Справа № 814/1350/13-а
Суддя: Голяшкін О.В.
Дата ухвалення: 2014-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" вересня 2014 р.
м.Київ К/800/66802/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючий суддя
Голяшкін О.В. (доповідач),

судді Заяць
В.С.,

Стрелець Т.Г.,

секретар судового засідання - Руденко
Н.В.,

за участю представника позивача -
ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу
представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на
постанову Миколаївського окружного
адміністративного суду від 31 травня 2013
року та ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 05 грудня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_3 до
Первомайської районної державної
адміністрації Миколаївської області,
треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, про
визнання недійсним і скасування
розпоряджень,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з позовом до Первомайської
районної державної адміністрації
Миколаївської області, в якому просила
визнати недійсними і скасувати
розпорядження відповідача від 12 жовтня
2012 року №470-р, №471-р та від 20 листопада
2012 року №523-р.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначила, що спірними розпорядженнями
відповідач протиправно розпорядився
землями, які належать їй на праві
приватної власності, незаконно,
всупереч встановленому порядку та з
перевищенням наданих йому законом
повноважень зарахував належні їй землі
до земель запасу та надав дозвіл іншим
громадянам на складання проектів
землеустрою щодо відведення земельних
ділянок у власність для ведення
особистого селянського господарства в
межах території Ленінської сільської
ради з подальшим затвердженням
вищезазначеного проекту, у зв'язку з
чим розпорядження носять протиправний
характер і підлягають скасуванню.

Ухвалами Миколаївського окружного
адміністративного суду від 24 травня 2013
року та від 31 травня 2013 року до участі у
справі залучені як третьої особи, які
не заявляють самостійних вимог на
предмет спору на стороні відповідача,
ОСОБА_5 та ОСОБА_6.

Постановою Миколаївського окружного
адміністративного суду від 31 травня 2013
року, залишеною без змін ухвалою
Одеського апеляційного
адміністративного суду від 05 грудня 2013
року, в задоволенні адміністративного
позову відмовлено.

Рішення судів першої та апеляційної
інстанцій про відмову у задоволенні
позову мотивовані правомірністю
оскаржуваних розпоряджень, визнанням
недійсним виданого ОСОБА_7 та ОСОБА_3
державного акта на право приватної
власності на землю, перевищенням
граничного розміру загальної площі
земельної ділянки, що може бути у
приватній власності громадянина,
установлених Земельним кодексом
України для селянських (фермерських)
господарств, невиконання позивачем
обов'язку щодо прийняття спадщини
після померлого чоловіка у
встановленому законом порядку.

Не погоджуючись із рішеннями судів
першої та апеляційної інстанції,
позивач звернувся до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій, посилаючись
на порушення норм матеріального та
процесуального права, просить судові
рішення скасувати, направити справу на
новий судовий розгляд.

У касаційній скарзі скаржник зазначає
про незаконність оскаржуваних
розпоряджень щодо зарахування
належної їй земельної ділянки до
земель запасу державної власності,
надання дозволу фізичним особам на
складання проектів землеустрою та
затвердження проектів землеустрою,
оскільки право власності на спірну
земельну ділянку набуте позивачем на
підставі чинних сертифікатів та
договорів купівлі-продажу, які
підтверджують право на землю,
порушення відповідачем встановленого
законом порядку припинення права
власності та користування землею.

Первомайська районна державна
адміністрація Миколаївської області у
поданих запереченнях просить
касаційну скаргу залишити без
задоволення, судові рішення залишити
без змін.

Заслухавши суддю-доповідача,
представника позивача, обговоривши
доводи касаційної скарги, перевіривши
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає задоволенню частково з
наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та із матеріалів справи
вбачається, що рішенням Ленінської
сільської ради народних депутатів
Первомайського району Миколаївської
області від 24 листопада 1995 року
передано у колективну власність членів
КПС «Шлях Леніна» 1674 га земель та
видано відповідний державний акт на
право колективної власності на землю.

ОСОБА_3 та її чоловік ОСОБА_7 на протязі
1998-2000 років уклали 517 договорів
купівлі-продажу права на земельну
частку (пай), посвідченого
сертифікатом, за умовами яких придбали
у всіх членів КСП «Шлях Леніна» право
на земельну ділянку (пай) та набули
права власності на 100% часток (паїв) у
праві колективної власності на землю.

Рішенням Ленінської сільської ради від
26 травня 2000 року №20 передано в приватну
власність ОСОБА_3 земельну ділянку
площею 764,15 га та ОСОБА_7 земельну
ділянку площею 989,82 га.

15 червня 2000 року складені акти про
встановлення меж земельних ділянок в
натурі та передачу і прийом межових
знаків під охорону та зберігання, якими
зафіксовано встановлення в натурі меж
земельних ділянок, наданих позивачу та
ОСОБА_7

16 червня 2000 року видано державний акт
на право приватної власності на землю
за № 315, за яким ОСОБА_3 та ОСОБА_7
передано 1753,97 га землі.

Рішенням Первомайського районного
суду Миколаївської області від 11 січня
2001 року задоволено позов прокурора
Миколаївської області в інтересах
держави в особі Ленінської сільської
ради Первомайського району
Миколаївської області; визнано
недійсним державний акт за
реєстраційним номером 315 на право
приватної власності на землю, виданий 16
червня 2000 року Ленінською сільською
радою Первомайського району
Миколаївської області ОСОБА_3 та ОСОБА_7
на земельну ділянку площею 1753,97 га.

12 жовтня 2012 року Первомайська районна
державна адміністрація Миколаївської
області на підставі рішення
Первомайського районного суду
Миколаївської області прийняла
розпорядження за №470-р про зарахування
земельної ділянки в межах території
Ленінської сільської ради до земель
запасу державної власності та
розпорядження № 471-р про надання
дозволу громадянам України на
складання проектів землеустрою щодо
відведення земельних ділянок у
власність для ведення особистого
селянського господарства в межах
території Ленінської сільської ради.

20 листопада 2012 року Первомайською
районною державною адміністрацією
Миколаївської області прийнято
розпорядження №523-р, яким затверджено
проект землеустрою щодо відведення
земельних ділянок у власність
громадянам України (775 чоловік) для
ведення особистого селянського
господарства в межах території
Ленінської сільської ради
Первомайського району Миколаївської
області.

Вважаючи незаконними спірні
розпорядження Первомайської
райдержадміністрації Миколаївської
області, позивач звернулась до суду за
захистом порушених прав.

Висновки судів попередніх інстанцій
про відмову у задоволенні позовних
вимог щодо визнання недійсними
розпоряджень Первомайської районної
державної адміністрації Миколаївської
області від 12 жовтня 2012 року №№470-р,
№471-р та від 20 грудня 2012 року №523-р, з
посиланням на правомірність вказаних
рішень та дій райдержадміністрації, є
передчасними, не відповідають
фактичним обставинам справи та вимогам
закону, а рішення судів не відповідають
вимогам ст.159 Кодексу
адміністративного судочинства України
щодо їх законності та обґрунтованості.

Як встановлено ч.2 ст.19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Частиною 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлені критерії, яким керується
адміністративний суд при перевірці
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень. Зокрема,
відповідно до ч.3 ст.2 КАС України у
справах щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; 2) з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; 3) обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); 4) безсторонньо
(неупереджено); 5) добросовісно; 6)
розсудливо; 7) з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
всім формам дискримінації; 8)
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); 9) з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення; 10)
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Зазначені критерії, хоч і адресовані
суду, одночасно є й вимогами для
суб'єкта владних повноважень, який
приймає відповідне рішення, вчиняє дії
чи допускає бездіяльність.

Відповідно до ст.14 Конституції України
земля є основним національним
багатством, що перебуває під особливою
охороною держави. Право власності на
землю гарантується. Це право
набувається і реалізується
громадянами, юридичними особами та
державою виключно відповідно до
закону.

В обґрунтування правомірності
розпоряджень відповідача щодо
зарахування земельної ділянки
загальною площею 1553,97 га в межах
території Ленінської сільської ради до
земель запасу державної власності та
передачі її у власність громадянам для
ведення особистого селянського
господарства, суди, з посиланням на
визнання рішенням Первомайського
районного суду Миколаївської області
від 11 січня 2011 року по справі 2-196 2001
недійсним державного акта на право
приватної власності на землю, виданого
16 червня 2000 року Ленінською сільською
радою Первомайського району
Миколаївської області ОСОБА_3 та
ОСОБА_7, виходили із відсутності у
позивача та її померлого чоловіка
права на вказані земельні ділянки.

При цьому, судами при вирішенні спору
не враховані обставини щодо передачі у
1995 році вказаної земельної ділянки у
колективну власність членів КПС «Шлях
Леніна» з видачею державного акта на
право колективної власності на землю
від 27 листопада 1995 року № 17, проведення
розпаювання землі з видачею кожному
члену сільськогосподарського
підприємства сертифіката на право на
земельну частку (пай), укладенню
позивачем та її померлим чоловіком
договорів купівлі-продажу прав на
земельні частки (паї), посвідчені
сертифікатами, оформленню позивачем
свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до положень п.3 Указу
Президента України від 03 грудня 1999 року
№1529/99 «Про невідкладні заходи щодо
прискорення реформування аграрного
сектора економіки» сертифікат на право
на земельну частку (пай) є
правовстановлюючим документом, що
засвідчує право володіти,
користуватися та розпоряджатися
зазначеною часткою.

Відповідно до п.17 розділу X «Перехідні
положення» Земельного кодексу України
сертифікати на право на земельну
частку (пай), отримані громадянами,
вважаються правовстановлюючими
документами при реалізації ними права
вимоги на відведення земельної частки
(паю) в натурі (на місцевості)
відповідно до законодавства.
Сертифікати на право на земельну
частку (пай) є дійсними до виділення
власникам земельних часток (паїв) у
натурі (на місцевості) земельних
ділянок та видачі їм державних актів на
право власності на землю.

Пунктом 3 Указу Президента України від
10 листопада 1994 року № 666/94 «Про
невідкладні заходи щодо прискорення
земельної реформи у сфері
сільськогосподарського виробництва»
установлено, що право на земельну
частку (пай) може бути об'єктом
купівлі-продажу, дарування, міни,
успадкування, застави.

Судами не надано належної оцінки
доводам позивача на підтвердження прав
на земельні ділянки щодо наявності
чинних договорів купівлі-продажу прав
на земельні частки (паї), посвідчених
дійсними сертифікатами.

При цьому колегія суддів визнає
неправильними висновки судів
попередніх інстанцій, з посиланням на
абз.3 п.4 Указу Президента України від 10
листопада 1994 року № 666/94 «Про
невідкладні заходи щодо прискорення
земельної реформи у сфері
сільськогосподарського виробництва»,
та ч.1 ст.52 Земельного кодексу України,
щодо перевищення внаслідок отримання
позивачем та її померлим чоловіком
землі загальною площею 1753,97 га
граничного розміру земельної ділянки,
що може бути у приватній власності
громадянина, оскільки вказаними
нормами встановлюються граничні
розміри виділення земельних ділянок
при паюванні та норми безоплатної
передачі громадянам земельних ділянок,
а не граничний розмір земельної
ділянки, яка може знаходитись у
громадянина на праві власності.

Відповідно до положень ч.2 ст.19
Земельного кодексу України у запасі
можуть перебувати земельні ділянки,
які не надані у власність або
користування громадян чи юридичних
осіб.

Також, виходячи зі змісту положень ч.5
ст.116 Земельного кодексу України у
власність або користування можуть
надаватися лише вільні земельні
ділянки. Обставини щодо припинення
прав позивача на землю в порядку,
визначеному законом, судами попередніх
інстанцій не досліджувались, оцінка
правомірності оскаржуваних
розпоряджень з урахуванням
вищезазначених обставин та норм закону
не надавалась.

Судами попередніх інстанцій не надано
належної оцінки доводам позовної заяви
та обставинам, на які посилався позивач
в обґрунтування своїх вимог, зокрема
щодо порушення відповідачем
встановлених законом порядку та
процедури вирішення питань відведення
земельних ділянок у власність громадян
та допущених фальсифікацій.

У відповідності з ч.1 ст.220 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Відповідно до ч.2 ст.227 Кодексу
адміністративного судочинства України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Оскільки судами порушені вимоги щодо
всебічного, повного та об'єктивного
дослідження усіх фактичних обставин,
що мають значення для правильного
вирішення справи, що призвело до
ухвалення рішень, які не відповідають
вимогам щодо законності та
обґрунтованості і таке неправильне
вирішення справи не може бути усунено
судом касаційної інстанції, рішення
судів попередніх інстанцій підлягають
скасуванню з направленням справи на
новий розгляд.

Під час нового розгляду суду слід
врахувати вищенаведене, прийняти
обґрунтоване та законне рішення за
результатами повного, всебічного та
об'єктивного розгляду всіх обставин
справи в їх сукупності.

Керуючись ст.ст.220, 221, 223, 227, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 -
ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Миколаївського окружного
адміністративного суду від 31 травня 2013
року та ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 05 грудня 2013
року скасувати.

Справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді