Справа № 822/1045/14
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2014-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 822/1045/14
Головуючий у 1-й інстанції: Шевчук О. П.
Суддя-доповідач: Граб Л.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2014 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Граб Л.С.

суддів: Боровицького О. А. Сапальової
Т.В.

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2
на постанову Хмельницького окружного
адміністративного суду від 10 липня 2014
року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_2 до Департаменту
підвищення кваліфікації,
перепідготовки працівників та
кінології Держмитслужби про стягнення
матеріальної допомоги на оздоровлення,
на вирішення соціально-побутових
питань, компенсації за невикористані
дні основної та додаткових відпусток , -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся до Хмельницького
окружного адміністративного суду з
позовом до Департаменту
спеціалізованої підготовки та
кінологічного забезпечення Міндоходів
про визнання звільнення з роботи
протиправним, скасування наказу від
25.02.2011 року №4к, поновлення на займаній
посаді, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу.

Заявою про зміну (уточнення) позовних
вимог від 31.03.2014 року, поданою до
Хмельницького окружного
адміністративного суду, позивач просив
визнати звільнення з роботи
незаконним, скасувати наказ №4 від
25.02.2011 року та поновити його на раніше
зайнятій посаді - начальника кафедри
спеціальних дисциплін Центру
підвищення кваліфікації,
перепідготовки працівників та
кінології Державної митної служби
України; стягнути з відповідача
неотриману матеріальну допомогу на
оздоровлення у розмірі 8469,75 грн.,
матеріальну допомогу на вирішення
соціально-побутових питань у розмірі
3118,5 грн., компенсації за один день
щорічної відпустки за 2010 рік у розмірі
404,88 грн., компенсації по додаткових
відпустках в сумі 1619,52 грн. та 2834,16 грн.,
суми за порушення розрахунків при
звільненні за 32 робочих дні в розмірі
24291,2 грн., а також стягнути середній
заробіток за час вимушеного прогулу з
28.02.2011 року до дня поновлення на роботі.

Постановою Хмельницького окружного
адміністративного суду від 10 липня 2014
року в задоволенні адміністративного
позову відмовлено повністю.

Не погодившись з таким рішенням суду
першої інстанції, позивач подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати постанову суду першої
інстанції від 10 липня 2014 року та
прийняти нову, якою задовольнити
позовні вимоги, посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, порушення судом при ухваленні
рішення норм матеріального права, що
призвело до неправильного вирішення
справи.

Сторони, будучи належним чином
повідомленими про час, дату та місце
апеляційного розгляду справи, в судове
засідання не з'явились.

Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України
неприбуття у судове засідання сторін
або інших осіб, які беруть участь у
справі, належним чином повідомлених
про дату, час і місце апеляційного
розгляду, не перешкоджає судовому
розгляду справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія
суддів вважає за можливе розглянути
справу в порядку письмового
провадження, відповідно до пунктів 1, 2
частини 1 статті 197 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги, а також
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального
та процесуального права, давши правову
оцінку обставинам у справі, суд
апеляційної інстанції дійшов висновку,
що апеляційну скаргу слід залишити без
задоволення, а постанову Хмельницького
окружного адміністративного суду від 10
липня 2014 року - без змін, виходячи з
наступного.

Згідно наказу Центру підвищення
кваліфікації, перепідготовки
працівників та кінології
Держмитслужби №4к від 25.02.2011 року
ОСОБА_2 звільнено з посади завідуючого
кафедри спеціальних дисциплін
Департаменту підвищення кваліфікації,
перепідготовки працівників та
кінології Держмитслужби.

Відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України №229 від 20.03.2013 року
"Про утворення територіальних органів
Міністерства доходів і зборів", Центр
підвищення кваліфікації,
перепідготовки працівників та
кінології Держмитслужби
реорганізовано в Департамент
спеціалізованої підготовки та
кінологічного забезпечення
Міндоходів.

Ухвалою Хмельницького окружного
адміністративного суду від 10.07.2014 року,
залишеною без змін ухвалою Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 09.10.2014 року, у справі №822/1045/14
провадження закрито в частині визнання
звільнення протиправним, скасування
наказу №4 від 25.02.2011 року, поновлення на
займаній посаді, стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні та середнього заробітку
за час вимушеного прогулу з підстав,
передбачених п. 4 ч. 1 ст. 157 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Щодо спору в частині стягнення
матеріальної допомоги на оздоровлення
у розмірі 8469, 75 грн., допомоги на
вирішення соціально-побутових питань у
розмірі 3118,5 грн., та компенсації з
невикористані дні основної та
додаткових відпусток у розмірі 2024,4
грн., колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті
17 КАС України юрисдикція
адміністративних судів поширюється на
спори з приводу прийняття громадян на
публічну службу, її проходження,
звільнення з публічної служби.

Згідно положень статті 407 Митного
кодексу України від 11 липня 2002 року(в
редакції на момент виникнення спірних
правовідносин) центр підвищення
кваліфікації, перепідготовки
працівників та кінології
Держмитслужби, згідно Статуту, який
діяв на момент виникнення спірних
правовідносин, є спеціалізованою
митною установою, що підпорядковується
Державній митній службі України.
Працівники Центру є посадовими особами
митної служби

Таким чином, посада ОСОБА_2 - завідуючий
кафедрою спец дисциплін Центру,
відповідно до статті 419 Митного
кодексу України (в редакції на момент
виникнення спірних правовідносин)
віднесена до посад спеціалістів
митних закладів освіти, на яких
відповідно до частини 2 статті 419
Митного кодексу України поширюється
обов'язки, права та пільги встановлені
для посадових осіб митної служби
України.

Із довідки від 02.04.2014 року №16/83 про
розрахунок оплати праці ОСОБА_2 при
звільненні слідує, що позивачу
здійснювалась доплата за звання, що
свідчить про перебування останнього на
публічній службі.

Оскільки позивач є посадовою особою
відповідно до Митного кодексу України,
а спори, пов'язані з прийняттям
громадян на публічну службу, її
проходження, звільнення з публічної
служби є публічно-правовими, тому
даний спір підлягає розгляду в порядку
адміністративного судочинства.

Відносно тверджень відповідача про
ненадання і неоплату одного дня
щорічної відпустки за 2010 рік, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції щодо їх
безпідставності, з огляду на наступне.

Позивач вважає, що у 2010 році він мав
право на відпустку тривалістю 45 днів, в
той час як йому фактично надано 44,
вважаючи, що щорічна основна відпустка
надається за календарний, а не за
відпрацьований робочий рік.

Проте, як свідчать матеріали справи,
щорічна основна відпустка у 2010 році
ОСОБА_2 надавалась у встановленому
законодавством порядку, за його заявою,
відповідно до ст. 75 КЗпП України, п. 37
положення "Про порядок і умови
проходження служби в митних органах
України", затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 09.02.1993 р.
№97, за відпрацьований робочий рік, який
відлічується з дня укладення трудового
договору, тобто з 23.08.2009 року по 22.08.2010
року, та тривалістю, яка відповідає
стажу його роботи.

За приписами п.37 вищевказаного
положення "Про порядок і умови
проходження служби в митних органах
України", тривалість чергової
відпустки службових осіб митних
органів визначається залежно від
вислуги років (у календарному
обчисленні) і встановлюється при
вислузі: менше 10 років - 30 діб щорічно;
від 10 до 15 років - 35 діб щорічно; від 15 до
20 років - 40 діб щорічно; від 20 років і
більше - 45 діб щорічно.

З протоколу №7 від 28.12.2004 засідання
комісії по визначенню вислуги, що дає
право на одержання надбавки за вислугу
років, наказу Центру від 28.12.2004 №85-к
слідує, що ОСОБА_2 встановлена вислуга
(стаж) 15 років 1 місяць.

Таким чином, з 2004 року по 03.11.2009 року він
мав право на основну щорічну відпустку
тривалістю 40 діб.

З 03.11.2009 року (протокол засідання
комісії по визначенню стажу, що дає
право на одержання надбавки за вислугу
років №14 від 3 03.11.2009), наказом Центру
від 03.11.2009 №96-к ОСОБА_2 встановлена
вислуга 20 років, у зв'язку з чим він
набув право на основну щорічну
відпустку тривалістю 45 діб.

Згідно ч.2 ст. Закону "Про відпустки",
святкові та неробочі дні (стаття 73 КЗпП
України) при визначенні тривалості
щорічних відпусток не враховуються.

Таким чином, загальна тривалість
основної щорічної відпустки позивача,
яка йому надавалась у 2010 календарному
році, з урахуванням одного святкового
дня 24 серпня, становила 45 діб (наказ
Центру підвищення кваліфікації та
перепідготовки кадрів ДМСУ від 05.07.2010
№96).

Крім того, із заявою про надання
невикористаної відпустки за
відпрацьований період з 23.08.2010р. по
28.02.2011 року ОСОБА_2 не звертався.

Статтею 3 Закону України "Про
відпустки"передбачено, що у разі
звільнення невикористана відпустка
працівнику надається за бажанням
працівника.

За відпрацьований період роботи з
23.08.2010 року по 28.02.2011 року позивач набув
право на відпустку тривалістю 23 доби за
які, у зв'язку із поданням заяви про
звільнення за власним бажанням, йому
нарахована і виплачена компенсація у
встановленому законодавством розмірі.

Зважаючи на викладене, колегія суддів
вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 щодо
виплати компенсації за невикористані
дні основної відпустки є
безпідставними.

Колегія суддів вважає, що також
необґрунтовані доводи позивача в тій
частині, що при звільненні йому не
надано 4 календарні дні додаткової
відпустки за важкі умови праці.

Статтею 7 Закону України "Про відпустки"
передбачено, що щорічна додаткова
відпустка за роботу із шкідливими і
важкими умовами праці тривалістю до 35
календарних днів надається за Списком
виробництв, робіт, цехів, професій і
посад, зайнятість працівників в яких
дає право на щорічні додаткові
відпустки за роботу із шкідливими і
важкими умовами праці, затвердженим
постановою Кабінету Міністрів України
від 17.11.1997 року №1290 (додаток 1 у редакції
постанови Кабінету Міністрів України
від 13.05.2003 року №679).

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про
відпустки" щорічна додаткова відпустка
за особливий характер праці надається
за Списком виробництв, робіт, професій
і посад працівників, робота яких
пов'язана з підвищеним
нервово-емоційним та інтелектуальним
навантаженням або виконується в
особливих природних географічних і
геологічних умовах та умовах
підвищеного ризику для здоров'я, що дає
право на щорічну додаткову відпустку
за особливих характер праці,
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів України від 17.11.1997 року №1290.

Тривалість відпустки за особливий
характер праці залежить лише від часу
зайнятості працівника в цих умовах.
Додаткові відпустки надаються
пропорційно фактично відпрацьованому
часу.

У розрахунок часу, що дає право
працівнику на відповідну додаткову
відпустку, зараховуються дні, коли він
фактично був зайнятий на роботах із
шкідливими і важкими умовами праці або
з особливим характером праці не менше
як половину тривалості робочого дня,
встановленого для працівників цих
виробництв, цехів, професій, посад.

Конкретна тривалість додаткової
відпустки за роботу у шкідливих умовах
та за особливий характер праці
встановлюється колективним чи
трудовим договором відповідно, за
результатами атестації робочих місць
за умовами праці і часу зайнятості в
умовах з особливим характером праці.

Показники та критерії умов праці, за
якими надаються щорічні додаткові
відпустки працівникам, зайнятим на
роботах, пов'язаних з негативним
впливом на здоров'я шкідливих
виробничих чинників, затверджено
наказом Міністерства охорони здоров'я
України і Міністерства праці та
соціальної політики України від 31.12.1997
р. № 383/55.

Однак, дія зазначених нормативних
актів, ні за назвою посади позивача, ні
за характером роботи, ні за назвою
установи не поширюється на спірні
правовідносини.

Із матеріалів справи вбачається, що за
період роботи та на день звільнення,
позивач у несприятливих умовах не
працював, роботу із шкідливими і
важкими умовами праці, передбаченими
вищезазначеними нормативними актами,
не виконував, а тому атестація його
робочого місця не проводилася.
Додаткові дні відпустки за посадою, на
якій перебував позивач не
встановлювалися.

Судом першої інстанції встановлено, що
під час роботи працівників Центру, в
тому числі ОСОБА_2, з персональним
комп'ютером були дотримані державні
санітарні правила і норми роботи з
візуальними дисплейними терміналами
електронно-обчислювальних машин та
правила охорони праці під час
експлуатації
електронно-обчислювальних машин,
правила безпеки при роботі з
комп'ютером. Тривалість щоденної
роботи з комп'ютером не перевищувала
встановлені норми, а тому атестація
робочого місця із зазначеного питання
не проводилась.

Суд апеляційної інстанції
погоджується з висновком суду першої
інстанції щодо залишення без
задоволення позовні вимоги про
стягнення компенсації за
невикористані дні основної та
додаткових відпусток.

Крім того, судом першої інстанції
встановлено, що при звільнені позивача
матеріальна допомога для вирішення
соціально-побутових питань та
матеріальна допомога на оздоровлення
не виплачувалась відповідачем в
зв'язку з відсутністю законних підстав
для таких виплат.

За приписами пункту 4.1. "Положення про
надання матеріальної допомоги
посадовим особам і працівникам Центру",
затвердженого наказом Центру від 31.03.2008
року за №59 (копія якого наявна в
матеріалах справи), у разі виплати
компенсації за невикористану
відпустку допомога на оздоровлення не
компенсується і не виплачується.

Крім цього, згідно п.п. 1.2, 4.2. "Положення
про надання матеріальної допомоги
посадовим особам і працівникам Центру",
матеріальна допомога для вирішення
соціально-побутових питань - це
одноразова допомога у зв'язку з
сімейними обставинами, тривалою
хворобою, на одруження, поховання,
оплату за навчання на контрактній
основі, повернення позики, інше та
надається працівникам Центру, якщо
вони пропрацювали в митній службі
протягом, поточного року не менше 6
місяців, на підставі дозволу директора
і клопотання заступника директора
(згідно з функціональними
повноваженнями). В той час як в 2011 році
ОСОБА_2 працював лише 2 місяці.

Враховуючи вищенаведене, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції про відсутність
правових підстав задоволення позовних
вимог ОСОБА_2 щодо стягнення
матеріальної допомоги на оздоровлення
у розмірі 8469,75 грн. та на вирішення
соціально-побутових питань у розмірі
3118,5 грн.

Статтею 19 Конституції України
встановлено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, а суд згідно ст.
86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у
справі, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні.

Згідно ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Враховуючи вищенаведене, колегія
суддів вважає, що відповідачем надано
достатньо доказів на підтвердження
необґрунтованості позовних вимог, а
доводи апеляційної скарги не
викликають сумнівів щодо правильності
висновків суду першої інстанції та
застосування норм матеріального і
процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст.200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Зважаючи на те, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, апеляційну
скаргу належить залишити без
задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 197, 198, 200, 205, 206,
212, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, - залишити
без задоволення, а постанову
Хмельницького окружного
адміністративного суду від 10 липня 2014
року, - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили в
порядку та в строки, передбачені ст. ст.
212, 254 КАС України.

Головуючий
Граб Л.С.

Судді
Боровицький О. А.

Сапальова Т.В.