Справа № 820/11529/14
Суддя: Нуруллаєв І.С.
Дата ухвалення: 2014-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

13 жовтня 2014 р.
№ 820/11529/14

Харківський окружний адміністративний
суд у складі головуючого судді
Нуруллаєва І.С., суддів Єгупенка В.В.,
Мельникова Р.В., розглянувши в порядку
письмового провадження
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до Державної міграційної служби
України, третя особа Головне
управління Державної міграційної
служби України в Харківській області
про скасування рішення, зобов'язання
вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до
Харківського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до
Державної міграційної служби України,
третя особа : Головне управління
Державної міграційної служби України в
Харківській області, в якому просить
суд: скасувати рішення Державної
міграційної служби України від 02.06.2014р.
№ 18-14; зобов'язати Державну
міграційну службу України прийняти
рішення про задоволення скарги від
18.04.2014р. та скасування наказу №63 від
16.04.2014р. ГУ ДМС України в Харківській
області про відмову, ОСОБА_1, в
оформленні документів для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою яка потребує додаткового
захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що звернувся до Головного
управління Державної міграційної
служби в Харківській області з заявою
про надання статусу біженця з тих
підстав, що має обґрунтовані
побоювання стати жертвою
переслідувань за відмову від участі у
військових угрупованнях та має цілком
обґрунтовані побоювання бути жертвою в
майбутньому, про що надав відповідачу
необхідні докази. Проте відповідачем
відмовлено у оформленні документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту. Позивач не
погодившись із вказаним рішенням
оскаржив його в адміністративному
порядку, проте за результатами
розгляду скарги рішення залишено без
змін.

Представник позивача у судове
засідання не прибув, про дату, час та
місце судового розгляду був
повідомлений належним чином, через
канцелярію суду надав заяву, в якій
просив розглядати справу за його
відсутності.

Відповідач у судове засідання не
прибув, про дату, час та місце судового
розгляду був повідомлений належним
чином, через канцелярію суду надав
заяву, в якій просив розглядати справу
за його відсутності.

Представник третьої особи у судове
засідання не з'явився, про дату, час та
місце судового розгляду був
повідомлений належним чином.

Представники сторін в судове засіданні
не прибули, про дату, час та місце
судового засідання сторони були
повідомлені належним чином.

Суд вважає, що сторони є належним чином
повідомленими про дату, час та місце
судового засідання, потреба заслухати
свідка чи експерта відсутня, перешкод
для розгляду справи у судовому
засіданні немає, а тому суд вважає що
справу слід розглянути за наявними в
ній матеріалами в порядку письмового
провадження з огляду на ч. 6 ст. 128 КАС
України.

Відповідно до ч.1 ст. 41 КАС України, у
разі неявки у судове засідання всіх
осіб, які беруть участь у справі, чи
якщо відповідно до положень цього
Кодексу розгляд справи здійснюється за
відсутності осіб, які беруть участь у
справі (у тому числі при розгляді
справи в порядку письмового
провадження), фіксування судового
засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснюється.

Представник відповідача та третьої
особи згідно наданих до суду письмових
пояснень, проти позову заперечував,
зазначивши, що звернення позивача до
міграційної служби є необґрунтованим
та не містить умов передбачених п.1,13 ч.1
ст.1 Закону України "Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту", а відтак, просив
суд відмовити в задоволенні позову,
зазначивши, що до управління
міграційної служби позивач звернувся
не з метою отримання міжнародного
захисту, а виключно в пошуках шляхів
легалізації. Згідно з п. F Керівництва з
процедур та критеріїв визначення
статусу біженців, позивач, є мігрантом,
а не біженцем.

Суд, вивчивши доводи позову та
заперечень проти нього, заслухавши
пояснення представників сторін,
дослідивши зібрані по справі докази в
їх сукупності, проаналізувавши зміст
норм матеріального і процесуального
права, які врегульовують спірні
правовідносини, виходить з таких
підстав.

Як встановлено з матеріалів справи,
27.03.2014 року громадянин Конго ОСОБА_1
звернувся до Головного управління
Державної міграційної служби України в
Харківський області з заявою про
визнання його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. В
обґрунтування заяви позивач зазначив,
що він "хуту" , громадянин
Демократичної Республіки Конго,
народився ІНФОРМАЦІЯ_1 року в
Демократичній Республіці Конго на
півночі Киву у м.Мінді, у країні
громадянської належності йому
загрожує небезпека через те, що "мене
приймають за руандійця, бунтаря, там
відбуваються постійні військові дії
та примусове рекрутування молодих
хлопців у військові угрупування, також
я постійно знаходився із дядьком, що
створювало для мене загрозу". Причинами
цього заявник зазначив: батькову та
дядькову політичну приналежність до FDLR
"Демократичний фронт звільнення
Руанди ".

Відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року, Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року, на підставі п.
2 ст. 2, ст.ст. 5, 8 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту",
наказу МВС України від 07.09.2011 року №649
вказану заяву було прийнято до
розгляду наказом від 27.03.2014 року № 51
(а.с. 71).

Працівником ГУ ДМСУ у Харківській
області 09.04.2014 року з позивачем було
проведено співбесіду, що
підтверджується протоколом співбесіді
(а.с.78-82) та 16.04.2014 року складено висновок
щодо відмови у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, відносно позивача, оскільки
заявник не навів вагомих свідчень щодо
можливості переслідування у
Демократичній Республіці Конго ( а.с.
107-110).

Головним управлінням Державної
міграційної служби України в
Харківський області, на підставі
висновку головного спеціаліста
відділу у справах біженців ГУ ДМС
України в Харківській області, було
видано наказ від 16.04.2014 № 63 про відмову
в оформленні документів для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту громадянину ДР Конго ОСОБА_1
(а.с. 105) .

Непогодившись із рішенням ГУ ДМСУ у
Харківській області позивачем було
направлено скаргу до ДМС України про
скасування наказу від 16.04.2014 року про
відмову в оформлені документів для
вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби
України від 02.06.2014 року №18-14 підтримано
висновок Головного управління
державної міграційної служби в
Харківській області, відмовлено
позивачу у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту відповідно до статті 12 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту". Про вказане
рішення позивач був сповіщений
повідомленням № 20 від 11.06.2014 року.

Колегією суддів встановлено, що при
винесенні спірного рішення Державна
міграційна служба України виходила з
тих підстав, що за результатами оцінки
матеріалів справи щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту громадянина, не
встановлено фактів щодо можливості, у
разі повернення на батьківщину,
застосування щодо вказаного
громадянина смертної кари або
виконання вироку про смертну кару чи
тортур, нелюдського або такого, що
принижує гідність, поводження чи
покарання.

Правовий статус біженця в Україні,
порядок надання, втрати та позбавлення
статусу біженця, встановлення
державних гарантій захисту біженців
здійснюється відповідно до Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту".

Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
біженець - особа, яка не є громадянином
України і внаслідок обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п. 13 ст. 1 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
особа, яка потребує додаткового
захисту - особа, яка не є біженцем
відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

У відповідності з ч. 7 ст. 7 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту", до заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
додаються документи, що посвідчують
особу заявника, а також документи та
матеріали, що можуть бути доказом
наявності умов для визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН „Про
обов'язки та стандарти доказів у заявах
біженців" від 16 грудня 1998 року факти в
підтвердження заяв біженців
визначаються шляхом надання
підтвердження або доказів викладеного.
Докази можуть бути як усні, так і
документальні. Загальними правовими
принципами доказового права обов'язок
доказу покладається на особу, яка
висловлює це твердження. Таким чином, у
заяві про надання статусу біженця
заявник повинен довести достовірність
своїх тверджень і точність фактів, на
яких ґрунтується його заява. Обов'язок
доказування покладається на заявника,
який повинен надавати правдиві
обґрунтування фактів, викладених у
заяві, щоб на підставі цих фактів могло
бути прийнято належне рішення. Це
означає, що заявник повинен
переконати посадову особу органу
міграційної служби в правдивості
своїх фактичних тверджень.

З матеріалів справи встановлено, що
позивачем не було надано до органу
міграційної служби жодних
переконливих доказів, які б свідчили
про переслідування позивача в країні
походження.

Матеріали особової справи свідчать, що
ОСОБА_1 не довів жодного суттєвого
факту заяви, які б свідчили про утиски
щодо нього особисто за жодною з ознак,
визначених Конвенцією про статус
біженців 1951 року. Позивач не має
побоювань небезпеки життю у разі
повернення на батьківщину. Матеріали
справи свідчать про відсутність
дискримінації стосовно позивача за
національною ознакою. Позивач не надав
фактів загрози своєму життю, не навів
достатньої аргументації своїм
побоюванням, або інших доказів, що ці
побоювання є аргументованими. Позивач
посилається на політичну
приналежність до FDLR (Демократичний
фронт звільнення Руанди), до якої
відносився батько та дядько. До
інцидентів із застосуванням фізичного
насильства, які були пов'язані з
расовою, національною, релігійною
належністю, політичними поглядами,
причетним ніколи не був. За словами
заявника, ДР Конго безперешкодно
мешкають численні родичі заявника, усі
забезпечені власним житлом, працюють,
проблем у теперішній час не мають.

Відповідно до п. 45 Керівництва з
процедур і критеріїв з визначення
статусу біженця УВКБ ООН, особа, яка
клопоче про отримання статусу біженця,
повинна вказати переконливу причину,
чому вона особисто побоюється стати
жертвою переслідувань.

Відповідно до п. 66 Керівництва з
процедур і критеріїв визначення
статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб
вважатися біженцем, особа повинна
надати свідчення повністю
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за конвенційними
ознаками. Позивач таких свідчень під
час винесення оскаржуваного рішення не
надав.

Аналіз матеріалів особової справи
дозволяє зробити висновок, що
громадянин ОСОБА_1 не обґрунтував
неможливість повернення до країни
громадянської належності через
особисті побоювання стати жертвою
переслідувань за будь-яким
конвенційним критерієм.

Позивач не надав доказів наявності
ризику загрози своєму життю та свободі,
не навів достатньої аргументації своїм
побоюванням, або інших доказів того, що
ці побоювання є аргументованими, а
також не обґрунтував неможливість
повернення до країни громадянської
належності через індивідуальні
побоювання стати жертвою
переслідувань за будь-яким
конвенційним критерієм.

Під час судового розгляду позивач не
надав доказів, які б спростовували
висновки Головного управління
Державної міграційної служби України в
Харківський області щодо відмови
позивачу в визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, а також рішення Державної
міграційної служби України про відмову
позивачу у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, та підтвердили зазначені в
позові обставини.

Судом встановлено, що за час
перебування позивача в Україні подій
для обґрунтованого побоювання щодо
умов, передбачених пунктами 1 чи 13
частини першої статті 1 Закону України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
не виникло.

Враховуючи викладене, суд приходить до
висновку, що посилання громадянина
ОСОБА_1 на небезпеку, що нібито
загрожує йому у разі його повернення до
ДР Конго, є безпідставними, а
побоювання позивача, на які він
посилається, є не обґрунтованими.

Відповідно до ч. 6 ст. 8 Закону України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
рішення про відмову в оформленні
документів для вирішення питань щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
приймаються за заявами, які є очевидно
необґрунтованими, тобто якщо у
заявника відсутні умови, зазначені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, а також якщо заяви носять
характер зловживання: якщо заявник з
метою визнання його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, видає себе за іншу особу, а так
само за заявами, поданими особами, яким
було відмовлено у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, у зв'язку з відсутністю
підстав, передбачених для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, встановлених
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, якщо зазначені умови не
змінилися.

Відповідно до вказаного Закону до
повноважень Державної міграційної
служби України належить прийняття
рішень про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, рішень про втрату, позбавлення
статусу біженця та додаткового захисту
і скасування рішення про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту; розгляд скарг на
рішення органів міграційної служби про
відмову у прийнятті заяви про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, та скасування цих рішень, якщо
вони були прийняті з порушенням
законодавства.

Отже, орган міграційної служби під час
винесення рішення про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, діяв в
межах своєї компетенції та у спосіб,
передбачений діючим законодавством.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно ч. 1 ст. 9 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого: 1) суд вирішує
справи відповідно до Конституції та
законів України, а також міжнародних
договорів, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України; 2) суд
застосовує інші нормативно-правові
акти, прийняті відповідним органом на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ. До
адміністративних судів можуть бути
оскаржені будь-які рішення, дії чи
бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України
встановлено інший порядок судового
провадження. У справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: 1) на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; 2) з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано; 3)
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії); 4)
безсторонньо (неупереджено); 5)
добросовісно; 6) розсудливо; 7) з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи всіх форм
дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); 9) з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; 10) своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

З огляду на викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що оскаржуване
рішення прийнято в межах компетенції,
згідно з вимогами законодавства, є
правомірним, обґрунтованим та на
підставі повного і всебічного вивчення
обставин особової справи позивача.
Таким чином, позовні вимоги позивача
про його скасування не підлягають
задоволенню. Інші позовні вимоги є
похідними, у зв'язку з чим в їх
задоволенні також належить відмовити.

Судові витрати підлягають розподілу в
порядку, визначеному ст.94 КАС України.

Керуючись ст.ст.160-163, 185-186 КАС
України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_1 до Державної
міграційної служби України, третя
особа Головне управління Державної
міграційної служби України в
Харківській області про скасування
рішення, зобов'язання вчинити дії -
відмовити.

Постанова може бути оскаржена до
Харківського апеляційного
адміністративного суду через
Харківський окружний адміністративний
суд шляхом подачі апеляційної скарги
на постанову суду протягом десяти днів
з дня її проголошення. У разі
застосування судом частини третьої
статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги. У разі подання апеляційної
скарги постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Головуючий суддя
Нуруллаєв І.С.

Судді
Єгупенко В.В.

Мельников Р.В.