Справа № 805/11144/13-а
Суддя: Голяшкін О.В.
Дата ухвалення: 2014-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"18" вересня 2014 р.
м.Київ
К/800/66404/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючий суддя
Голяшкін О.В. (доповідач),

судді Заяць
В.С.,

Стрелець Т.Г.,

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу
Донецького обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів на
постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 04 листопада
2013 року та ухвалу Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 11 грудня 2013 року у справі за позовом
Донецького обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Фірма Маріта» про
стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені,-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2013 року Донецьке обласне
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів звернулося з позовом про
стягнення з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Фірма Маріта»
адміністративно-господарських санкцій
за незайняті робочі місця, призначені
для працевлаштування інвалідів, у сумі
92788,14 грн. та пені за порушення термінів
сплати адміністративно-господарських
санкцій в сумі 1837,44 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач
зазначив, що відповідачем, в порушення
вимог Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні», не виконано нормативу
робочих місць з працевлаштування
інвалідів.

Постановою Донецького окружного
адміністративного суду від 04 листопада
2013 року, залишеною без змін ухвалою
Донецького апеляційного
адміністративного суду від 11 грудня 2013
року, у задоволенні позову відмовлено.

При винесенні рішень суди першої та
апеляційної інстанції виходили із
виконання відповідачем вимог щодо
створення робочих місць відповідно до
нормативів, встановлених ст.19 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»,
вжиття ним заходів щодо створення
робочих місць для працевлаштування
інвалідів та відсутності підстав для
застосування до підприємства
адміністративно-господарських
санкцій.

Не погоджуючись із зазначеними
рішеннями, позивач звернувся до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій посилаючись
на неправильне застосування норм
матеріального права, просить судові
рішення скасувати, задовольнити
касаційну скаргу та стягнути з ТОВ
«Фірма Маріта» на користь Державного
бюджету України несплачені
адміністративно-господарські санкції
за невиконання нормативу робочих
місць, призначених для
працевлаштування інваліда у 2012 році та
пеню у загальній сумі 94625,58 грн.

У касаційній скарзі Фонд соціального
захисту інвалідів зазначає про
невиконання відповідачем вимог Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні».

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Фірма Маріта» у
поданих запереченнях просить залишити
касаційну скаргу без задоволення,
судові рішення - без змін.

Заслухавши доповідача, обговоривши
доводи касаційної скарги, перевіривши
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню
виходячи з наступного.

У відповідності зі ст.19 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» для підприємств,
установ, організацій, у тому числі
підприємств, організацій громадських
організацій інвалідів, фізичних осіб,
які використовують найману працю,
установлюється норматив робочих місць
для працевлаштування інвалідів у
розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця.

Частиною 1 ст.20 цього Закону
встановлено, що підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, які
використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом.

Відповідно до наданого відповідачем
Звіту про зайнятість та
працевлаштування інвалідів за 2012 рік
за формою 10-ПІ середньооблікова
чисельність штатних працівників
облікового складу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Фірма
Маріта» у 2012 році становила 118 осіб, з
них середньооблікова чисельність
інвалідів - штатних працівників у
підприємства - 3 особи, чисельність
інвалідів - штатних працівників, які
повинні працювати на робочих місцях,
створених відповідно до нормативу
робочих місць для забезпечення
працевлаштування інвалідів,
встановленого ст.19 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні», становить 5 осіб.

Діючим законодавством встановлюється
обов'язковий для підприємств норматив
робочих місць, призначених для
забезпечення працевлаштування
інвалідів, а також передбачається
сплата підприємствами
адміністративно-господарських санкцій
у разі порушення встановлених
нормативів щодо створення робочих
місць для інвалідів.

При цьому,
адміністративно-господарські санкції
за незайняті інвалідами робочі місця
не є податком, збором (обов'язковим
платежем), обов'язкова сплата яких
передбачена Конституцією України,
Податковим кодексом України, а є
заходом впливу на правопорушника у
сфері господарювання у зв'язку зі
скоєнням правопорушення.

Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.218
Господарського кодексу України
підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.

Частиною 2 наведеної статті
передбачено, що учасник господарських
відносин відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що ним вжито усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення.

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» забезпечення прав
інвалідів на працевлаштування та
оплачувану роботу, в тому числі з
умовою про виконання роботи вдома,
здійснюється шляхом їх
безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості.

Згідно ч.3 ст.18 Закону підприємства,
установи, організації, фізичні особи,
які використовують найману працю,
зобов'язані виділяти та створювати
робочі місця для працевлаштування
інвалідів, у тому числі спеціальні
робочі місця, створювати для них умови
праці з урахуванням індивідуальних
програм реабілітації і забезпечувати
інші соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

За змістом ст.18-1 Закону пошук
підходящої роботи для інваліда
здійснює державна служба зайнятості.

Таким чином, обов'язок підприємства зі
створення робочих місць для інвалідів
не супроводжується його обов'язком
займатись пошуком інвалідів для
працевлаштування.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідачем протягом 2012 року до
Маріупольського міського центру
зайнятості подавались звіти за формою
№3-ПН про наявність вакансій, в тому
числі інвалідів.

Крім того, судами встановлено, що 24
квітня 2012 року Маріупольський міський
центр зайнятості направив для
працевлаштування у відповідача на
посаді сторожа ОСОБА_3, якому 26 квітня
2012 року відмовлено в прийнятті на
роботу з підстав зайняття даної
вакансії. 26 квітня 2012 року
Маріупольський міський центр
зайнятості направив для
працевлаштування у відповідача на
посаді сторожа ОСОБА_4, який 26 квітня 2012
року прийнятий на роботу за наказом
№16-К-МА-002163. 27 вересня 2012 року за
наказом №26-к прийнята на роботу ОСОБА_5
в якості прибиральниці службових
приміщень. 03 жовтня 2012 року ОСОБА_6
відповідач відмовив у прийнятті на
роботу у зв'язку із зайнятістю
вакансії. 26 жовтня 2012 року інспектором
відділу кадрів ТОВ «Фірма Маріта»
подана доповідна записка про не вихід
на роботу ОСОБА_5 05 листопада 2012 року
наказом №121 скасований наказ №26-Х від 27
вересня 2012 року про прийняття на роботу
ОСОБА_5 Згідно листа Маріупольського
міського центру зайнятості від 02
вересня 2013 року №10-3485 у 2012 року до ТОВ
«Фірма Маріта» направлено для
працевлаштування 13 осіб з обмеженою
працездатністю, з числа яких 10 осіб
відмовилися від працевлаштування, 2
особам відмовлено підприємством з
причини «вакансія зайнята», 1 особа
працевлаштована.

Отже, відповідачем вжито усіх залежних
від нього заходів щодо утворення
робочих місць для працевлаштування
інвалідів та недопущення
правопорушення у сфері господарювання,
що встановлено судами попередніх
інстанцій.

З урахуванням вищевказаних обставин
суди першої та апеляційної інстанцій
прийняли вірне рішення про відмову в
позові з підстав його
необґрунтованості.

Виходячи з визначених ст.220 Кодексу
адміністративного судочинства України
меж перегляду судових рішень, за якими
суд касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі та
позбавлений можливості досліджувати
докази, встановлювати та визнавати
доведеними обставини, що не були
встановлені в судовому рішенні, та
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу, у судової
колегії відсутні підстави для
спростування встановлених судами
попередніх інстанцій обставин справи,
тоді як доводи касаційної інстанції не
дають підстав для висновку про
неправильне застосування судами
попередніх інстанцій норм
матеріального права, яке призвело або
могло призвести до неправильного
вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.224 КАС України суд
касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанцій не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ст.ст.220, 222, 223, 224, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Донецького обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів залишити без задоволення.

Постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 04 листопада
2013 року та ухвалу Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 11 грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, і
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у строки та в
порядку, передбачених статтями 237 - 239-1
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Судді