Справа № 826/12989/14
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2014-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

23 вересня 2014 року 11:43
№ 826/12989/14

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючого судді Іщука
І.О., суддів Погрібніченко І.М., Шулежко
В.П., при секретарі судового засідання
Сізих Х.С., розглянувши у відкритому
судовому засіданні адміністративну
справу

за позовомДержавної інспекції України
з безпеки на наземному транспорті
(Укртрансінспекція)до Державної
виконавчої служби Українипровизнання
протиправним та скасування постанови
про накладення штрафу та постанови про
стягнення з боржника виконавчого
збору,

за участю представників сторін:

від позивача: Лугін І.Ю.

від відповідача: Пархоменко М.В.

На підставі частини третьої статті 160
Кодексу адміністративного судочинства
України в судовому засіданні 23 вересня
2014 року проголошено вступну та
резолютивну частини постанови.
Виготовлення постанови у повному
обсязі відкладено, про що повідомлено
осіб, які брали участь у розгляді
справи, з урахуванням вимог частини
другої статті 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України. Під час проголошення вступної
та резолютивної частин постанови
сторонам роз'яснено зміст судового
рішення, порядок і строк його
оскарження, а також порядок отримання
повного тексту постанови, визначеного
статтею 167 Кодексу адміністративного
судочинства України

В С Т А Н О В И В:

Державна інспекція України з питань
безпеки на наземному транспорті
звернулась до Окружного
адміністративного суду м. Києва з
позовом до Державної виконавчої служби
України в якому просить:

1. Визнати незаконною та скасувати
постанову Відділу примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України, а саме: старшого
державного виконавця Канцедал О.О. ВП №
44306336 від 19.08.2014 р. про накладення штрафу.

2. Визнати незаконною та скасувати
постанову Відділу примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України, а саме: старшого
державного виконавця Канцедал О.О. ВП №
44306336 від 19.08.2014 р. про стягнення з
боржника виконавчого збору.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
Відділом примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
винесено незаконну постанову ВП № 44306336
від 19.08.2014 р. про накладення штрафу на
позивача за невиконання рішення суду у
розмірі 680,00 грн. та постанову ВП № 44306336
від 19.08.2014 р. про стягнення з боржника
виконавчого збору.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав та
просив суд задовольнити їх в повному
обсязі. В обґрунтування заявлених
позовних вимог зазначив, що вважає
оскаржувані постанови
необґрунтованими, недійсними та
такими, що не відповідають нормам
чинного законодавства, винесені з
перевищенням компетенції.
Відповідачем не доведено факту відмови
від добровільного виконання рішення
Укртрансінспекцією.

У судовому засіданні 23.09.2014 р. суд
замінив неналежного відповідача
Відділ примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України на
належного - Державну виконавчу службу
України.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти позовних вимог
заперечив. Вважає, що оскаржувані
постанови винесені у відповідності до
вимог чинного законодавства.

Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

На виконанні у Відділі примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України перебуває виконавче
провадження ВП № 44306336 з виконання
виконавчого листа № 807/2177/14, виданого
28.07.2014 р. Закарпатським окружним
адміністративним судом про поновлення
ОСОБА_4 на роботі на займаній до
звільнення посаді начальника
Управління Укртрансінспекції у
Закарпатській області з 24 червня 2014
року. Допущене негайне виконання
постанови по справі в частині
поновлення ОСОБА_4 на займаній ним
посаді до звільнення.

26 серпня 2014 р. на адресу Державної
інспекції України з безпеки на
наземному транспорті надійшла
постанова про стягнення з боржника
виконавчого збору ВП № 44306336 від 19.08.2014
р. у розмірі 1360,00 грн. та постанова про
накладення штрафу за невиконання
рішення Закарпатського окружного
адміністративного суду у розмірі 680,00
грн.

Позивач, вважаючи винесені постанови
необґрунтованими та такими, що не
відповідають нормам чинного
законодавства та такими, що підлягають
скасуванню, звернувся до Окружного
адміністративного суду м. Києва з
позовом до про їх скасування.

Частиною 2 статті 19 Конституції України
передбачено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

З урахуванням вищезазначеного,
Окружний адміністративний суд міста
Києва вважає за необхідне зазначити
наступне.

Розглядаючи позовні вимоги
Держтрансінспекції, суд виходить зі
змісту положень частини 1 статті 181
Кодексу адміністративного судочинства
України, згідно з якими учасники
виконавчого провадження (крім
державного виконавця) та особи, які
залучаються до проведення виконавчих
дій, мають право звернутися до
адміністративного суду із позовною
заявою, якщо вважають, що рішенням, дією
або бездіяльністю державного
виконавця чи іншої посадової особи
державної виконавчої служби порушено
їхні права, свободи чи інтереси, а також
якщо законом не встановлено інший
порядок судового оскарження рішень,
дій чи бездіяльності таких осіб.

Отже, при визначенні юрисдикції суд
виходить з того, що до юрисдикції
адміністративних судів належать спори
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності державної виконавчої
служби при виконанні всіх виконавчих
документів, передбачених частиною
другою статті 17 Закону України «Про
виконавче провадження» від 21 квітня 1999
року N 606-XIV (надалі - Закон N 606-XIV), крім
тих, відносно яких законом установлено
інший, виключний порядок їх оскарження.

Частиною 4 статті 82 Закону N 606-XIV
встановлено, що рішення, дії чи
бездіяльність державного виконавця
або іншої посадової особи державної
виконавчої служби щодо виконання
судового рішення можуть бути оскаржені
сторонами до суду, який видав
виконавчий документ, а й іншими
учасниками виконавчого провадження та
особами, які залучаються до проведення
виконавчих дій, - до відповідного
адміністративного суду в порядку,
передбаченому законом.

Отже, критеріями визначення юрисдикції
судів щодо вирішення справ з приводу
оскарження рішень дій чи бездіяльності
органів державної виконавчої служби
щодо виконання судового рішення є
юрисдикційна належність суду, який
видав виконавчий документ та статус
позивача як сторони у виконавчому
провадженні.

У розумінні статті 8 Закону N 606-XIV
сторонами у виконавчому провадженні є
стягувач і боржник.

Таким чином, до юрисдикції
адміністративних судів належать усі
справи з приводу оскарження рішень, дій
чи бездіяльності органів державної
виконавчої служби щодо виконання
судових рішень на підставі виконавчих
документів, виданих судами всіх
юрисдикцій, за винятком тих, які видано
загальними та господарськими судами у
разі звернення до суду сторін
відповідного виконавчого провадження
чи їхніх представників.

У той же час, згідно пункту 6 постанови
Пленуму Вищого адміністративного суду
України від 13 грудня 2010 року №3 «Про
практику застосування
адміністративними судами
законодавства у справах із приводу
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності державної виконавчої
служби» з наступними змінами та
доповненнями у редакції на час
виникнення спірних правовідносин,
постанови державного виконавця про
стягнення виконавчого збору та
накладення штрафу належать до видів
відповідальності за невиконання
рішення самостійно та за невиконання
без поважних причин рішення, що
зобов'язує боржника вчинити певні дії,
та рішення про поновлення на роботі.
Виконавчий збір - це санкція
відповідальності майнового характеру,
що накладається на боржника за
невиконання рішення у строк,
встановлений для його самостійного
виконання. Для застосування
виконавчого збору виконавець приймає
постанову, яка, у разі її невиконання
самостійно, виконується примусово в
установленому Законом України «Про
виконавче провадження» порядку.

За змістом пункту 7 частини 2 статті 17
Закону N 606-XIV постанови державного
виконавця про стягнення виконавчого
збору, витрат на проведення виконавчих
дій та накладення штрафу є виконавчими
документами. Якщо виконавче
провадження закінчено, а виконавчий
збір, витрати на проведення виконавчих
дій або штраф не стягнуто, відповідна
постанова виділяється в окреме
провадження і підлягає виконанню в
загальному порядку.

За результатом аналізу наведених
правових норм, Вищий адміністративний
суд України дійшов висновку, що
юрисдикція адміністративних судів
поширюється на справи з приводу
оскарження постанов державного
виконавця про стягнення виконавчого
збору, витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій і накладенням штрафу,
прийнятих у виконавчих провадженнях
щодо примусового виконання усіх
виконавчих документів незалежно від
того, яким органом, у тому числі судом
якої юрисдикції, вони видані.

Умови і порядок виконання рішень судів
та інших органів (посадових осіб), що
підлягають примусовому виконанню у
разі невиконання їх у добровільному
порядку, визначає Закон України «Про
виконавче провадження» від 21.04.1999р. №
606-XIV у редакції на час виникнення
спірних правовідносин (далі по тексту -
Закон № 606-XIV).

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону
№ 606-XIV примусове виконання рішень
покладається на державну виконавчу
службу, яка входить до системи органів
Міністерства юстиції України.

Статтею 1 названого Закону визначено,
що виконавче провадження як
завершальна стадія судового
провадження та примусове виконання
рішень інших органів (посадових осіб) -
це сукупність дій органів і посадових
осіб, визначених у цьому Законі, що
спрямовані на примусове виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), які провадяться на
підставах, в межах повноважень та у
спосіб, визначених цим Законом, іншими
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до цього Закону
та інших законів, а також рішеннями, що
відповідно до цього Закону підлягають
примусовому виконанню (далі - рішення).

Відповідно до частини 2 статті 25 Закону
№ 606-XIV державний виконавець протягом
трьох робочих днів з дня надходження до
нього виконавчого документа виносить
постанову про відкриття виконавчого
провадження.

У постанові державний виконавець
вказує про необхідність боржнику
самостійно виконати рішення у строк до
семи днів з моменту винесення
постанови (у разі виконання рішення про
примусове виселення боржника - у строк
до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у
разі ненадання боржником
документального підтвердження
виконання рішення буде розпочате
примусове виконання цього рішення із
стягненням з боржника виконавчого
збору і витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій, передбачених цим
Законом.

Згідно з частиною 1 статті 27 названого
Закону у разі ненадання боржником у
строки, встановлені частиною другою
статті 25 цього Закону для самостійного
виконання рішення, документального
підтвердження повного виконання
рішення державний виконавець на
наступний день після закінчення
відповідних строків розпочинає
примусове виконання рішення.

Наведені правові норми зобов'язують
боржника добровільно виконати рішення
у строк, встановленим державним
виконавцем та повідомити про таке
виконання у цей же термін. В свою чергу,
дані норми, у разі невиконання
боржником рішення добровільно у
встановлений державним виконавцем
строк, зобов'язують державного
виконавця на наступний день після
закінчення відповідних строків
розпочати примусове виконання рішення,
тобто вчиняти певні дії, спрямовані на
примусове виконання рішення.

У той же час, перебіг строку для
добровільного виконання починається з
моменту отримання боржником постанови
про відкриття виконавчого провадження,
що в свою чергу, покладає на виконавця
обов'язок перед початком примусового
виконання рішення пересвідчитись в
отриманні боржником такої постанови.

Відповідні висновки суду узгоджуються
з положеннями статті 31 Закону 606-XIV, якою
закріплено, що копії постанов про
відкриття виконавчого провадження або
відмову у відкритті виконавчого
провадження, про повернення
виконавчого документа стягувачу
відповідно до статті 47 цього Закону
надсилаються рекомендованим листом з
повідомленням про вручення. Боржник
вважається повідомленим про відкриття
виконавчого провадження, якщо йому
надіслано постанову про відкриття
виконавчого провадження за адресою,
зазначеною у виконавчому документі.

Як вбачається з матеріалів справи, на
виконання виконавчого листа №
807/2177/14/2014 р. від 28.07.2014 р., виданого
Закарпатським окружним
адміністративним судом, старшим
державним виконавцем Відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
Канцедалом О.О. відкрито виконавче
провадження ВП № 44306336, про що винесено
постанову від 06.08.2014 р.

Пунктом 2 резолютивної частини
постанови боржника - позивача
зобов'язано негайно виконати рішення
суду та надати до відділу документи, що
підтверджують виконання.

Зазначена постанова з супровідним
листом була направлена позивачу, яка
зазначена у виконавчому листі та
отримана останнім, 11.08.2014 р.

З огляду на викладене, суд приходить до
висновку, що у повній відповідності до
вимог Закону № 606-XIV позивача було
повідомлено про відкриття виконавчого
провадження.

Однак, оскільки станом на 19.08.2014 р.
документів, які б підтверджували
виконання рішення суду до відділу не
було надано, відповідачем було
направлено позивачу вимогу № 389/12 від
19.08.2014 р. щодо негайного виконання
рішення суду.

Отже, відповідачем було розпочато
примусове виконання рішення.

Відповідно до частини 1 статті 28 Закону
№ 606-XIV у разі невиконання боржником
рішення немайнового характеру у строк,
встановлений частиною другою статті 25
цього Закону для самостійного його
виконання, постановою державного
виконавця виконавчий збір з боржника
стягується в розмірі сорока
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян з боржника - фізичної особи і в
розмірі вісімдесяти неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян з боржника -
юридичної особи.

Частиною 2 названої правової норми
також закріплено виключний перелік
виконавчих документів, під час
виконання яких виконавчий збір не
стягується, а саме: про конфіскацію
майна, стягнення періодичних платежів,
стягнення виконавчого збору,
накладення арешту на майно для
забезпечення позовних вимог,
відшкодування витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій, і стягнення штрафів,
накладених відповідно до вимог цього
Закону, а також у разі виконання рішень
у порядку, встановленому Законом
України «Про гарантії держави щодо
виконання судових рішень».

При цьому порядок виконання рішень про
поновлення на роботі визначено статтею
76 Закону № 606-XIV, згідно з якою рішення
про поновлення на роботі незаконно
звільненого або переведеного
працівника виконується негайно.
Виконання рішення вважається
закінченим з дня видачі відповідного
наказу або розпорядження власником
підприємства, установи, організації
або уповноваженим ним органом,
фізичною особою, фізичною особою -
підприємцем, який прийняв незаконне
рішення про звільнення або переведення
працівника, після чого державний
виконавець виносить постанову про
закінчення виконавчого провадження.

У разі невиконання власником
підприємства, установи, організації
або уповноваженим ним органом,
фізичною особою, фізичною особою -
підприємцем рішення про поновлення на
роботі незаконно звільненого або
переведеного працівника на них
накладається штраф та застосовуються
інші заходи, передбачені законом.

Так, в обґрунтування правомірності
своїх дій, позивач зазначив, що 11.08.2014 р.
до Укртрансінспекції надійшла
постанова про відкриття виконавчого
провадження від 06.08.2014 р. ВП № 44306336,
винесена старшим державним виконавцем
відділу примусового виконання рішень
Канцедал О.О., якою зобов'язано
Укртрансінспекцію негайно виконати
рішення суду та надати до відділу
документи, що підтверджують виконання.

Після отримання зазначеної постанови,
Укртрансінспекцією прийнято наказ від
19.08.2014 р. № 504-УП/п/7 на виконання
постанови Закарпатського окружного
адміністративного суду від 18.07.2014 р. у
справі № 807/2177/14 в частині негайного
виконання рішення щодо поновлення
ОСОБА_4 на посаді начальника Управління
Укртрансінспекції у Закарпатській
області з 24.06.2014 р.

Також зазначив, що Законом України «Про
внесення змін до Закону України «Про
державний бюджет України на 2014 рік»
внесено зміни до Бюджетного кодексу
України на 2014 рік в частині оплати
праці.

Так, відповідно до п. 6 6 ст. 6 названого
закону керівникам центральних органів
виконавчої влади, які здійснюють
контроль та нагляд у відповідних
галузях і сферах, та центральних
органів виконавчої влади, виконання
функцій яких можуть здійснювати
відповідні міністерства, з метою
забезпечення скорочення видатків,
передбаченого цим Законом, здійснити
заходи щодо оптимізації штатної
чисельності працівників, надання
працівникам відпусток без збереження
заробітної плати, встановлення для
працівників режиму роботи на умовах
неповного робочого часу, зменшення або
скасування стимулюючих виплат,
підвищень посадових окладів, зменшення
надбавок і доплат, які встановлені у
граничних розмірах, переглянути
укладені договори на придбання
товарів, робіт, послуг.

Крім того керівникам зазначених
центральних органів виконавчої влади
надано право у межах бюджетних
призначень без згоди та попередження
працівників встановлювати для них
режим роботи на умовах неповного
робочого часу та надавати відпустки
без збереження заробітної плати на
визначений цими керівниками термін.

На цих підставах позивачем було
відправлено основну частину
працівників у відпустки без збереження
заробітної плати, а тому на
підприємстві не були у наявності
відповідальні працівники, які за
своїми службовими обов'язками повинні
були виконати певні дії на виконання
судового рішення.

Враховуючи вищенаведене, позивач
вважає, що у Укртрансінпекції були
поважні причини щодо ненадання
документів, які підтверджують
виконання рішення.

Між тим, листом від 29.08.2014 р. № 43331/04/15-14
позивач направив відповідну
інформацію до відповідача про
добровільне виконання рішення.

Відповідно до частини 2 та 3 ст. 14
Кодексу адміністративного судочинства
України постанови та ухвали суду в
адміністративних справах, що набрали
законної сили, є обов'язковими до
виконання на всій території України.

Невиконання судових рішень тягне за
собою відповідальність, встановлену
законом.

Оцінивши доводи позивача, суд визнає
неповажними причини невиконання
останнім судового рішення, оскільки
вказаними діями порушується
гарантоване Конституцією України
право особи на працю.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 Закону № 606-XIV у
разі невиконання без поважних причин у
встановлений державним виконавцем
строк рішення, що зобов'язує боржника
виконати певні дії, та рішення про
поновлення на роботі державний
виконавець виносить постанову про
накладення штрафу на боржника - фізичну
особу від десяти до двадцяти
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян; на посадових осіб - від
двадцяти до сорока неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян; на
боржника - юридичну особу - від сорока
до шістдесяти неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян та
встановлює новий строк виконання.

Враховуючи, що позивачем не надано
доказів поважності невиконання
рішення суду, суд дійшов висновку про
правомірність винесених відповідачем
постанови ВП № 44306336 від 19.08.2014 р. про
накладення штрафу та постанови ВП №
44306336 від 19.08.2014 р. про стягнення з
боржника виконавчого збору.

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого: 1) суд вирішує
справи відповідно до Конституції та
законів України, а також міжнародних
договорів, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України; 2) суд
застосовує інші нормативно-правові
акти, прийняті відповідним органом на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно частини першої статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 69 Кодексу
адміністративного судочинства України
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Відповідно до статті 70 Кодексу
адміністративного судочинства України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмету доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмету доказування.
Обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Відповідно до частини 2 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Доказів, які б спростували доводи
відповідача, позивачем суду не надано.

Оцінивши докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, враховуючи всі наведені
обставини, Окружний адміністративний
суд міста Києва вважає позовні вимоги
необґрунтованими, а позов таким, що не
підлягає задоволенню.

Враховуючи вищезазначене, керуючись
статтями 69- 71, 160-163, 167, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили
відповідно до статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя
І.О. Іщук

Судді

І.М.Погрібніченко

В.П.Шулежко

Повний текст постанови складено 29.09.2014
р.