Справа № 2а-3076/10/2570
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2014-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" вересня 2014 р. м. Київ
К/9991/15945/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Головуючого: Бившевої Л.І.,

суддів: Лосєва А.М., Шипуліної Т.М.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у місті Чернігові

на постанову Чернігівського окружного
адміністративного суду від 05 липня 2010
року

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 03 березня
2011 року

у справі № 2а-3076/10/2570

за позовом фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1

до Державної податкової інспекції у
місті Чернігові

про визнання нечинним податкового
повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И Л А :

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1
(далі - позивач) звернувся до суду з
позовом до Державної податкової
інспекції у місті Чернігові (далі -
відповідач), про визнання нечинним
податкового повідомлення-рішення №
/2 від 02 червня 2010 року.

Постановою Чернігівського окружного
адміністративного суду від 05 липня 2010
року позов задоволено. Визнано
нечинним податкове
повідомлення-рішення ДПІ у м. Чернігові
№/2 від 02 червня 2010 року.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 03 березня
2011 року постанову Чернігівського
окружного адміністративного суду від 05
липня 2010 року залишено без змін.

В касаційній скарзі ДПІ у м. Чернігові,
посилаючись на порушення судами першої
та апеляційної інстанцій норм
матеріального права, просить скасувати
постанову Чернігівського окружного
адміністративного суду від 05 липня 2010
року та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 03 березня
2011 року і ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог відмовити у
повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги
щодо дотримання правильності
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального права, правової оцінки
обставин у справі, колегія суддів,
враховуючи межі касаційної скарги,
дійшла висновку, що касаційна скарга
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено наступне.

ДПІ у м. Чернігові провела
документальну планову виїзну
перевірку суб'єкта господарювання
ОСОБА_1 з питань дотримання вимог
податкового та валютного
законодавства за період з 01 січня 2008
року по 31 грудня 2009 року, за
результатами якої був складений акт
№92/17-21/НОМЕР_1 від 26 січня 2010 року.

За висновками акта перевірки позивачем
були порушені, зокрема, вимоги
підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7,
підпункту 7.5.1 пункту 7.5 статті 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», в результаті чого занижено
податок на додану вартість, що підлягає
сплаті до бюджету, у сумі 8885,36 грн., в
тому числі: за липень 2008 року у сумі 111,67
грн., за жовтень 2008 року у сумі 4193,28 грн.,
за листопад 2008 року у сумі 2946,43 грн., за
грудень 2008 року у сумі 1633,98 грн.

Зокрема, в акті перевірки було вказано,
що ОСОБА_1 неправомірно включив до
складу податкового кредиту вказаних
вище податкових періодів податок на
додану вартість у відповідних сумах за
на підставі фіскальних чеків, перелік
та реквізити яких наведені на 15-16
аркушах акту перевірки, період виписки
яких припадає на попередні податкові
періоди.

02 червня 2010 року ДПІ у м. Чернігові на
підставі вказаного акту перевірки та з
урахуванням процедури
адміністративного оскарження прийняла
податкове повідомлення-рішення
№/2, яким згідно з підпунктом «б»
підпункту 4.2.2 пункту 4.2 статті 4,
підпунктом 17.1.3 пункту 17.1 статті 17
Закону України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами» визначила фізичній особі -
підприємцю ОСОБА_1 суму податкового
зобов'язання (з урахуванням штрафних
(фінансових) санкцій) за платежем:
податок на додану вартість у розмірі
13328,04 грн., у тому числі: 8885,36 грн. - за
основним платежем, 4442,68 грн. - за
штрафними (фінансовими) санкціями.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позовні вимоги, з висновками якого
погодився суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що у випадку, коли право
платника на податковий кредит
підтверджується податковими
накладними або належним чином
оформленими товарними чеками та іншими
платіжними чи розрахунковими
документами, отриманими після
закінчення податкових періодів, в яких
відбулися оплата та отримання товарів
(робіт, послуг), суми податку, вказані в
таких документах, можуть бути включені
до складу податкового кредиту в
податковому періоді, в якому такі
розрахункові документи отримані, але з
урахуванням граничного строку
давності визначення сум податкових
зобов'язань, встановленого статтею 15
Закону України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами».

Колегія суддів погоджується з
висновками судів попередніх інстанцій,
з огляду на наступне.

Правовідносини, що виникають у зв'язку
з формуванням платником податку на
додану вартість та, зокрема,
податкового кредиту, регулюються
статтею 7 Закону України «Про податок
на додану вартість» (в редакції, яка
діяла на момент виникнення спірних
правовідносин).

Відповідно до абзацу 1 підпункту 7.2.6
пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про
податок на додану вартість» (в
редакції, яка діяла на момент
виникнення спірних правовідносин)
податкова накладна видається
платником податку, який поставляє
товари (послуги), на вимогу їх
отримувача, та є підставою для
нарахування податкового кредиту. Як
виняток з цього правила, підставою для
нарахування податкового кредиту при
поставці товарів (послуг) за готівку чи
з розрахунками картками платіжних
систем, банківськими або персональними
чеками у межах граничної суми,
встановленої Національним банком
України для готівкових розрахунків, є
належним чином оформлений товарний
чек, інший платіжний чи розрахунковий
документ, що підтверджує прийняття
платежу постачальником від отримувача
таких товарів (послуг), з визначенням
загальної суми такого платежу, суми
податку та податкового номера
постачальника.

Згідно з підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті
7 Закону України «Про податок на додану
вартість» (в редакції, яка діяла на
момент виникнення спірних
правовідносин) податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8 1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

При цьому, абзацом 1 підпункту 7.4.5
пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про
податок на додану вартість» (в
редакції, яка діяла на момент
виникнення спірних правовідносин)
встановлено, що не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Отже, у випадку коли право платника на
податковий кредит підтверджується
податковими накладними або ж іншими
подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 пункту 7.2 статті 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», отриманими після закінчення
податкових періодів, в яких відбулися
оплата та отримання товарів (робіт,
послуг), суми податку, вказані в таких
документах, можуть бути включені до
складу податкового кредиту в
податковому періоді, в якому такі
документи отримані.

Виходячи з наведеного, колегія суддів
вказує, що у разі, коли платник податку
отримує належним чином оформлену
податкову накладну або ж інший
подібний документ згідно з підпунктом
7.2.6 пункту 7.2 статті 7 Закону України
«Про податок на додану вартість» із
запізненням, то він відповідно до
зазначених законодавчих норм, але з
урахуванням граничного строку
давності визначення сум податкових
зобов'язань, встановленого статтею 15
Закону України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами» (в редакції, яка діяла на
момент виникнення спірних
правовідносин), а саме: не пізніше
закінчення 1095 дня, наступного за
останнім днем граничного строку
подання податкової декларації
звітного періоду, не позбавляється
права на включення вказаної в такому
документі суми податку на додану
вартість до складу податкового кредиту
у тому звітному періоді, в якому такий
документ був отриманий.

Згідно з підпунктом 7.7.1. пункту 7.7
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» (в редакції, яка діяла
на момент виникнення спірних
правовідносин) суми податку, що
підлягає сплаті (перерахуванню) до
бюджету або бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
податкового періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
податкового періоду. При позитивному
значенні суми, розрахованої згідно з
підпунктом 7.7.1 цього пункту, така сума
підлягає сплаті (перерахуванню) до
бюджету у строки, встановлені законом
для відповідного податкового періоду.
При від'ємному значенні суми,
розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1
цього пункту, така сума враховується у
зменшення суми податкового боргу з
цього податку, що виник за попередні
податкові періоди (у тому числі
розстроченого або відстроченого
відповідно до закону), а при його
відсутності - зараховується до складу
податкового кредиту наступного
податкового періоду.

Підпунктом 7.7.2 пункту 7.7. статті 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» (в редакції, яка діяла на
момент виникнення спірних
правовідносин) передбачено, що якщо у
наступному податковому періоді сума,
розрахована згідно з підпунктом 7.7.1
цього пункту, має від'ємне значення, то:
а) бюджетному відшкодуванню підлягає
частина такого від'ємного значення, яка
дорівнює сумі податку, фактично
сплаченій отримувачем товарів (послуг)
у попередньому податковому періоді
постачальникам таких товарів (послуг);
б) залишок від'ємного значення після
бюджетного відшкодування включається
до складу податкового кредиту
наступного податкового періоду.

Отже, виходячи зі змісту вказаного
підпункту статті 7 Закону України «Про
податок на додану вартість» (в
редакції, яка діяла на момент
виникнення спірних правовідносин)
попереднім податковим періодом може
бути будь-який податковий період, який
передує звітному, тому визначення суми
податку на додану вартість, яка
підлягає бюджетному відшкодуванню,
може здійснюватися за будь-який
попередній податковий період, а не лише
за період, який передував звітному.

З огляду на викладене, колегія суддів
вказує, що суди першої та апеляційної
інстанцій дійшли обґрунтованого
висновку, з яким погоджується суд
касаційної інстанції, про те, що
позивачем правомірно віднесено у липні
2008 року до складу податкового кредиту
суми податку на додану вартість по
фіскальних чеках за червень 2008 року в
сумі 111,67 грн.; у жовтні 2008 року - по
фіскальних чеках за вересень 2008 року у
сумі 4193,28 грн.; у листопаді 2008 року - по
фіскальних чеках за жовтень 2008 року в
сумі 2946,43 грн.; у грудні 2008 року - по
фіскальних чеках за жовтень та
листопад 2008 року в сумі 1633,98 грн.

Таким чином, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився суд
апеляційної інстанції, дійшли
обґрунтованого висновку про
неправомірність оспорюваного
податкового повідомлення-рішення та
наявність підстав для його скасування.

Доводи касаційної скарги викладеного
не спростовують.

Відповідно до частини 1 статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Враховуючи вищевикладене, касаційна
скарга ДПІ у м. Чернігові підлягає
залишенню без задоволення, а постанова
Чернігівського окружного
адміністративного суду від 05 липня 2010
року та ухвала Київського апеляційного
адміністративного суду від 03 березня
2011 року підлягають залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210, 220, 2201, 223, 224, 230,
231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у місті Чернігові
залишити без задоволення, а постанову
Чернігівського окружного
адміністративного суду від 05 липня 2010
року та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 03 березня
2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав, у
строк та у порядку, визначеному
статтями 237, 238, 2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий: _____________________
Л.І. Бившева

Судді:
_____________________ А.М. Лосєв

_____________________ Т.М. Шипуліна