Справа № 820/15987/14
Суддя: Полях Н.А.
Дата ухвалення: 2014-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

06 жовтня 2014 р.
№ 820/15987/14

Харківський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді - Полях Н.А.,

при секретарі судового засідання -
Корнієнка А.Д.,

за участі:

представника позивача - Демського В.Ю.,

представника відповідача -
Шамілової Л.Ш.,

розглянувши адміністративний позов
Товариства з обмеженою
відповідальністю "ПРОММЕТСПЛАВ" до
Державної податкової інспекції у
Дзержинському районі м. Харкова
Головного управління Міндоходів у
Харківській області про скасування
податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, Товариство з обмеженою
відповідальністю "ПРОММЕТСПЛАВ",
звернувся до Харківського окружного
адміністративного суду з позовом до
Державної податкової інспекції у
Дзержинському районі м. Харкова
Головного управління Міндоходів у
Харківській області, в якому просить
суд скасувати податкове
повідомлення-рішення № від 04.09.2014
року про визначення позивачу сум
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість в сумі 156000,00 грн. -
основний платіж, 78000,00 грн. - штрафні
санкції.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що висновки акту перевірки,
на підставі яких винесене оскаржуване
податкове повідомлення-рішення, не
відповідають дійсності, підтверджені
факти господарських операцій
протиправно перекручені, а податкове
повідомлення-рішення має бути
скасовано.

Представник позивача в судовому
засіданні підтримав позовні вимоги в
повному обсязі, просив їх задовольнити,
посилаючись на обставини, викладені в
позовній заяві та письмових
поясненнях.

Представник відповідача у судовому
засіданні заперечував проти позову,
просив відмовити у його задоволенні,
посилаючись на наведені у письмових
запереченнях обставини.

Суд, заслухавши пояснення
представників сторін, дослідивши
матеріали справи, встановив такі
обставини.

Товариство з обмеженою
відповідальністю "ПРОММЕТСПЛАВ"
зареєстроване як юридична особа 22.06.1998
року (а.с.187), є платником податку на
додану вартість з 14.07.1999 року (а.с.188) та
перебуває на обліку Державної
податкової інспекції у Дзержинському
районі м. Харкова Головного управління
Міндоходів у Харківській області.

Фахівцем податкового органу було
проведено позапланову документальну
невиїзну перевірку Товариства з
обмеженою відповідальністю
"ПРОММЕТСПЛАВ" () з
питань дотримання вимог податкового
законодавства України в частині
господарських взаємовідносин з
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Метсільвер" () за січень 2014 року.

За результатами перевірки складено акт
від 22.08.2014 року №3329/20-30-22-01/25611992, яким
встановлено порушення п.198.3 ст.198, п.198.6
ст.198, п.201.4, п.201.7 ст.201 ПК України, в
результаті чого ТОВ "ПРОММЕТСПЛАВ"
занижено суму податку на додану
вартість, що підлягає сплаті
(перерахуванню) до бюджету у розмірі
156000,00 грн. за січень 2014 року.

За результатами висновків, викладених
в акті перевірки, відповідачем
винесено податкове
повідомлення-рішення від 04.09.2014 року
№ на суму 234000,00 грн.

Позивач не погодився із вищевказаним
податковим повідомленням-рішенням і
оскаржив його в адміністративному
порядку.

За результатами розгляду заперечень
позивача порушення, виявлені під час
перевірки, залишені без змін.

Позивач не погодився із зазначеними
діями податкового органу та оскаржив
їх у судовому порядку.

Судом встановлено, що між ТОВ
"ПРОММЕТСПЛАВ" (покупець) та ТОВ
"Метсільвер" (постачальник) укладено
договір №020113 на поставку товару від
02.01.2013 року, відповідно до якого
постачальник зобов'язується передати у
власність покупцю, а покупець -
прийняти та оплатити товар
(підготовчий алюмінієвий сплав) на
умовах, викладених в договорі (а.с.46-47).

З метою виконання зазначеного договору
ТОВ "Метсільвер" виписало позивачу
видаткові накладні (а.с.48, 52, 56).

Розрахунки було проведено в
безготівковій формі, про що свідчить
платіжне доручення (а.с.63).

Факт транспортування товару
підтверджується товарно-транспортними
накладними, відповідно до яких товар
перевозився на транспортному засобі
Рено, держ.№ НОМЕР_2, причіп/напівпричіп
держ.НОМЕР_3, автомобільний перевізник
ФОП ОСОБА_3 (а.с.50,54,58). Також в матеріалах
справи міститься договір №01
перевезення вантажу від 06.01.2014 року,
укладений між позивачем (замовник) та
ФОП ОСОБА_3 (перевізник), відповідно до
якого перевізник зобов'язується
власними засобами доставити вантаж
замовника по маршруту, вказаному в
заявці, видати вантаж отримувачу, а
замовник зобов'язується оплатити
перевезення вантажу (а.с.61). Розрахунки
за даним договором підтверджуються
розрахунковою квитанцією (а.с.62). Крім
того факт транспортування
підтверджується актами на виконання
робіт-послуг, підписаними між ФОП
ОСОБА_3 та ТОВ "ПРОММЕТСПЛАВ" (а.с.51,55,59).

На підставі виконання договору від
02.01.2013 року №020113 ТОВ "Метсільвер"
виписало ТОВ "ПРОММЕТСПЛАВ" податкові
накладні (а.с.49,53,57).

У подальшому товар, отриманий за
договором, було оприбутковано на
підприємстві позивача (а.с.64-64а),
виготовлено із нього вторинний
алюмінієвий сплав (а.с.65-77), який було
реалізовано контрагентам позивача
(а.с.78-110).

Таким чином, суд приходить до висновку,
що позивач використав товар, отриманий
від ТОВ "Метсільвер", у подальшій
господарській діяльності.

На підставі податкових накладних,
виписаних ТОВ "Метсільвер", позивачем
було віднесено суми ПДВ до складу
податкового кредиту за січень 2014 року.

На час виникнення правовідносин ТОВ
"Метсільвер" було зареєстровано як
юридична особа та було платником
податку на додану вартість (а.с.191-199).

Таким чином, ТОВ "Метсільвер" виконало
свої зобов'язання за договором, а ТОВ
"ПРОММЕТСПЛАВ" прийняло товар, що
підтверджується даними податкового та
бухгалтерського обліку.

Також судом встановлено, що позивач має
в оренді приміщення відповідно до
договорів оренди (а.с.135-166, 176-180) та
обладнання (а.с.167-175).

Посилання відповідача на акт перевірки
контрагента позивача від 17.04.2014 року
№237/05-66-22-02/38422101 та висновки щодо
відсутності ТОВ "Метсільвер" за
юридичною адресою суд не бере до уваги,
оскільки в матеріалах справи міститься
ухвала Донецького окружного
адміністративного суду від 28.05.2014 року
про забезпечення адміністративного
позову по справі №805/6590/14, відповідно до
якої заборонено використовувати
інформацію, викладену в акті
№237/05-66-22-02/38422101 від 17.04.2014 року в якості
доказової інформації з питань
правомірності формування податкового
кредиту з податку на додану вартість, а
також постанова Донецького окружного
адміністративного суду від 16.06.2014 року
по справі №805/6590/14, якою визнано
протиправними дії Державної
податкової інспекції у Куйбишевському
районі м. Донецька Головного
управління Міндоходів у Донецькій
області щодо коригування податкових
зобов'язань та податкового кредиту в
системі АІС "Податковий блок" на
підставі акту №237/05-66-22-02/38422101 від 17.04.2014
року "Про неможливість проведення
зустрічної звірки ТОВ "Метсільвер" (код
за ) щодо документального
підтвердження господарських відносин
із платниками податків покупцями та
постачальниками, їх реальності та
повноти відображення в обліку з ПДВ за
січень-лютий 2014 року" та зобов'язано
Державну податкову інспекцію у
Куйбишевському районі м. Донецька
Головного управління Міндоходів у
Донецькій області вилучити з системи
АІС "Податковий блок" інформацію,
внесену на підставі акту
№237/05-66-22-02/38422101 від 17.04.2014 року "Про
неможливість проведення зустрічної
звірки ТОВ "Метсільвер" (код за ) щодо документального
підтвердження господарських відносин
із платниками податків покупцями та
постачальниками, їх реальності та
повноти відображення в обліку з ПДВ за
січень-лютий 2014 року" та поновити дані,
самостійно задекларовані товариством
з обмеженою відповідальністю
"Метсільвер".

Дефектність первинних документів, які
було укладено між позивачем та
зазначеним вище контрагентом, а також
факт нереальності проведення
фінансово-господарських операцій
судом не виявлено.

Судом встановлено, що податкові
накладні, виписані контрагентом
позивача, відповідають вимогам
Податкового кодексу України.

Аналізуючи норми Податкового кодексу
України (далі - ПК України) суд
встановив таке.

Відповідно до п. 198.3 статті 198 ПК України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Виходячи з вимог п.п. «а» п. 198.1 статті 198
ПК України право на віднесення сум
податку до податкового кредиту виникає
у разі здійснення операцій з придбання
послуг.

Згідно з п.198.2 статті 198 ПК України датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг або
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Відповідно до п. 198.6. статті 198 ПК
України не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними (або
підтверджені податковими накладними,
оформленими з порушенням вимог статті
201 цього Кодексу) чи не підтверджені
митними деклараціями, іншими
документами, передбаченими пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу.

Згідно з п. 200.1 статті 200 ПК України сума
податку, що підлягає бюджетному
відшкодуванню, визначається як різниця
між сумою податкового зобов'язання
звітного (податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду.

Аналіз положень податкового
законодавства вказує на те, що
законодавець не ставить в залежність
право позивача на формування
податкового кредиту від податкового
обліку (стану) інших осіб і фактичної
сплати контрагентом податку до
бюджету. Питання податкового кредиту
поширюється тільки на окремо взятого
платника податків (позивача) і не
ставить цей факт у залежність від
розрахунку з бюджетом третіх осіб.

Склад валових витрат та порядок їх
визначення встановлено статтями 138, 139
ПК України.

Згідно з п. 138.2 ПК України витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

У разі якщо платник податку здійснює
виробництво товарів, виконання робіт,
надання послуг з довготривалим (більше
одного року) технологічним циклом
виробництва за умови, що договорами,
укладеними на виробництво таких
товарів, виконання робіт, надання
послуг, не передбачено поетапної їх
здачі, до витрат звітного податкового
періоду включаються витрати, пов'язані
з виробництвом таких товарів,
виконанням робіт, наданням послуг у
цьому періоді.

Пунктом 138.8 статті 138 ПК України
встановлено, що собівартість
виготовлених та реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг
складається з витрат, прямо пов'язаних
з виробництвом таких товарів,
виконанням робіт, наданням послуг, а
саме: прямих матеріальних витрат;
прямих витрат на оплату праці;
амортизації виробничих основних
засобів та нематеріальних активів,
безпосередньо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг;
загальновиробничі витрати, які
відносяться на собівартість
виготовлених та реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг
відповідно до положень (стандартів)
бухгалтерського обліку; вартості
придбаних послуг, прямо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг; інших прямих
витрат, у тому числі витрат з придбання
електричної енергії (включаючи
реактивну);

Відповідно до п.п. 139.1.9 п. 139.1 статті 139 ПК
України не включаються до складу
витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Відповідно до статті 3 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» фінансова,
податкова, статистична та інші види
звітності, що використовують грошовий
вимірник, ґрунтуються на даних
бухгалтерського обліку.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Щодо визнання правочинів, укладених
між позивачем та його контрагентами,
недійсними суд зазначає наступне.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
(далі - ЦК України) загальними вимогами,
додержання яких є необхідними для
чинності правочину є: зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам; особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних
дітей.

Згідно зі статтею 204 ЦК України
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Відповідно до частин 1, 2 статті 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Згідно зі статтею 234 ЦК України
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом
недійсним. Правові наслідки визнання
фіктивного правочину недійсним
встановлюються законами.

Відповідно до ч.1 ст.228 ЦК України
правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини та
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Конституційні права людини та
громадянина, порушення яких є
підставою нікчемності правочину, що
порушує публічний порядок, закріплені
в Основному Законі держави -
Конституції України, яка в ст. 3
найвищою соціальною цінністю
проголошує людину, її життя і здоров'я,
честь та гідність, недоторканність і
безпеку. Крім цього, у разі
спрямованості правочину на знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним, дії
особи кваліфікуватимуться як злочини
або адміністративні проступки, і, як
наслідок, будуть порушувати
Кримінальний кодекс України або Кодекс
України про адміністративні
правопорушення. Законодавець
відокремив порушення публічного
порядку від інших підстав нікчемності
правочинів, керуючись тим, що публічний
порядок держави порушується у разі
порушення нормативних актів, у яких він
закріплений, а саме: Конституції
України, Кримінального кодексу України
та Кодексу України про адміністративні
правопорушення.

Оскільки ст. 228 ЦК України для
правочину, що порушує публічний
порядок, передбачає наявність умислу
сторін (сторони) на незаконний
результат, а також суперечність його
публічно-правовим актам держави, то
такий умисел повинен встановлюватись
під час розслідування кримінальної
справи і розгляду її в суді або в ході
провадження у справі про
адміністративне правопорушення.

Можливість такого порядку
встановлення умислу сторін також прямо
витікає з висновку про те, що однією з
ознак правочину, що порушує публічний
порядок, є заборона його нормами
кримінального чи адміністративного
законодавства. Ці правочини порушують
виключно публічно-правові норми, які
одночасно становлять правопорушення у
вигляді злочину чи
адміністративно-правового делікту.

А відтак, під правочини, що порушують
публічний порядок, підпадають
правочини, спрямовані (вчинені з
умислом) на порушення публічних
нормативно-правових актів: Конституції
України, валютного, митного,
податкового, антимонопольного та
іншого публічно-правового
законодавства, у якому закріплені
основи державного ладу, політичної
системи, економічної безпеки держави, і
у той же час є злочинами чи
адміністративно-правовими деліктами.
Це, зокрема, правочини, що спрямовані на
порушення конституційних прав і свобод
людини та громадянина; ухилення
суб'єктами господарювання від сплати
податків; незаконне відчуження або
користування об'єктами права власності
українського народу; правочини,
спрямовані на незаконний обіг
вилучених з вільного обігу предметів
або предметів, обіг яких обмежено;
правочини, вчинені з метою порушення
антимонопольного законодавства та
спрямовані на зайняття забороненими
видами господарської діяльності, а
також інші, спрямовані на порушення
публічно-правових нормативних актів.

Таким чином, визначенню правочину як
такого, що порушує публічний порядок,
повинен передувати вирок суду про
притягнення учасника (учасників)
такого правочину до кримінальної
відповідальності, який набрав
чинності, чи постанова компетентного
органу про притягнення зазначених осіб
до адміністративної відповідальності.

На підставі викладеного суд приходить
до висновку, що угоди, укладені між
позивачем та його контрагентами, є
чинними та не визнаними у
встановленому порядку недійсними.

Судом також встановлено, що необхідною
умовою для включення понесених витрат
на придбання товарів (робіт, послуг) до
складу валових витрат є наявність
зв'язку товарів (робіт, послуг) з
господарською діяльністю
підприємства. Судом встановлено, що
придбання позивачем товарів, а також
отримання робіт та послуг
безпосередньо пов'язано з
господарською діяльністю
підприємства, що направлена на
отримання доходу.

Позивачем надані всі належні первинні
документи, що підтверджують реальність
придбання позивачем товару.

Отже, позивачем було повністю
дотримано вимоги ПК України.

Відповідно до вимог частини 2 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
позову.

Відповідачем не доведено факт
порушення позивачем зазначених вище
норм податкового законодавства.

Таким чином, фактичні обставини справи
об'єктивно засвідчують здійснення
господарських операцій між позивачем
та його контрагентом.

Відповідно до п.п.1, 3 частини 3 статті 2
КАС України у справах щодо оскарження
рішень суб'єктів владних повноважень
суди перевіряють, чи прийняті вони на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України, обґрунтовано, тобто з
урахуванням усіх обставин, що мають
значення для прийняття рішення.

Враховуючи викладене, суд дійшов до
висновку, що оскаржуване податкове
повідомлення-рішення, прийняте
податковим органом, є необґрунтованим
та таким, що не відповідає вимогам
законодавства, через що позовні вимоги
про скасування податкового
повідомлення-рішення підлягають
задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 2, 8-14, 71, 94, 160-163, 167, 186 КАС
України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Товариства з
обмеженою відповідальністю
"ПРОММЕТСПЛАВ" до Державної податкової
інспекції у Дзержинському районі м.
Харкова Головного управління
Міндоходів у Харківській області про
скасування податкового
повідомлення-рішення - задовольнити у
повному обсязі.

Скасувати податкове повідомлення -
рішення № від 04.09.2014 року про
визначення позивачу сум податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість в сумі 156000,00 грн. - основний
платіж, 78000,00 грн. - штрафні санкції.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Харківського
апеляційного адміністративного суду
через Харківський окружний
адміністративний суд шляхом подачі
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня її проголошення. У разі
застосування судом частини третьої
статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови. Копія
апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлений
10.10.2014 року.

Суддя
Н.А. Полях