

Управлінням міграційної служби
в Одеській області винесено
повідомлення про відмову в оформлені
документів для вирішення питання щодо
надання статусу біженця №17-9-968 від 3
червня 2009 року, яке отримано позивачем 5
червня 2009 року.

Відповідно до ст. 10 Закону
України «Про біженців», статус біженця
не надається особі:

- яка вчинила злочин проти
миру, воєнний злочин або злочин проти
людства і людяності, як їх визначено у
міжнародному праві;

- яка вчинила тяжкий злочин
неполітичного характеру за межами
України до прибуття в Україну з метою
набуття статусу біженця, якщо таке
діяння віднесено Кримінальним
кодексом України до тяжких злочинів;

- яка винна у вчиненні дій, що
суперечать меті та принципам
Організації Об'єднаних Націй;

- стосовно якої встановлено,
що умови, передбачені абзацом другим
статті 1 цього Закону, відсутні;

- яка до прибуття в Україну
була визнана біженцем або отримала
притулок в іншій країні;

- яка до прибуття в Україну з
наміром набути статусу біженця
перебувала в третій безпечній країні.
Дія цього абзацу не поширюється на
дітей, розлучених з сім'ями, а також на
осіб, які народилися чи постійно
проживали на території України, а також
їхніх нащадків (дітей, онуків).

У відповідності до положень
ст.1 Міжнародної конвенції про статус
біженців від28 липня 1951 року, абз.2
ст.1 Закону України «Про біженців» під
цією особою визначають особу, яка не є
громадянином країни прибуття,
внаслідок ґрунтовних побоювань стати
жертвою переслідувань за ознаками
раси, віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань, перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
цим захистом внаслідок таких
побоювань, або, не маючи громадянства
(підданства) і перебуваючи за межами
країни свого попереднього постійного
проживання, не може чи не бажає
повернутися до неї внаслідок
зазначених побоювань.

Як вбачається із заяви позивача
від 28 квітня 2009 року позивач приймав
участь у мітингу 12 березня 2007
року, присвячений подіям, які відбулися
12 березня 2004 року (футбольний матч між
курдами та арабами). Під час мітингу
приїхали представники поліції. Вечором
15 березня 2007 року до будинку, де
проживала вся його родина, приїхала
поліція, позивача було заарештовано. В
поліцейській дільниці позивач
перебував на протязі двох діб, потім
його перевели до Алепо, а звідти до
м.Дамаск. В тюрмі Азра (м.Дамаск) позивач
перебував до 16 червня 2007 року. Після
визволення позивач повернувся до Айн
Аль-Араб (Кубані). З того часу позивач
нічим не займався, іноді приїздив до
своїх батьків до Алепо. Під час поїздок
до братів до будинку приходили
представники поліції, але через страх
потрапити до поліції позивач вирішив
виїхати за кордон. Фактів його
переслідування в країні походження
позивач не наводить, вказані обставини
підтверджені позивачем у
реєстраційному листку та власній
анкеті. Підтверджень того, що подальше
перебування позивача у країні
походження або повернення до неї
реально загрожує його життю та свободі
суду не надано.

Відповідно до Закону України
„Про біженців" особа котра звертається
з клопотанням про надання статусу
біженця в Україні, має обґрунтовано
довести що саме вона є жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання національності,
громадянства, належності, до певної
соціальної групи або політичних
переконань.

Частина 7 ст. 11 Закону
України „Про біженців" регламентує, що
крім заяв про надання статус біженця
заявником додаються документи та
матеріали, що можуть бути доказом
наявності умов для набуття статусу
біженця. Практичні рекомендації
„Судовий захист біженців і осіб, що
прибули в Україну в пошуках притулку"
видана 2000 року за допомогою
Представництва УВКБ ООН по справам
біженців в Україні і Центра досліджень
проблем міграції доповідає: при
звернені до органу міграційної служби
за наданням статусу біженця в Україні,
як доказ необхідно пред'явити
документи або їх копії, що
підтверджують обґрунтованість
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання
національності, громадянства,
належності до певної соціальної
групи або політичних переконань.
Підтвердженням фактів стати жертвою
переслідувані можуть бути документи
офіційних органів влади, суду,
прокуратури, держава безпеки про
залучення до відповідальності в країні
цивільної належності або держави
постійного місця проживання.

Відповідно до положень Конвенції
про статус біженців 1951 року і Протоколу
1967 року поняття «біженець»включає в
себе чотири основні підстави, за
наявності яких особі може бути надано
статус біженця. Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або,
якщо особа не має визначеного
громадянства, за межами країни свого
колишнього місця проживання;

2) наявність цілком обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою
переслідування повинно бути пов'язане
з ознаками, які вказані в Конвенції про
статус біженців, а саме: а) расової
належності; б) релігії; в)
національності (громадянства); г)
належності до певної соціальної групи;
д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи
користуватися захистом країни
походження внаслідок таких побоювань.

Отже, під час вирішення питання
щодо надання статусу біженця необхідно
враховувати всі чотири підстави. При
цьому немає значення, чи склалися
обґрунтовані побоювання стати жертвою
переслідування за однією з наведених
ознак чи за декількома.

Обґрунтоване побоювання стати
жертвою переслідувань є визначальним у
переліку критеріїв щодо визначення
біженця. Цей критерій складається із
суб'єктивної та об'єктивної сторін.
Суб'єктивна сторона полягає у
наявності в особи зазначеного
побоювання. Побоювання є оціночним
судженням, яке свідчить про
психологічну оцінку особою ситуації,
що склалася навколо неї. Об'єктивна
сторона пов'язана з наявністю
обґрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними.

Відповідно до ч.4 ст. 8 Закону 3671-VI
рішення про оформлення або відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, приймається на підставі
письмового висновку працівника, який
веде справу, і оформлюється наказом
керівника органу міграційної служби.

Частиною 6 зазначеної статті 8
Закону передбачено, що рішення про
відмову в оформленні документів для
вирішення питань щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, приймаються за
заявами, які є очевидно
необґрунтованими, тобто якщо у
заявника відсутні умови, зазначені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України, в
межах касаційної скарги, повністю
погоджується із висновками судів
попередніх інстанцій та вважає, що
доводи касаційної скарги не
спростовують висновків судів, тому
вимоги касаційної скарги не підлягають
задоволенню.

Відповідно до частини першої
статті 224 КАС України суд касаційної
інстанції залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 224, 230, 231
КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 -
залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 25 січня 2012
року та ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 16 жовтня 2012
року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі і
оскарженню не підлягає.

Судді:

В.В.Малинін

О.Ф.Ситников

В.В.Швець