Справа № 826/8353/14
Суддя: Файдюк В.В.
Дата ухвалення: 2014-10-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: № 826/8353/14
інстанції: Головань О.В.
Суддя-доповідач: Файдюк В.В.
У Х В А Л А

Іменем України

14 жовтня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

Головуючого судді
Файдюка В.В.

суддів: Чаку Є.В.

Старової Н.Е.

При секретарі: Ковтун
І.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Головного
управління Державної міграційної
служби України в місті Києві на
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 23 липня 2014 року у
справі за адміністративним позовом
громадянки РФ ОСОБА_3 до Головного
управління Державної міграційної
служби України в місті Києві про
визнання протиправними дій,
зобов'язати вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
23 липня 2014 року адміністративний позов
громадянки РФ ОСОБА_3 до Головного
управління Державної міграційної
служби України в місті Києві про
визнання протиправними дій,
зобов'язати вчинити дії - задоволено
частково.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
відповідач звернувся до суду з
апеляційною скаргою в якій просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та ухвалити нову, якою
відмовити в задоволенні позовних
вимог.

Суд, дослідивши матеріали справи,
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,
громадянка Російської Федерації,
покинула країну постійного проживання
та прибула на територію України 14
травня 2014 року літаком, легально.

20 травня 2014 року ОСОБА_3 звернулася до
Головного управління Державної
міграційної служби України у м. Києві з
заявою про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Згідно висновку від 10 червня 2014 року,
затвердженого в.о.начальника
Управління у справах біженців
Головного управління Державної
міграційної служби України у м. Києві,
рекомендовано відмовити ОСОБА_3 у
наданні статусу біженця або особи, яка
потребує додаткового захисту.

Наказом Головного управління
Державної міграційної служби України у
м. Києві №299 від 10 червня 2014 року "Про
відмову в оформленні документів для
вирішення питання про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, громадянці Російської
Федерації ОСОБА_3" заявниці відмовлено
в оформленні документів для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, на підставі аб. 2, 4 ч. 1 статті 6
та статті 8 Закону України "Про біженців
та осіб, які потребують додаткового
захисту".

Не погоджуючись з такими діями
відповідача та вважаючи свої права
порушеними, позивач звернувся до суду з
даним адміністративним позовом.

Як вбачається з наявних матеріалів
справи, позивач брала участь в
одиночному пікеті (спільно з іншими
активістами, які на це час також
здійснювали кожен - одиночний пікет)
проти окупації Автономної Республіки
Крим Російською Федерацією, який
відбувся 15 березня 2014 року, що
підтверджується публікаціями та
фотографіями у мережі Інтернет, а також
відеозаписом, що знаходяться в
загальному доступі. Зазначає, що з
огляду на загальну ситуацію у країні
громадянського походження, вона
підпадала під образи, знущання, погрози
та насилля з боку націоналістичних
угруповань, крім того, на неї чекала
кримінальна відповідальність за
статті 280-1 КК РФ, тому була вимушена
залишити територію Російської
Федерації та шукати захист в Україні.

Також позивачем зазначено, що після
прибуття на територію України нею було
розміщено оголошення про пошук роботи
і самостійно її знайдено. Вказана
обставина не може свідчити про
економічні причини залишення країни
громадянського походження, оскільки
позивач була працевлаштована і
звільнилася за власним бажанням перед
виїздом з Російської Федерації.

Спірні правовідносини врегульовано
нормами Конституції України; Кодексу
адміністративного судочинства
України; положеннями Конвенції про
статус біженців 1951 року; Протоколом
щодо статусу біженців 1967 року; Законом
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту».

Згідно з п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
біженець - особа, яка не є громадянином
України і внаслідок обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
особа, яка потребує додаткового
захисту, - особа, яка не є біженцем
відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

За змістом ч. 1 статті 5 вказаного
Закону, особа, яка з наміром бути
визнаною біженцем в Україні або особою,
яка потребує додаткового захисту,
перетнула державний кордон України в
порядку, встановленому законодавством
України, повинна протягом п'яти робочих
днів звернутися до центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 1 статті 7 вказаного
Закону, оформлення документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, проводиться на
підставі заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту. Така заява особисто подається
іноземцем чи особою без громадянства
або її законним представником до
органу міграційної служби в Автономній
Республіці Крим, областях, містах Києві
та Севастополі за місцем тимчасового
перебування заявника.

Відповідно до ч. 6 статті 5 вказаного
Закону, Центральний орган виконавчої
влади, що реалізує державну політику у
сфері біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
може прийняти рішення про відмову в
прийнятті заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, в разі, якщо заявник видає себе
за іншу особу або якщо заявнику раніше
було відмовлено у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, за відсутності умов,
передбачених пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 цього Закону, якщо
зазначені умови не змінилися.

Рішення про відмову в оформленні
документів для вирішення питань щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
приймаються за заявами, які є очевидно
необґрунтованими, тобто якщо у
заявника відсутні умови, зазначені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, а також якщо заяви носять
характер зловживання: якщо заявник з
метою визнання його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, видає себе за іншу особу, а так
само за заявами, поданими особами, яким
було відмовлено у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, у зв'язку з відсутністю
підстав, передбачених для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, встановлених
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, якщо зазначені умови не
змінилися.

В якості підстави для прийняття
рішення про відмову у оформленні
документів для визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, відповідач зазначив очевидну
необґрунтованість заяви, тобто у
заявника відсутні умови, зазначені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону.

Однак, встановити, чи дійсно щодо
заявника відсутні умови, зазначені п. 1
чи п.13 ч.1 статті 1 цього Закону,
неможливо без ознайомлення з
інформацією щодо ситуації у країні
походження та діяльності позивача, що
заявлена в якості підстави залишити
територію країни походження. Такі
умови встановлюються під час розгляду
заяви по суті. Оскільки інформація про
ситуацію в країні походження заявника -
Російській Федерації - що склалася
після окупації Автономної Республіки
Крим РФ по відношенню до осіб, які
офіційну позицію країни з цього
приводу не розділяють
загальнодоступна у ЗМІ, отже
твердження заявника про побоювання
зазнавання переслідувань у країні
походження саме з цих обставин не може
бути відкинуте як необґрунтоване та
потребує дослідження.

З огляду на викладене, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про неправомірність Наказу
відповідача від 10 червня 2014 року № 299
"Про відмову в оформленні документів
для вирішення питання про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, громадянці Російської
Федерації ОСОБА_3", тому позов у частині
визнання такого Наказу неправомірним
підлягає задоволенню.

Однак, проаналізувавши наведені
законодавчі норми, повно та всебічно
дослідивши матеріали справи, колегія
суддів вважає, що для належного захисту
прав та інтересів позивача необхідно
зобов'язати відповідача повторно
розглянути заяву позивача про визнання
його біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

З огляду на вищевикладене, колегія
суддів вважає, що позиція суду першої
інстанції про задоволення позовних
вимог громадянки РФ ОСОБА_3 частково
відповідає наведеним законодавчим
нормам.

Таким чином, правомірним є висновок
суду першої інстанції про задоволення
даного адміністративного позову
частково.

Отже, при ухваленні оскаржуваної
постанови судом першої інстанції було
дотримано всіх вимог законодавства, а
тому відсутні підстави для її
скасування.

Відповідно до статті 200 КАС України -
суд апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС
України суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Головного
управління Державної міграційної
служби України в місті Києві - залишити
без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 23 липня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили в порядку,
встановленому статтею 254 КАС України та
може бути оскаржена безпосередньо до
адміністративного суду касаційної
інстанції в порядку і строки,
встановлені статтею 212 КАС України.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя
Файдюк В.В.

Судді:
Чаку Є.В.

Старова Н.Е.