Справа № 207/4383/13-а (2-а/207/156/13)
Суддя: Юхименко О.В.
Дата ухвалення: 2014-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

11 вересня 2014 рокусправа № 207/4383/13-а
(2-а/207/156/13)

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Юхименка О.В.

суддів: Дурасової
Ю.В. Нагорної Л.М.

за участю секретаря судового
засідання: Лащенко Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу Управління
пенсійного фонду України

в Баглійському
районі міста Дніпродзержинська

Дніпропетровської
області,

на постанову Баглійського
районного суду Дніпропетровської
області

від 23 грудня 2013р.,

у справі №
207/4383/13-а(2а-207/156/13)

за позовом ОСОБА_2

до відповідача Управління
пенсійного фонду України

в Баглійському
районі міста Дніпродзержинська

Дніпропетровської
області,

про визнання
протиправними дій та зобов'язання
вчинити дії, -

встановив: 09 жовтня 2013 року ОСОБА_2
подав позов до Управління Пенсійного
фонду України в Баглійському районі
міста Дніпродзержинська
Дніпропетровської області (далі -
Відповідач), у якому просив визнати
незаконною бездіяльність щодо не
призначення та не виплати йому пенсії
за віком протягом 10 днів після
отримання заяви від 27 червня 2013 року та
зобов'язати УПФУ в Баглійському районі
м. Дніпродзержинська призначити та
виплачувати йому пенсію за віком з 27
червня 2013 року.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що до
листопада 2007 року проживав у АДРЕСА_1, а
потім виїхав на постійне місце
проживання у Німеччину, де і перебуває
на консульському обліку. 27.06.2013 року він
особисто звернувся із заявою про
призначення пенсії та надав усі
необхідні документи, його трудовий
стаж складає більше 30 років. Листом від
01.10.2013 року йому відмовлено в
призначенні пенсії з посиланням на
відсутність постійної реєстрації в
Україні, що є порушенням його
конституційних прав.

Постановою Баглійського районного
суду Дніпропетровської області від 23
грудня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_2
задоволено у повному обсязі.

Постанова суду обґрунтована тим, що
ОСОБА_2 є громадянином України,
застрахованою особою в системі
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування та має право на
отримання пенсії за віком. В той же час
реєстрація місця проживання чи місця
перебування особи або його відсутність
не можуть бути умовою реалізації прав і
свобод, передбачених Конституцією,
законами чи міжнародними договорами
України або підставою для їх обмеження.
( а.с.32-33).

З указаним рішенням суду першої
інстанції не погодилось Управління
пенсійного фонду України в
Баглійському районі міста
Дніпродзержинська, подало апеляційну
скаргу, у

якій, посилаючись на порушення судом
норм матеріального права, просило
постанову суду скасувати та прийняти
нове рішення про відмову у задоволенні
вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що
Позивачем не надано повного пакету
документів, які б давали право на
призначення Позивачу пенсії за віком
саме даним УПФУ - тобто, документів, які
б свідчили про мешкання Позивача саме
на території Баглійського району, а
також не надано належних документів, що
підтверджують трудовий стаж (трудова
книжка не надавалась), а зарахувати
стаж роботи на підставі довідок,
виданих ОСОБА_2, немає законних підстав,
оскільки не підтверджено належність
зазначених довідок ОСОБА_2, який
звернувся із заявою за призначенням
пенсії. Також просять звернути увагу,
що між Урядами України та Німеччини не
укладено міждержавних угод щодо
пенсійного забезпечення громадян
України, які постійно проживають на
території Німеччини.

Заперечень на апеляційну скаргу до
суду не надходило.

Сторони, будучи належним чином
повідомлені про час та місце розгляду
справи, до судового засідання не
з'явились, клопотань про розгляд справи
за їх участі до суду не надходило, а
тому, відповідно до ст. 41 КАС України,
фіксування судового засідання за
допомогою звукозаписувального
технічного запису не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги і заявлених позовних вимог, суд
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Факт особистого звернення ОСОБА_2 27.06.2013
року із заявою про призначення пенсії
за віком та надання повного пакету
документів пенсійним органом не
заперечується та підтверджується
матеріалами справи, у тому числі і
відмітною спеціаліста УПФУ на заяві, у
якій відсутні відмітки про
необхідність надання додаткових
документів (а. с. 6)

Рішенням УПФУ від 09.09.2013 року Позивачу
відмовлено у призначенні пенсії за
віком з посиланням на те, що у графі
«зареєстрований за паспортом» ОСОБА_2
зазначив - Німеччина. Згідно з листом
Баглійського РВ відомостей про
реєстрацію ОСОБА_2 у м.
Дніпродзержинську немає. Між Урядами
України та Німеччини не укладено
міжнародних угод щодо пенсійного
забезпечення громадян України, які
постійно проживають на території
Німеччини.

Незгода ОСОБА_2 з діями пенсійного
органу щодо відмови у призначенні
пенсії та зобов'язання УПФУ призначити
йому пенсію за віком із дня звернення і
є предметом судового спору.

Задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_2 у повному обсязі, суд першої
інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 є
громадянином України, застрахованою
особою в системі загальнообов'язкового
державного пенсійного страхування та
має право на отримання пенсії за віком.
Сама по собі реєстрація місця
проживання чи місця перебування особи
або її відсутність не можуть бути
умовою реалізації прав і свобод,
передбачених Конституцією, законами чи
міжнародними договорами України або
підставою для їх обмеження.

Колегія суддів погоджується з
таким висновком суду першої інстанції
та вважає за необхідне зазначити
наступне.

Частина 2 статті 19 Конституції
України визначає, що органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Як слідує зі змісту рішення УПФУ,
підставою для відмови Позивачу у
призначенні пенсії за віком стали
відсутність реєстрації та фактичного
місця проживання Позивача у
Баглійському районі міста
Дніпроджержинська на час звернення за
призначенням пенсії (був
зареєстрований лише до 12.10.2007р.) та
відсутність угоди між Урядами України
та Німеччини щодо пенсійного
забезпечення громадян України.

Однак така позиція пенсійного органу
не узгоджується з правовими нормами, що
регулюють спірні правовідносини.

Частиною другою статті 2 Закону України
«Про свободу пересування та вільний
вибір місця проживання в Україні»
визначено, що реєстрація місця
проживання чи місця перебування особи
або її відсутність не можуть бути
умовою реалізації прав і свобод,
передбачених Конституцією України,
законами чи міжнародними договорами
України, або підставою для їх
обмеження.

Про це зазначено і в рішенні
Конституційного суду України № 25-рп/2009
від 07.10.2009 року, де суд прийшов до
висновку, що право на соціальний захист
віднесено до основоположних прав і
свобод. Це право гарантується
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням за рахунок
страхових внесків громадян,
підприємств, установ і організацій, а
також бюджетних та інших джерел
(частина друга статті 46 Основного
Закону України) і забезпечується
частиною другою статті 22 Конституції
України, відповідно до якої
конституційні права і свободи
гарантуються і не можуть бути
скасовані.

Пенсія за віком, за вислугу років та
інші її види, що призначаються у зв'язку
з трудовою діяльністю, заслужені
попередньою працею і є однією з форм
соціального захисту. Цим визначається
зміст і характер обов'язку держави
стосовно тих громадян, які набули право
на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні
право на соціальний захист кожного
громадянина, без будь-яких винятків,
держава реалізує положення статті 24
Конституції України, відповідно до
яких громадяни мають рівні
конституційні права і не може бути
обмежень за ознаками раси, кольору
шкіри, політичних, релігійних та інших
переконань, статі, етнічного та
соціального походження, майнового
стану, місця проживання, за мовними або
іншими ознаками.

Крім того, Україна гарантує піклування
та захист своїм громадянам, які
перебувають за її межами (частина третя
статті 25 Конституції України) .

Таким чином, виходячи із правової,
соціальної природи пенсій право
громадянина на одержання призначеної
йому пенсії не може пов'язуватися з
такою умовою, як постійне проживання в
Україні; держава відповідно до
конституційних принципів зобов'язана
гарантувати це право незалежно від
того, де проживає особа, якій
призначена пенсія, - в Україні чи за її
межами та позбавляти особу права на
пенсію у тих випадках, коли вони обрали
постійним місцем проживання країну, з
якою не укладено відповідного
договору.

З огляду на зазначене дії пенсійного
органу, як і винесене 09.09.2013 року
рішення щодо відмови у призначенні
ОСОБА_2 пенсії за віком з підстав
відсутності реєстрації та фактичного
місця проживання у Баглійському районі
міста Дніпроджержинська на час
звернення за призначенням пенсії (був
зареєстрований лише до 12.10.2007р.) та
відсутності угоди між Урядами України
та Німеччини щодо пенсійного
забезпечення громадян України, які
постійно проживають на території
Німеччини не можна визнати
правомірними та такими, що
узгоджуються з приписами частини 3
статті 2 КАС України та частини 2 статті
19 Конституції України.

Поновлення порушених прав Позивача має
відбутись шляхом зобов'язання
пенсійного органу вирішити питання
про призначення ОСОБА_2 пенсії за віком
з дня його звернення до пенсійного
органу та надання необхідних
документів.

Щодо посилання заявника апеляційної
скарги на те, що довідки про періоди
роботи для обчислення стажу для
призначення пенсії, видані ОСОБА_2
суперечать даним паспорту громадянина
України для виїзду за кордон - ОСОБА_2,
колегія суддів зазначає, що вказані у
апеляційній скарзі обставини не були
зазначені у прийнятому Рішенні УПФУ
від 09.09.2013 року в якості підстав для
відмови Позивачу у призначенні пенсії
за віком.

Крім того, пенсійний орган при
прийнятті заяви про призначення пенсії
та доданих до неї документів, не
зазначав про відсутність та
недостовірність певних документів.

В той же час, у відповідності до пункту
4-2 Порядку подання та оформлення
документів для призначення
(перерахунку) пенсій відповідно до
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", затвердженого постановою
Пенсійного фонду України № 22-1 від
25.11.2005 року орган, що призначає пенсію,
має право вимагати від підприємств,
установ та організацій, фізичних осіб
дооформлення у тримісячний строк з

дня подання заяви прийнятих і подання
додаткових документів, передбачених
законодавством, а також перевіряти
обґрунтованість їх видачі. Вказане
свідчить про право Відповідача, у разі
необхідності, перевіряти
правомірність видання та належність
указаних довідок Позивачу та складати
відповідні акти у разі виявлення
будь-яких порушень чи неточностей.
Таких доказів УПФУ до суду не надавало.

За таких обставин та межах доводів
апеляційної скарги підстави для зміни
чи скасування судового рішення -
відсутні.

Керуючись ст. 195, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200
Кодексу адміністративного судочинства
України, Дніпропетровський
апеляційний адміністративний суд, -

ухвалив :

Апеляційну скаргу Управління
пенсійного фонду України в
Баглійському районі міста
Дніпродзержинська Дніпропетровської
області - залишити без задоволення.

Постанову Баглійського районного суду
Дніпропетровської області від 23 грудня
2013 року у справі № 207/4383/13-а(2а-207/156/13) -
залишити без змін.

Ухвала Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
набирає законної сили з моменту її
проголошення, та може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
адміністративного суду України у
строки, визначені статтею 212 КАС
України.

Головуючий:
О.В. Юхименко

Суддя:
Ю.В. Дурасова

Суддя:
Л.М. Нагорна