Справа № 0907/2а-7184/11
Суддя: Нос С.П.
Дата ухвалення: 2014-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2014 року
Справа № 68761/12/9104

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді -
Носа С. П.,

суддів -
Клюби В. В., Хобор Р. Б.;

розглянувши в порядку письмового
провадження в м. Львові апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на постанову
Івано-Франківського міського суду
Івано-Франківської області від 17
травня 2011 року в справі за позовом
ОСОБА_1 до департаменту соціальної
політики виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради про
визнання дій протиправними та
зобов'язання вчинення дій, -

ВСТАНОВИВ:

26 квітня 2010 року Івано-Франківським
міським судом Івано-Франківської
області зареєстровано позовну заяву
ОСОБА_1 до департаменту соціальної
політики виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради про
визнання неправомірними дій та
бездіяльності під час надання
одноразової допомоги при народженні
дитини та допомоги по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку у період від червня 2007 року по
лютий 2010 року; визнання протиправною
бездіяльністю відмови у проведенні
перерахунку згідно з діючим
законодавством наданих у період з
червня 2007 року по лютий 2010 року сум
допомоги по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку та сум
одноразової допомоги при народженні
дитини; стягнення матеріальної шкоди в
розмірі 17259 грн 73 к., яка дорівнює сумі
недоплаченої допомоги по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку за період з червня 2007 року по лютий
2010 року; стягнення матеріальної шкоди в
розмірі 1308 грн 40 к., яка дорівнює сумі
недоплаченої одноразової допомоги при
народженні дитини; стягнення суми
упущеної вигоди по інфляційним втратам
та 3 % річних в сумі 6018 грн 45 к.; стягнення
моральної шкоди в розмірі 1699 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що
відповідачем протиправно не
застосовано положення ст. ст. 41-43 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування у
зв'язку з тимчасовою втратою
працездатності та витратами,
зумовленими народженням та
похованням».

Постановою Івано-Франківського
міського суду Івано-Франківської
області від 17 травня 2011 року в
задоволенні позову відмовлено.

Дану постанову мотивовано тим, що у
спірних правовідносинах слід
застосовувати Закон України «Про
державну допомогу сім'ям з дітьми» за
аналогією закону.

Не погоджуючись з прийнятою
постановою, позивачем - ОСОБА_1, подано
апеляційну скаргу до Львівського
апеляційного адміністративного суду, в
якій висловлено прохання скасувати
оскаржувану постанову та постановити
нове рішення по суті позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги вказано, що у суду першої
інстанції не було підстав для
застосування ч. 7 ст. 9 КАС України.

Особи, які беруть участь у справі, в
судове засідання не прибули , про дату,
час і місце апеляційного розгляду
повідомлені належним чином, а тому, суд,
відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України,
вважає можливим проведення розгляду
справи за їхньої відсутності в порядку
письмового провадження за наявними у
справі матеріалами та на основі
наявних у ній доказів.

Судом апеляційної інстанції заслухано
суддю-доповідача, досліджено матеріали
справи та проаналізовано доводи
апеляційної скарги, внаслідок чого
зроблено висновок про необхідність
задоволення апеляційної скарги та
скасування постанови суду першої
інстанції.

Встановлено, що позивач - ОСОБА_1, є
матір'ю малолітньої ОСОБА_2, дата
народження якої ІНФОРМАЦІЯ_1 року та
перебуває на обліку у відповідача як
працююча особа.

Відповідно до ч. 1 ст. 99 КАС України
адміністративний позов може бути
подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини першої статті 58
Конституції України закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи.

Як випливає з Рішення Конституційного
Суду України від 09 лютого 1999 року №
1-рп/99, частину першу статті 58
Конституції України щодо дії
нормативно-правового акта в часі треба
розуміти так, що вона починається з
моменту набрання цим актом чинності і
припиняється з втратою ним чинності,
тобто до події, факту застосовується
той закон або інший
нормативно-правовий акт, під час дії
якого вони настали або мали місце.

Відповідно зміст суб'єктивного права
особи, у тому числі права особи на
звернення до суду, слід визначати із
застосуванням законодавства, яке діяло
на момент виникнення відповідного
права.

Водночас неприпустимість зворотної
дії нормативно-правового акта полягає
в тому, що запроваджені ним нові норми
не можуть застосовуватися до
правовідносин, які існували до
набрання ним чинності. Отже, приписи
нового нормативно-правового акта не
можуть змінити обсяг прав, який було
встановлено попередніми
нормативно-правовими актами.

З огляду на викладене тривалість і
правила обчислення строку звернення
особи до суду визначаються за тими
правилами, які були чинними на момент
початку перебігу відповідного строку.

Таким чином, тривалість строку
звернення до суду не змінюється в разі
подальших змін законодавства, яке
регулює відповідні відносини. Тому
строк звернення до суду розпочинається
і закінчується з урахуванням тієї
тривалості, яка передбачалася на
момент початку перебігу відповідного
строку.

При цьому тривалість строку звернення
до суду не змінюється залежно від того,
коли було реалізоване право на позов.
Відповідно тривалість строку
звернення до адміністративного суду не
залежить від того, коли було фактично
пред'явлено позов.

Для вирішення питання про застосування
строку звернення до суду за захистом
прав, свобод та інтересів особи
необхідно з'ясувати, яким саме
рішенням, дією чи бездіяльністю
суб'єкта владних повноважень порушені
права цієї особи, коли розпочався
перебіг цього строку.

Відповідно до частини 2 ст. 99 КАС
України строк звернення до суду, якщо
не встановлено інше, обчислюється з
дня, коли особа дізналась або повинна
була дізнатись про порушення своїх
прав, свобод чи інтересів.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що
виплата допомоги до по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку здійснюється щомісячно. Таким
чином, право особи на її отримання та
обов'язок органів соціального захисту
населення здійснити таку виплату
припиняються з моменту виплати певних
сум, а тому після отримання допомоги по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку щомісячно в
неналежному розмірі позивач має змогу
звернутись до суду за захистом своїх
прав. Рішення про призначення
одноразової грошової допомоги при
народженні дитини приймається після
отримання відповідної заяви, а виплата
здійснюється щомісячно протягом
одного року.

Згідно з ч. 2 ст. 99 КАС України (в
редакції, яка діяла до 30 липня 2010 року)
для звернення до адміністративного
суду за захистом прав, свобод та
інтересів особи встановлюється річний
строк, який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Виходячи з принципу юридичної
визначеності, суд апеляційної
інстанції вважає, що до спірних
правовідносин слід застосовувати
положення ч. 2 ст. 99 КАС України, в
редакції, яка діяла до 30 липня 2010 року.

Позовні вимоги позивачем заявлено за
період з 01 червня 2007 року по лютий 2010
року.

Враховуючи, що позивач звернувся до
адміністративного суду за захистом
своїх порушених прав, свобод та
інтересів 26 квітня 2010 року, позовні
вимоги за період з 01 червня 2007 року по 25
квітня 2009 року включно - знаходяться
поза межами річного строку звернення
до адміністративного суду.

Частиною 2 ст. 5 КАС України встановлено,
що провадження в адміністративних
справах здійснюється відповідно до
закону, чинного на час вчинення окремої
процесуальної дії, розгляду і
вирішення справи.

Частиною 1 ст. 100 КАС України
передбачено, що адміністративний
позов, поданий після закінчення
строків, установлених законом,
залишається без розгляду, якщо суд на
підставі позовної заяви та доданих до
неї матеріалів не знайде підстав для
визнання причин пропуску строку
звернення до адміністративного суду
поважними, про що постановляється
ухвала.

Підстав для визнання причин пропуску
строку звернення до адміністративного
суду поважними судом апеляційної
інстанції не встановлено.

Суд апеляційної інстанції наголошує,
що поважними причинами є ті обставини,
які є об'єктивно непереборними, не
залежать від волевиявлення особи та
пов'язані з дійсними істотними
перешкодами чи труднощами для
своєчасного вчинення відповідних дій,
а існування таких причин
підтверджується достатньою кількістю
належних та допустимих доказів.

Отже, виходячи із обставин справи та із
змісту ст. ст. 99, 100 КАС України, суд
апеляційної інстанції вважає, що
адміністративний позов ОСОБА_1 до
департаменту соціальної політики
виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради про
визнання дій протиправними та
зобов'язання вчинення дій слід
залишити без розгляду в частині
позовних вимог за період з 01 червня 2007
року по 25 квітня 2009 року включно.

Щодо решти позовних вимог суд
апеляційної інстанції зазначає
наступне.

Статтею 46 Конституції України
громадянам гарантовано право на
соціальний захист, що включає, зокрема,
право на забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності за рахунок страхових
внесків громадян, підприємств, установ
і організацій, а також бюджетних та
інших джерел соціального забезпечення;
створенням мережі державних,
комунальних, приватних закладів для
догляду за непрацездатними. Пенсії,
інші види соціальних виплат та
допомоги, що є основним джерелом
існування, мають забезпечувати рівень
життя, не нижчий від прожиткового
мінімуму, встановленого законом.

До 01 січня 2008 року - дати набрання
чинності Законом України «Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» -
правовідносини щодо виплати допомоги
по догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку регулювалися Законом
України «Про державну допомогу сім'ям з
дітьми», дія якого поширювалася на
осіб, не застрахованих в системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування (стаття 13) та
Законом України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням», який поширював свою дію на
застрахованих у зазначеній системі
осіб. Розмір допомоги також визначався
цими законами. Зокрема, статтею 43
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням» було передбачено, що
допомога по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку
надається застрахованій особі у
розмірі, що встановлюється правлінням
Фонду соціального страхування з
тимчасової втрати працездатності, але
не менше розміру прожиткового
мінімуму, встановленого законом.

Пунктами 23, 25 розділу ІІ Закону України
«Про Державний бюджет України на 2008 рік
та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» були
внесені відповідні зміни до Закону
України «Про державну допомогу сім'ям з
дітьми» та Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням». Зокрема, змінами до статті
13 Закону України «Про державну
допомогу сім'ям з дітьми» його дію
поширено на застрахованих осіб, а із
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням» було виключено статті 40-44.

Рішенням Конституційного Суду України
від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 визнано
неконституційними низку положень
Закону України «Про Державний бюджет
України на 2008 рік та про внесення змін
до деяких законодавчих актів України»,
в тому числі й пункт 25 розділу II цього
Закону щодо виключення статей 40-44
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням».

Пунктом 2 розділу ІІІ Закону України
«Про Державний бюджет України на 2008 рік
та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» було
передбачено, що розділ II цього Закону
діє до 31 грудня 2008 року.

Таким чином, з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
№ 10-рп/2008 відновили свою дію
вищезазначені положення Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування у
зв'язку з тимчасовою втратою
працездатності та витратами,
зумовленими народженням та
похованням», а з 1 січня 2009 року - статті
13, 15 Закону України «Про державну
допомогу сім'ям з дітьми».

Водночас частиною другої статті 46
Закону України «Про Державний бюджет
України на 2009 рік» від 26 грудня 2008 року
№ 835-VI та частиною третьою статті 45
Закону України «Про Державний бюджет
України на 2010 рік» від 27 квітня 2010 року
№ 2154-VI було визначено, що допомога при
народженні дитини та по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку відповідно до Закону України «Про
державну допомогу сім'ям з дітьми» та
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням» призначається і
здійснюється в розмірах і порядку,
визначених Кабінетом Міністрів
України.

Порядок призначення і виплати
державної допомоги сім'ям з дітьми
(далі - Порядок) був затверджений
постановою Кабінету Міністрів України
від 27 грудня 2001 року № 1751 на виконання
Закону України «Про державну допомогу
сім'ям з дітьми» (пункт 1 Порядку). Нові
акти Уряду на виконання статті 46 Закону
України «Про державний бюджет України
на 2009 рік», статті 45 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2010 рік» та
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням» не приймалися.

Крім того, за змістом пункту 17 цього
Порядку право на виплату допомоги
мають особи, зазначені в статті 13
Закону України «Про державну допомогу
сім'ям з дітьми», яка на час виникнення
спірних відносин поширювала свою дію
щодо виплати допомоги лише на
незастрахованих осіб.

За таких обставин на відносини щодо
виплати допомоги по догляду за дитиною
до досягнення нею трирічного віку
застрахованій в системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування особі
поширюються норми спеціального закону
(яким є Закон України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням»).

Статтею 2 Закону України «Про
індексацію грошових доходів
населення» індексації підлягають
грошові доходи громадян, одержані ними
в гривнях на території України і які не
мають разового характеру: пенсії;
стипендії; оплата праці (грошове
забезпечення); суми виплат, що
здійснюються відповідно до
законодавства про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування; суми
відшкодування шкоди, заподіяної
працівникові каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я, а також суми, що
виплачуються особам, які мають право на
відшкодування шкоди в разі втрати
годувальника.

З огляду на викладене, позовні вимоги в
частині стягнення компенсації втрати
частини доходу (інфляційних втрат) за
період недоплати допомоги позивачу
задоволенню не підлягають, оскільки
нарахування позивачу сум, з яких
здійснено обрахунок втрати частини
доходу, відповідачем не здійснювалось.

Щодо позовних вимог в частині
стягнення з відповідача допомоги з
урахуванням індексації коштів та 3%
річних за порушення грошового
зобов'язання, то відповідно до частини 2
ст. 625 Цивільного кодексу України,
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

У даному випадку спірні правовідносини
між сторонами у справі виникли не з
договірних грошових зобов'язань, а тому
норми Цивільного кодексу України в
частині відповідальності за порушення
грошового зобов'язання боржника перед
кредитором не можуть застосовуватися.

В частині позовних вимог про
відшкодування моральної шкоди, на
думку суду апеляційної інстанції слід
відмовити зважаючи на відсутність у
матеріалах справи доказів
підтвердження факту заподіяння
позивачу моральних страждань або втрат
немайнового характеру.

Узагальнюючи викладене, суд
апеляційної інстанції переконаний, що
постанова суду першої інстанції
ґрунтується на неповно, необ'єктивно і
всебічно не з'ясованих обставинах,
прийнята з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 155 КАС України
суд своєю ухвалою залишає позовну
заяву без розгляду, якщо позовну заяву
подано з пропущенням встановленого
законом строку звернення до
адміністративного суду і суд не
знайшов підстав для визнання причин
пропуску строку звернення до
адміністративного суду поважними.

Згідно із ч. 1 ст. 203 КАС України
постанова або ухвала суду першої
інстанції скасовується в апеляційному
порядку і позовна заява залишається
без розгляду або провадження у справі
закривається з підстав, встановлених
відповідно статтями 155 і 157 цього
Кодексу.

Керуючись ст. ст. 99, 100, п. 9 ч. 1 ст. 155, ст.
ст. 158-160, 195, 197, п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 198, ст. 202, ч. 1
ст. 203, ст. ст. 205, 206, 254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Івано-Франківського
міського суду Івано-Франківської
області від 17 травня 2011 року в справі №
2а-7184/11/0907 - скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до
департаменту соціальної політики
виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради про
визнання дій протиправними та
зобов'язання вчинення дій в частині
позовних вимог за період з 01 червня 2007
року по 25 квітня 2009 року включно -
залишити без розгляду.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до
департаменту соціальної політики
виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради про
визнання дій протиправними та
зобов'язання вчинення дій в решті
позовних вимог - задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії
департаменту соціальної політики
виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради щодо
ненарахування та невиплати ОСОБА_1
державної соціальної допомоги по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку в розмірі визначеному
ст. 43 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням» за період з 26 квітня 2009
року по 18 лютого 2010 року, з урахуванням
встановленого законом прожиткового
мінімуму для дітей віком до 6 років
відповідно до Законів України «Про
Державний бюджет України» на
відповідні роки та проведених виплат.

Зобов'язати департамент соціальної
політики виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради
здійснити нарахування та виплату
ОСОБА_1 державної соціальної допомоги
по догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку в розмірі визначеному
ст. 43 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням» за період з 26 квітня 2009
року по 18 лютого 2010 року, з урахуванням
встановленого законом прожиткового
мінімуму для дітей віком до 6 років
відповідно до Законів України «Про
Державний бюджет України» на
відповідні роки та проведених виплат.

В задоволенні решти позовних вимог -
відмовити.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі.

Постанова може бути оскаржена у
касаційному порядку, шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України,
протягом двадцяти днів з дня набрання
постановою законної сили.

Головуючий суддя:
С. П. Нос

Судді:
В. В.
Клюба

Р. Б.
Хобор