Справа № 2а-883/11/0970
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2014-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"25" вересня 2014 р. м. Київ
К/800/30201/14

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючої: суддів: Блажівської Н.Є.,
Сіроша М.В., Юрченко В.П.,розглянувши у
порядку письмового провадження
касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у м. Івано-Франківську
Головного управління Міндоходів в
Івано-Франківську на постанову
Івано-Франківського окружного
адміністративного суду від 25 травня 2011
року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 15 травня 2014 року

у справі № 2а-883/11/0970

за позовом Приватного
підприємця ОСОБА_4

до Державної
податкової інспекції в м.
Івано-Франківську

про визнання
протиправними та скасування
податкових

повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В

Приватний підприємець ОСОБА_4 (надалі
також - позивач, ПП ОСОБА_4) звернувся до
суду з адміністративним позовом до
Державної податкової інспекції в м.
Івано-Франківську (надалі також
-відповідач, ДПІ) про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень від 1
листопада 2010 року №/0, №/0 та
від 31 грудня 2010 року №/1 та
№/1.

Постановою Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від 25
травня 2011 року в справі №2а-883/11/0970
адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправними та скасовано
податкові повідомлення-рішення від 1
листопада 2010 року №/0, №/0 та
від 31 грудня 2010року №/1, №/1
від 31 грудня 2010року.

Ухвалою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 15 травня 2014
року апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції в м.
Івано-Франківську залишено без
задоволення, а постанову
Івано-Франківського окружного
адміністративного суду від 25 травня 2011
року - без змін.

ДПІ в касаційній скарзі, вказуючи на
допущені судами першої та апеляційної
інстанцій порушення вимог
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
спору, просить скасувати постанову
Івано-Франківського окружного
адміністративного суду від 25 травня 2011
року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 15 травня 2014 року і ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи касаційної скарги
та перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі, суд
звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, які не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Фактичною підставою прийняття
податкових повідомлень-рішень від 1
листопада 2010 року №/0,
№/0 та податкових
повідомлення-рішення від 31
грудня 2010 року №/1, №/1 від 31
грудня 2010 року (винесені відповідачем
за наслідками адміністративного
оскарження), якими визначено суму
грошових зобов'язань по податку з
доходів фізичних осіб в сумі 3 461,52 грн.
та по податку на додану вартість в сумі
594 826,50 грн., в тому числі за основним
платежем в сумі 396 551,00 грн. та за
штрафними санкціями в сумі 198 275,50 грн.,
викладені в акті перевірки від 20 жовтня
2010 року №17215/17-3/НОМЕР_1, про порушення
позивачем вимог пункту 19.1 статті 19
Закону України «Про податок з доходів
фізичних осіб», пункту 6 статті 128
Господарського кодексу України, статті
13 Декрету Кабінету Міністрів України
«Про прибутковий податок з громадян»,
статті 13 Інструкції «Про прибутковий
податок з громадян», підпункту 7.7.1
пункту 7.7, підпункту 7.3.1 пункту 7.3,
підпункту 7.2.8 пункту 7.2 статті 7, пункту
9.4 статті 9 Закону України «Про податок
на додану вартість» та підпункту «а»
4.1.4 пункту 4.1 статті 4 Закону України
«Про порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами».

Внаслідок порушення вищезазначених
норм законодавства, позивачу
донараховано податок з доходів
фізичних осіб за 2009 рік в сумі 3 461,52 грн.
та податок на додану вартість в сумі 396
551,00 грн.

Висновки відповідача ґрунтуються на
тому, що позивач в ІІІ кварталі 2008 року
отримав виручку в розмірі 725 325,39 грн. та
зобов'язаний був перейти на загальну
систему оподаткування обліку та
звітності, проте такий перехід
позивачем здійснений не був і протягом
IV кварталу 2008 року - ІІІ кварталу 2010
року перебував на спрощеній системі
оподаткування.

Також, в ході перевірки встановлено те,
що позивачу на розрахунковий рахунок
за час перевірки поступило коштів на
загальну суму 2 745 350,86 грн., в тому числі
комісійна винагорода в сумі 372 244,95 грн.,
а отже відповідач прийшов до висновку,
що кошти які отримав позивач,
підлягають оподаткуванню в розмірі 2 245
350,86 грн. Крім того, оскільки обсяг
виручки позивача перевищував 500 000,00
грн., то останній у відповідності до
Закону України «Про податок на додану
вартість» був зобов'язаний протягом 20
календарних днів наступних за таким
звітним податковим періодом надіслати
податковому органу заяву про
реєстрацію платником податку на додану
вартість, однак позивач не
зареєструвався платником податку на
додану вартість та не подавав до
податкового органу податкові
декларації по податку на додану
вартість.

Перевіряючи дотримання відповідачем
як суб'єктом владних повноважень вимог
частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
при прийнятті оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень, суди попередніх
інстанцій виходили із вірного
застосування норм матеріального та
процесуального права з огляду на
наступне.

Як встановлено попередніми судовими
інстанціями, позивач по справі
здійснював посередницьку діяльність
по сприянню укладання угод з
реалізації пріпейд-продукції та
рекламних послуг. Дана посередницька
діяльність позивача здійснювалась
відповідно до наступних документів.
Заява на приєднання до Субагентського
договору про прийом платежів від 4
квітня 2009 року №90/04-89Д, заява на
приєднання до Агентського договору по
реалізації пріпейд-продукції від 4
квітня 2009 року №90/04-88Д, заява про
приєднання до Субагентського договору
приєднання, затвердженому ТОВ
«Сіті-пей» наказом від 1 квітня 2010 року
№05/10 та заява про приєднання до
договору субкомісії на реалізацію
пріпейд-продукції, затвердженому ТОВ
«Сіті-пей» наказом від 1 квітня 2010 року
№04/10. Відповідно до умов
субагентського договору та заяв про
приєднання до даного договору,
субагент, тобто позивач, наділяється
повноваженнями здійснювати від імені,
в інтересах та за рахунок банку прийом
платежів (коштів) від платників для
подальшого їх перерахунку і
забезпечувати поступлення прийнятих
платежів (коштів) на рахунок агента
банку на користь постачальників. В свою
чергу, агент банку за наданні послуги,
зобов'язується виплачувати субагенту
банка винагороду в процентах від суми
прийнятих платежів (коштів) і в
послідуючому переведених на рахунок
агента банку. Свою діяльність, позивач
здійснював через електронні термінали
самообслуговування для подальшого їх
перерахування.

Відповідно до частини 1 статті 295
Господарського кодексу України
комерційне посередництво (агентська
діяльність) є підприємницькою
діяльністю, що полягає в наданні
комерційним агентом послуг суб'єктам
господарювання при здійсненні ними
господарської діяльності шляхом
посередництва від імені, в інтересах,
під контролем і за рахунок суб'єкта,
якого він представляє.

Згідно з частиною 1 статті 297
Господарського кодексу України за
агентським договором одна сторона -
комерційний агент зобов'язується
надати послуги другій стороні,
суб'єкту, якого представляє агент, в
укладенні угод чи сприяти їх укладенню
- надання фактичних послуг, від імені
цього суб'єкта і за його рахунок.
Агентський договір визначає сферу,
характер і порядок виконання
комерційним агентом посередницьких
послуг, права та обов'язки сторін, умови
і розмір винагороди комерційному
агентові, строк дії договору, санкції у
разі порушення сторонами умов
договору, інші необхідні умови,
визначені сторонами.

Під час розгляду справи у суді першої
інстанції приватним підприємцем
ОСОБА_4 було надано копії звітів
суб'єкта підприємницької діяльності,
які підтверджують факти, що кошти за
реалізований товар позивачем повністю
перераховані агентам. До того ж,
відповідач не заперечує, що приватний
підприємець ОСОБА_4 реалізовував
продукцію як субагент, а також
перераховував отримані кошти ТзОВ
«Сіті-пей».

Таким чином, з урахуванням
встановлених попередніми судовими
інстанціями обставинами, що фактично
приватний підприємець ОСОБА_4
реалізовував пріпейд-продукцію, але
кошти, які надходили на його
розрахунковий рахунок транзитом, він
перераховував на рахунок ТзОВ
«Сіті-пей».

Разом з тим, стаття 3 Закону України
«Про систему оподаткування»
передбачає, що одним із принципів
побудови та призначення системи
оподаткування є рівність, недопущення
будь-яких проявів податкової
дискримінації - забезпечення
однакового підходу до суб'єктів
господарювання (юридичних і фізичних
осіб, включаючи нерезидентів) при
визначенні обов'язків щодо сплати
податків і зборів (обов'язкових
платежів).

За змістом пункту 1.31 статті 1 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» не вважаються продажем
операції з надання товарів у межах
договорів комісії, схову
(відповідального зберігання),
доручення, інших цивільно-правових
договорів, які не передбачають
передачу права власності на такі
товари.

Згідно з підпунктом 7.9.1 пункту 7.9 статті
7 Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» кошти, залучені
платником податку на підставі договору
комісії та інших цивільно-правових
договорів, що не передбачають передачі
права власності на такі кошти, не
включаються до валового доходу і не
підлягають оподаткуванню.

Відповідно до статті 1 Указу Президента
України «Про спрощену систему
оподаткування, обліку і звітності
суб'єктів малого підприємництва»
спрощена система оподаткування, обліку
та звітності запроваджується для
фізичних осіб, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і у трудових
відносинах з якими, включаючи членів їх
сімей, протягом року перебуває не
більше 10 осіб та обсяг виручки яких від
реалізації продукції (товарів, робіт,
послуг) за рік не перевищує 500 тис.
гривень. При цьому, виручкою від
реалізації продукції (товарів, робіт,
послуг) вважається сума, фактично
отримана суб'єктом підприємницької
діяльності на розрахунковий рахунок
або (та) в касу за здійснення операцій з
продажу продукції (товарів, робіт,
послуг).

Таким чином, враховуючи зміст статті 295
та статті 297 Господарського кодексу
України, кошти, які надходили позивачу
від реалізації продукції за
субагентськими договорами, не належали
йому і не були його виручкою, а
перераховувались агентам.

Поряд з цим, з положень ст.1 Указу
Президента України «Про спрощену
систему оподаткування, обліку і
звітності суб'єктів малого
підприємництва» випливає, що при
визначенні граничної суми, в межах якої
застосовується спрощена система
оподаткування, обліку і звітності, до
уваги приймається власна виручка
самого суб'єкта малого підприємництва -
кошти, які отримані підприємцем у
власність.

До того ж, у відповідності до підпункту
6.2 п.6 Положення (стандарту)
бухгалтерського обліку 15 «Дохід» не
визнається доходом (виручкою) сума
надходжень за договорами комісії,
агентським та іншим аналогічним
договором на користь комітента,
принципала тощо.

Аналогічний підхід використовується й
у Міжнародних стандартах
бухгалтерського обліку. Цей документ
не підлягав безпосередньо
застосуванню позивачем, але він, на
думку суду, достатньо чітко визначає
правила ведення бухгалтерського
обліку та дає можливість визначити
наслідки здійснення відповідних
операцій для цілей оподаткування.

Зокрема, пунктом 8 Міжнародного
стандарту бухгалтерського обліку 18
(МСБО 18) «Дохід» передбачено наступне.
«Дохід включає тільки валові
надходження економічних вигід, які
отримані чи підлягають отриманню
суб'єктом господарювання на його
власний рахунок. Суми, отримані від
імені третіх сторін (такі, як податок з
продажу, податки на товари та послуги і
податок на додану вартість), не є
економічними вигодами, що надходять до
суб'єкта господарювання, і не ведуть до
збільшення власного капіталу. Отже,
вони виключаються з доходу. Подібним
чином у будь-яких агентських
відносинах валове надходження
економічних вигід включає суми, які
отримані від імені принципала, але не
спричиняють збільшення власного
капіталу підприємства. Суми, отримані
від імені принципала, не є доходом.
Натомість доходом є сума комісійних».

Судами попередніх інстанцій інстанції
встановлено, що обсяг виручки
приватного підприємця ОСОБА_4
визначено виходячи з розміру його
винагороди за надання субагентських
послуг, тобто коштів, що дійсно
належать позивачу і являються його
виручкою від реалізації наданих ним
посередницьких послуг, за період,
охоплений перевіркою, не перевищував 500
000,00грн. за рік.

Саме тому позивачем не допущено
порушень статті 1 Указу Президента
України «Про спрощену систему
оподаткування, обліку і звітності
суб'єктів малого підприємництва», що
зумовлювало б його перейти на загальну
систему оподаткування та
реєструватись платником податку на
додану вартість.

Аналогічний висновок викладений і в
постанові Верховного Суду України від
13 червня 2013
року(реєстраційний номер в ЄДРСР 32213981),
де суд вказав, що готівкові гроші,
отримані позивачем під звіт на
виконання умов договору, не є виручкою
останнього від реалізації продукції у
розумінні положень Указу № 727/98. Обсяг
виручки ФОП, що є платником єдиного
податку і здійснює свою діяльність як
комерційний представник за договором
доручення, складається лише із сум
винагороди, яка у періоді, що
перевірявся, не перевищила визначеного
цим Указом граничного розміру.

Також суди попередніх інстанцій
правильно відхилили доводи позивача
про те, що поповнення обігових коштів
та надходження коштів за договорами
позики відносяться до об'єкту
оподаткування податку на додану
вартість враховуючи наступне.

Відповідно до пункту 1.4. статті 1 Закону
України «Про податок на додану
вартість» поставка товарів будь-які
операції, що здійснюються згідно з
договорами купівлі-продажу, міни,
поставки та іншими цивільно-правовими
договорами, які передбачають передачу
прав власності на такі товари за
компенсацію незалежно від строків її
надання, а також операції з безоплатної
поставки товарів (результатів робіт) та
операції з передачі майна орендодавцем
(лізингодавцем) на баланс орендаря
(лізингоотримувача) згідно з
договорами фінансової оренди (лізингу)
або поставки майна згідно з будь-якими
іншими договорами, умови яких
передбачають відстрочення оплати та
передачу права власності на таке майно
не пізніше дати останнього платежу. Не
належать до поставки операції з
передачі товарів в межах договорів
схову (відповідального зберігання),
довірчого управління, оперативної
оренди (лізингу), інших
цивільно-правових договорів, які не
передбачають передачу права власності
(користування або розпорядження) на
такі товари іншій особі.

В підпункті 3.2.5 пункту 3.2 статті 3 Закону
України «Про податок на додану
вартість» чітко зазначено, що не є
об'єктом оподаткування операції з
надання послуг з інкасації,
розрахунково-касового обслуговування,
залучення, розміщення та повернення
коштів за договорами позики, депозиту,
вкладу (у тому числі пенсійного),
управління коштами та цінними паперами
(корпоративними правами та
деривативами), доручення, надання,
управління і переуступки фінансових
кредитів, кредитних гарантій і
банківських поручительств особою, що
надала такі кредити, гарантії або
поручительства.

Суд попередніх інстанцій дійшли
вірного висновку про те, що дані заяви
про приєднання позивача до
субагентських договорів та самі
договори, в розумінні підпункту 3.2.5
пункту 3.2 статті 3 Закону України «Про
податок на додану вартість» та
положень Господарського кодексу
України передбачають доручення
позивачу виконати певні дії
передбачені договорами, за які позивач
отримує винагороду.

Наведені обставини у сукупності та
взаємозв'язку підтверджують
правильність висновку судів про
необґрунтованість оскаржуваних
податкових повідомлень-рішень.

Доводи касаційної скарги висновків
судів першої та апеляційної інстанцій
не спростовують і не дають підстав для
висновку, що судами при розгляді справи
неправильно застосовано норми
матеріального права, які регулюють
спірні правовідносини, чи порушено
норми процесуального права. Таким
чином, ухвалені по справі рішення є
законними і обґрунтованими, а
зазначена в касаційній скарзі позиція
не знаходить свого підтвердження
матеріалами справи та не ґрунтується
на положеннях чинного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

За таких обставин, суд, перевіривши у
межах касаційної скарги правильність
застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
приходить до висновку, що касаційну
скаргу необхідно залишити без
задоволення, а рішення судів першої та
апеляційної інстанції слід залишити
без змін.

Керуючись статтями 2201, 223, 224, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

У Х В А Л И В

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у м. Івано-Франківську
Головного управління Міндоходів в
Івано-Франківську залишити без
задоволення, а постанову
Івано-Франківського

окружного адміністративного суду від 25
травня 2011 року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 15 травня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення копій
особам, що беруть участь у справі, та
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у порядку та в
строки, встановлені статтями 236 - 238, 2391
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуюча:
Н. Є. Блажівська

Судді:
М.В. Сірош

В.П. Юрченко