Справа № 809/1655/14
Суддя: Мигалюк Ю.В.
Дата ухвалення: 2014-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

"06" жовтня 2014 р.
Справа № 809/1655/14

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Мигалюка Ю.В.

секретаря Щербяк В.С.,

за участю сторін:

представника позивача: Федоріва
В.І.,

представника відповідача:
Джоголик Ю.В.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні у м.
Івано-Франківську в приміщенні суду
адміністративну справу за позовом
Дочірнього підприємства
«Івано-Франківський облавтодор»
Відкритого акціонерного товариства
«Державна акціонерна компанія
«Автомобільні дороги України» до
Державної податкової інспекції у м.
Івано-Франківську про визнання
нечинними та скасування податкових
повідомлень-рішень № та №
від 11.12.2013 року -

ВСТАНОВИВ:

Дочірнє підприємство
«Івано-Франківський облавтодор»
Відкритого акціонерного товариства
«Державна акціонерна компанія
«Автомобільні дороги України»
звернулося до суду з адміністративним
позовом до Державної податкової
інспекції у м. Івано-Франківську про
визнання нечинними та скасування
податкових повідомлень-рішень №
та № від 11.12.2013 року.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав,
суду пояснив, що відповідач
протиправно, на підставі помилкового
висновку щодо нереальності та
безтоварності договорів, укладених між
позивачем та ПП «Паралель ВІД», ПП
«Л.В.М.», СПД ОСОБА_3 та ТОВ «НБ-Україна»
оскаржуваними податковими
повідомленнями-рішеннями визначив
додаткові зобов'язання зі сплати
податку на прибуток в розмірі 2 053 602
грн., в тому числі 681 969 грн. за
штрафними санкціями та по податку на
додану вартість в розмірі 2 144 536 грн., в
тому числі 690 822 грн. штрафних санкцій.
Зазначив, що висновки податкового
органу з посиланням на акти зустрічної
перевірки контрагентів позивача є
неправомірними, оскільки укладені
правочини є реальними, в судовому
порядку не визнані недійсними. На
підтвердження даних фактів подав
відповідні копії первинних документів.
Зазначив, що акти зустрічних перевірок
не можуть бути достатніми доказами
щодо прийняття висновку нереальності
здійснення господарської діяльності
та безтоварності операцій. Просив
позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти позову заперечив, суду
пояснив, що за наслідками проведеної
позапланової невиїзної перевірки за
період з 01.11.2010 року по 30.06.2012 року
позивачем проведено операції з
купівлі-продажу, що не спрямовані на
реальне настання наслідків, що
обумовлені ними по правочинах при
придбанні товарів (послуг) у ПП
«Паралель ВІД», ПП «Л.В.М.», СПД ОСОБА_3
та ТОВ «НБ-Україна», товар по даних
правочинах не був переданий, позивачем
занижено податок на прибуток в
загальній сумі 1 371 633 грн. та податок на
додану вартість в сумі 1 453 714 грн. за
період з 01.11.2010 року по 30.06.2012 року.
Висновок податковим органом зроблено
на підставі матеріалів зустрічних
перевірок контрагентів позивача,
відповідно до яких встановлено
відсутність фактичного постачання
товарів та послуг через ненадання для
перевірки первинних документів та
інших проведених податковим органом
заходів щодо здійснення
фінансово-господарської діяльності,
незнаходження за місцем юридичної
адреси, тощо. Просив у задоволенні
позову відмовити.

Розглянувши матеріали
адміністративної справи, заслухавши
пояснення представників сторін,
дослідивши докази суд прийшов до
висновку що позов підлягає до
задоволення із наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що
позивач - Дочірнє підприємство
«Івано-Франківський облавтодор»
Відкритого акціонерного товариства
«Державна акціонерна компанія
«Автомобільні дороги України»
створено відповідно до наказу
Державної служби автомобільних доріг
України від 09.04.2002 року на виконання
Указу Президента України від 08.11.2001
року №1056 «Про заходи щодо підвищення
ефективності управління дорожнім
господарством України», ПКМ України
від 28.02.2002 року №221 «Про утворення
відкритого акціонерного товариства»
«Державна акціонерна компанія
«Автомобільні дороги України» та з
метою забезпечення ефективного
управління дорожнім господарством
України шляхом реорганізації дорожніх
державних підприємств, зареєстроване
07.06.2002 року виконавчим комітетом
Івано-Франківської міської ради згідно
свідоцтва № 0000041, є платником
податку на прибуток, податку на додану
вартість (т.1 а.с.20).

В період з 13.11.2012 року по 20.11.2013
року, на підставі наказу від 13.11.2013 року
№874, відповідачем проведена невиїзна
позапланова перевірка позивача з
питань своєчасності, достовірності,
повноти нарахування та сплати податків
і зборів, при здійсненні
фінансово-господарських операцій з ПП
«Паралель ВІД», ПП «Л.В.М.», СПД ОСОБА_3
та ТОВ «НБ-Україна» за період з 01.11.2010
року по 30.06.2012 року (т.3 а.с. 169-170).

За результатами проведеної перевірки
відповідачем 27.11.2013 року складено акт

за №4151/09-15-22-04/3790584, яким встановлено
порушення позивачем п.3.1 ст.3, п. 5.2 ст. 5
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» від 22.05.1997р., пп.
14.1.27 п. 14.1, пп. 14.1.257 п. 14.1 ст. 14, п. 44.6 ст. 44,
пп.134.1.1 ст.134, п. 135.1 , п.п.135.5.4 п.135.5 ст. 135,
ст.137.1 ст. 137, п.п.138.1.1 п.138.1, п.138.2, 38.6 ст.138,
пп.139.1.9, п. 139.1 ст.139 Податкового кодексу
України від 02.12.2010р., в результаті чого
занижено податок на прибуток в
загальній сумі 1 371 633 грн., в т.ч. за 2010 р.
в сумі 15 390 грн., за 1-ше півріччя 2012 року
в сумі 1 356 243 грн. та п. 1.4 ст.1, п.3.1 ст.3,
п.4.1 ст.4, п.п.7.3.1 п.7.3 ст.7, п.п. 7.2.6, п. 7.2 ст.7
Закону України «Про податок на додану
вартість» №168/97-ВР від 03.04.1997р., п.185.1
ст.185, п.187.1 ст.187, п.188.1 ст.188, п.198.3, п.198.6
ст.198 та п.201.4, п.201.5, п.201.6, ст.201
Податкового кодексу України від
02.12.2010р. №2755-VI, в результаті чого
занижено податок на додану вартість в
загальній сумі 1 453 714 грн., в тому числі
за листопад 2010 року в сумі 12 312,0 грн., за
червень 2011 p., в сумі 65 916 грн., за
вересень 2011 р. в сумі 131 740,0 грн., за
жовтень 2011 року в сумі 2000,0 грн., за
березень 2012 року в сумі 414 966,0 грн., за
квітень 2012 року в сумі 172 434,0 грн., за
травень 2012 року в сумі 223 758,0 грн., за
червень 2012 року в сумі 430 588,0 грн. (т.1
а.с.19-60).

За наслідками розгляду вказаного акту
перевірки, відповідач 11.12.2013 року
податковим повідомленням-рішенням за
№ НОМЕР_1 визначив позивачу додаткові
грошові зобов'язання зі сплати податку
на прибуток в розмірі 1 371 633 грн. за
основним платежем та за штрафними
санкціями 681 969 грн., а податковим
повідомленням рішенням № НОМЕР_2
визначив грошові зобов'язання зі
сплати податку на додану вартість в
розмірі за основним платежем 1 453 714
грн. і за штрафними (фінансовими)
санкціями 690 822 грн.(т.1 а.с. 17-18).

Судом встановлено, що підставою для
визначення вказаних зобов'язань
слугував висновок проведеної
перевірки, згідно якого позивачем
безпідставно віднесено до складу
валових витрат суми згідно
господарської діяльності, проведеної
із ПП «Паралель ВІД», ПП «Л.В.М.», СПД
ОСОБА_3 та ТОВ «НБ-Україна» по
придбанню товарів (робіт, послуг) за
період з 01.11.2010 року по 30.06.2012 року.

Висновки про наявність вказаних
порушень ґрунтуються на встановленні
відповідачем під час перевірки
використаних актів перевірки даних
контрагентів про проведення аналізу їх
діяльності та встановлення
відсутності фактичного постачання
товарів та послуг через ненадання для
перевірки первинних документів та
інших проведених податковим органом
заходів щодо здійснення
фінансово-господарської діяльності (т.3
а.с.150-190).

Як наслідок відповідач дійшов
висновку, що позивачем безпідставно
порушено норми податкового
законодавства, а саме: проведено
операції з купівлі-продажу, що не
спрямовані на реальне настання
наслідків, що обумовлені ними по
правочинах при придбанні товарів
(послуг) у ПП «Паралель ВІД», ПП «Л.В.М.»,
СПД ОСОБА_3 та ТОВ «НБ-Україна», товар по
даних правочинах не був переданий,
позивачем занижено податок на прибуток
в загальній сумі 1 371 633 грн. та податок
на додану вартість в сумі 1 453 714 грн. за
період з 01.11.2010 року по 30.06.2012 року.

Відповідно до вимог п.п. 2.1.1. п. 2.1.
ст. 2 Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств», чинного на
момент виникнення спірних
правовідносин, визначено, що
платниками податку з числа резидентів
є суб'єкти господарської діяльності,
бюджетні, громадські та інші
підприємства, установи та організації,
які здійснюють діяльність, спрямовану
на отримання прибутку як на території
України, так і за її межами.

Згідно ст. 3 Закону, об'єктом
оподаткування є прибуток, який
визначається шляхом зменшення суми
скоригованого валового доходу
звітного періоду, визначеного згідно з
пунктом 4.3 цього Закону на суму валових
витрат платника податку, визначених
статтею 5 цього Закону; суму
амортизаційних відрахувань,
нарахованих згідно із статтями 8 і 9
цього Закону.

Відповідно до п. 5.1. ст. 5 Закону,
валові витрати виробництва та обігу -
сума будь-яких витрат платника податку
у грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних як
компенсація вартості товарів (робіт,
послуг), які придбаваються
(виготовляються) таким платником
податку для їх подальшого використання
у власній господарській діяльності.

Згідно п.п. 5.2.1. п. 5.2. ст. 5 Закону,
до складу валових витрат включаються
суми будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
продажем продукції (робіт, послуг) і
охороною праці, у тому числі витрати з
придбання електричної енергії
(включаючи реактивну), з урахуванням
обмежень, установлених пунктами 5.3-5.7
цієї статті.

Відповідно до вимог п. 1.7 ст. 1
Закону України від 03.04.1997 року № 168/97-ВР
«Про податок на додану вартість»,
чинного на момент виникнення спірних
правовідносин, податковий кредит -
сума, на яку платник податку має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного періоду, визначена згідно з
цим Законом.

Відповідно до п.п. 7.4.1. п. 7.4 ст. 7.
Закону України «Про податок на додану
вартість» № 168/97-ВР від 03.04.1997 року
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи із договірної
(контрактної) вартості товарів (послуг),
але не вище рівня звичайних цін, у разі
якщо договірна ціна на такі товари
(послуги) відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до п.п. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7
Закону України «Про податок на додану
вартість» від 03.04.1997 року № 168/97-ВР не
підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

У разі коли на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
підпунктом документами, платник
податку несе відповідальність у
вигляді фінансових санкцій,
установлених законодавством,
нарахованих на суму податкового
кредиту, не підтверджену зазначеними
цим підпунктом документами.

Вирішуючи правомірність винесення
оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень та перевіряючи
вказані рішення суб'єкта владних
повноважень на відповідність вимогам
встановленим частиною 3 статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд дійшов висновку про
прийняття відповідачем
необґрунтованих рішень, тобто без
урахування всіх обставин, що мали
значення для його прийняття.

Для цілей оподаткування платники
податків зобов'язані вести облік
доходів, витрат та інших показників,
пов'язаних з визначенням об'єктів
оподаткування та/або податкових
зобов'язань, на підставі первинних
документів, регістрів бухгалтерського
обліку, фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється
формування показників податкової
звітності, митних декларацій на
підставі даних, не підтверджених
документами, що визначені абзацом
першим цього пункту.

Водночас статтею 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» визначено, що
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Отже, будь-які документи (у тому числі
договори, накладні, рахунки тощо) мають
силу первинних документів лише в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Якщо ж фактичного здійснення
господарської операції не було,
відповідні документи не можуть
вважатися первинними документами для
цілей ведення податкового обліку
навіть за наявності всіх формальних
реквізитів таких документів, що
передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного для
підтвердження даних податкового
обліку можуть братися до уваги лише ті
первинні документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» господарською
операцією є дія або подія, яка викликає
зміни в структурі активів та
зобов'язань, власному капіталі
підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

Відповідно до п. 198.2 ст. 198
Податкового кодексу України датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового
кодексу України податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Тобто необхідною умовою для віднесення
сплачених у ціні товарів (послуг) сум
податку на додану вартість є факт
придбання товарів та послуг із метою їх
використання в господарській
діяльності.

Таким чином, податковий кредит для
цілей визначення об'єкта оподаткування
податком на додану вартість мають бути
фактично здійснені і підтверджені
належним чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків.

Водночас за відсутності факту
придбання товарів чи послуг або в разі
якщо придбані товари чи послуги не
призначені для використання у
господарській діяльності платника
податку відповідні суми не можуть
включатися до складу витрат для цілей
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість навіть за наявності
формально складених, але недостовірних
документів або сплати грошових коштів.

Досліджуючи фактичність проведених
господарських операцій та їх зв'язок з
господарською діяльністю позивача,
формування витрат для цілей визначення
об'єкта оподаткування податком на
прибуток або податкового кредиту з
податку на додану вартість судом
встановлено наступне.

Так, 17.10.2011 року між позивачем
(замовник) та Приватним підприємством
«Паралель ВІД» (виконавець) укладено
договір №45 (т.1 а.с.61). Відповідно до умов
даного договору продавець продав, а
покупець купив двигун а-01 б/в та інше
обладнання (товари), кількість яких
вказано у товарних накладних,
рахунках-фактурах, специфікаціях, що є
невід"ємною частиною даного договору.

В результаті виконання даного
договору між сторонами підписано
видаткову накладну №338 від 25.10.2011 року
на суму 10 000 грн. (12 000 грн. з ПДВ) та
видано податкову накладну (т.1 а.с.62-63).
Забірної картою від 31.10.2011 року на
запасні частини підтверджується
відпущення двигуна А-41б/в головному
механіку ОСОБА_4 в кількості 1 шт. на
суму 10 000 грн. (т.1 а.с.64).

Аналогічно, 15.10.2008 року між позивачем
(покупцем) та ТзОВ «НБ-Україна»
(постачальником) укладено договір
поставки №35/08 на поставку
паливно-мастильних матеріалів (товар) у
відповідності до умов договору та
договір №35/08 від 15.10.2008 року (т.1 а.с.66-68,
т.2 а.с.80-82). Загальна вартість товару
складає 402 203 000 грн. та 354 203 000 грн.
відповідно, а поставка здійснюється на
умовах FCK. На виконання умов даних
договорів видано видаткові та
податкові накладні, підписано акти
прийому-передачі товару,
рахунки-фактури (т.1 а.с.69-132). Товар
проплачено згідно платіжних доручень
(т.4 а.с.121-133).

14.10.2008 року року між позивачем
(покупцем) та ПП «Л.В.М.»
(постачальником) укладено договір
поставки товару на загальну вартість 191
100 000 грн.(бітум, дизпаливо,
бензин,паливо пічне) (т.2 а.с.83-85).
Укладено додаткову угоду (т.2 а.с.86). На
виконання умов даних договорів видано
видаткові та податкові накладні,
підписано акти прийому-передачі
товару, рахунки-фактури (т.1 а.с.133-136, т.2
а.с.87-153, т.2 а.с.1-55). Товар проплачено
згідно платіжних доручень (т.4 а.с.134-193).

Також згідно накладної №62 від 29.11.2010
року підтверджується проведення
взаєморозрахунку між філією
«Спецкар"єр» від ОСОБА_5 за довіреністю
№358 від 29.11.2010 року на отримання двигуна
НОМЕР_3 - в кількості 1 шт. по ціні 61 560
грн. (т.1 а.с.64а).

Суд зазначає, що вищезазначені
обставини у справі знайшли своє
відображення в довідках Державної
фінансової інспекції в
Івано-Франківській області від 13.11.2012 р.
№06-21/19 при проведенні ревізії
фінансово-господарської діяльності
позивача за період з 01.04.2010 року по 01.07.202
року (т.4 а.с.116).

Необхідні первинні
бухгалтерські документи щодо
придбання товарів (робіт, послуг) є в
наявності у позивача та копії
містяться в матеріалах справи.

Таким чином, суд перевіряючи
реальність господарських операцій,
визначених угодами, що укладені між
позивачем та його контрагентами
прийшов до висновку, що твердження
податкового органу щодо нереальності
та безтоварності здійснення
господарських операцій не відповідає
дійсності.

Як наслідок, суд приходить до
висновку про реальність даних
господарських операцій, а також
реальність усіх даних, наведених у
документах первинного бухгалтерського
та податкового обліку.

При цьому суд зазначає, що обставини,
коли контрагент не виконав свого
зобов'язання зі сплати податку до
бюджету тягнуть відповідальність та
негативні наслідки саме щодо цієї
особи. Зазначена обставина не є
підставою для позбавлення платника
податку на додану вартість права на
формування податкового кредиту у разі,
коли цей платник має необхідні
документальні підтвердження розміру
свого податкового кредиту.

Така позиція відповідає практиці
Верховного Суду України у подібних
правовідносинах. Так, у постанові від
13.01.2009 року (справа № 21-1578во08) Верховний
Суд України зазначив, що визнання
недійсними установчих документів
юридичної особи та подальше анулювання
свідоцтва платника податку на додану
вартість самі по собі не призвели до
недійсності всіх угод, укладених з
моменту державної реєстрації такої
особи до моменту виключення її з
державного реєстру, та не позбавляло
правового значення видані за цими
господарськими операціями податкові
накладні. У постанові від 11.12.2007 року
(справа № 21-1376во06) Верховний Суд
України дійшов висновку, що у разі
невиконання контрагентом зобов'язання
зі сплати податку до бюджету,
відповідальність та негативні
наслідки настають саме щодо цієї особи.
Ця обставина не є підставою для
позбавлення платника податку на додану
вартість права на його відшкодування у
разі, коли цей платник виконав усі
передбачені законом умови щодо
отримання такого відшкодування та має
необхідні документальні підтвердження
розміру свого податкового кредиту.

Крім того, дана позиція узгоджується із
практикою Європейського Суду з прав
людини у справі «БУЛВЕС» АД проти
Болгарії» (заява № 3991/03) Європейський
Суд з прав людини у своєму рішенні від
22.01.2009 року зазначив, що платник податку
не повинен нести наслідків невиконання
постачальником його зобов'язань зі
сплати податку і в результаті
сплачувати податок на додану вартість
другий раз, а також сплачувати пеню. На
думку Суду, такі вимоги стали надмірним
тягарем для платника податку, що
порушило справедливий баланс, який
повинен підтримуватися між вимогами
суспільного інтересу та вимогами
захисту права власності.

Посилання на акти зустрічних
перевірок контрагентів позивача не є
достатнім доказом щодо прийняття
рішення про безтоварність операцій та
їх відсутність.

Підсумовуючи все вищевикладене, суд
приходить до висновку, що позивачем
правомірно сформовано валові витрати.

Відповідно до частини 2 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

В матеріалах справи відсутні докази
обставин, встановлені податковим
органом на підтвердження того, що
укладаючи спірний договір, учасники
договірних відносин діяли з метою, яка
є завідомо суперечною інтересам
держави та суспільства.

Податковим органом не доведено
наявності протиправного умислу та мети
при укладенні угод позивачем, що мали
місце під час здійснення
підприємницької діяльності позивачем,
оскільки мета є суб'єктивною ознакою,
притаманною фізичним особам. Юридичні
особи діють через органи управління і
як наслідок через фізичних осіб, які
входять до складу таких органів
управління, а тому для встановлення
умислу та мети в діях юридичної особи
необхідно довести наявність умислу та
мети в діях фізичних осіб, що діяли від
імені відповідної юридичної особи.

Доказів на підтвердження факту
порушення позивачем встановленого
порядку здійснення підприємницької
діяльності, ухилення від сплати
податків, наявності шкоди заподіяної
державі, зокрема таких як, чинні
податкові вимоги, надіслані позивачу в
зв'язку з несплатою ним сум податкових
зобов'язань, що виникли внаслідок
укладання та виконання спірних
зобов'язань за спірними договорами або
відомості про наявність податкового
боргу у позивача, представником
відповідача, також суду не надано. Не
доведено також відповідачем й
наявності доказів кримінальної
відповідальності посадових осіб та
відповідальності суб'єктів
господарювання за ухилення від сплати
податків або інші податкові
правопорушення. Відповідачем, як
суб'єктом владних повноважень, не було
надано суду постанови про визнання
винними відповідальних осіб
контрагентів у вчиненні злочину,
передбаченого статтею 212 Кримінального
кодексу України.

Таким чином, відсутність наявності в
діях хоча б однієї зі сторін угоди
умислу на її укладання з метою,
завідомо суперечною інтересам держави
та суспільства, зумовлює відсутність
підстав для висновку податкових
органів щодо безтоварності операцій
укладених між позивачем та його
контрагентами та, як наслідок,
відсутність встановлених перевіркою
порушень податкового законодавства.

В той же час, суд зазначає, що
позивачем невірно сформовано позовну
вимогу щодо «визнання нечинними»
податкових повідомлень-рішень,
оскільки вимога про визнання нечинним
може стосуватися лише
нормативно-правового акта, а про
визнання протиправним Ї лише
індивідуального акта. Нечинність
нормативно-правового акта виникає
після набрання рішенням суду законної
сили, а недійсність індивідуального
акта Ї з моменту його прийняття. Вимоги
про визнання протиправним, недійсним,
незаконним, неправомірним, скасування
індивідуального акта не містять різних
способів захисту, а є одним і тим же
способом, сформульованим у різних
словесних формах.

Враховуючи вищевикладене є
протиправними та такими, що підлягають
скасуванню податкові
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у м.
Івано-Франківську № та №4
від 11.12.2013 року, а позов підлягає до
задоволення.

На підставі наведеного, керуючись ст. 124
Конституції України, ст.ст. 2, 8-14, 86, 158-163,
ст. 167 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю.

Скасувати повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у м.
Івано-Франківську № від 11.12.2013
року.

Скасувати повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у м.
Івано-Франківську № від 11.12.2013
року.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку. Відповідно до
статті 186 КАС України, апеляційна
скарга на постанову суду першої
інстанції подається протягом десяти
днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбаченому
частиною четвертою статті 167 КАС
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Апеляційна скарга подається до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Івано-Франківський окружний
адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили в
порядку та строки встановлені статтею
254 КАС України.

Постанова складена в повному обсязі
13.10.2014 року.

Суддя
Мигалюк Ю.В.