Справа № 2а-2309/10/0770
Суддя: Кошіль В.В.
Дата ухвалення: 2014-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 вересня 2014 року м.
Київ К/800/38105/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Головуючого
Кошіля В.В.

Суддів
Борисенко І.В.

Моторного О.А.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу
Ужгородської міжрайонної державної
податкової інспекції Закарпатської
області Державної податкової служби

на постанову Львівського апеляційного
адміністративного суду від 26.06.2013

та постанову Закарпатського окружного
адміністративного суду від 04.04.2011

у справі № 2а-2309/10/0770

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2

до Ужгородської міжрайонної державної
податкової інспекції у Закарпатській
області

про визнання протиправним та
скасування рішення

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2
звернулась до суду з позовом про
визнання протиправним та скасування
рішення Ужгородської міжрайонної
державної податкової інспекції у
Закарпатській області,
правонаступником якої є Ужгородська
міжрайонна державна податкова
інспекція Закарпатської області
Державної податкової служби, №
17/17-2/НОМЕР_1 від 26.02.2010.

Постановою Закарпатського окружного
адміністративного суду від 04.04.2011 позов
задоволено частково, визнано
протиправним та скасовано рішення
Ужгородської міжрайонної державної
податкової інспекції № 17/17-2/НОМЕР_1 від
26.02.2010 в частині застосування штрафних
(фінансових) санкцій у сумі 187 500 грн., в
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 26.06.2013
рішення суду першої інстанції
скасовано та прийнято нове рішення,
яким позов задоволено; визнано
протиправним та скасовано спірне
рішення податкового органу.

В касаційній скарзі відповідач просить
скасувати рішення судів першої та
апеляційної інстанцій; прийняти нове
рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог, посилаючись на
порушення судами норм матеріального та
процесуального права.

Перевіривши правильність застосування
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
приходить до висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню, з
огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що за результатами
проведеної документальної планової
виїзної перевірки дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи ОСОБА_2 за період з 01.01.2007 по 31.12.2009,
складено акт № 8/17-2/НОМЕР_1 від 09.02.2010, в
якому зафіксовано порушення, зокрема,
п. 3.1 ст. 3 Закону України «Про
застосування реєстраторів
розрахункових операцій у сфері
торгівлі, громадського харчування та
послуг», а саме: проведення розрахунків
без застосування належним чином
зареєстрованих реєстраторів
розрахункових операцій на суму 53 200 грн.

На підставі результатів вказаної
перевірки, 26.02.2010 відповідачем прийняте
рішення № 17/17-2/НОМЕР_1 про застосування
штрафних (фінансових) санкцій у розмірі
266 000 грн.

В акті перевірки від 09.02.2010 зазначено,
що при перевірці працівниками
податкового органу використано книгу
обліку доходів і витрат, яка позивача
зареєстрована 02.12.2004.

У книзі обліку доходів і витрат
здійснено записи про надані позивачем
14.01, 28.01, 10.02, 25.02, 13.03 та 25.03.2009
експедиційні послуги.

Приймаючи рішення про часткове
задоволення позовних вимог, суд першої
інстанції виходив з того, що
оскаржуване рішення відповідачем
прийнято 26.02.2010 за порушення вчинені
14.01, 28.01, 10.02, 25.02, 13.03 та 25.03.2009, тобто,
фінансові санкцій за порушення вчинені
до 26.02.2009 (у загальній сумі 187 500 грн.)
застосовано після закінчення строку
встановленого ст. 250 Господарського
кодексу України, а фінансові санкції у
сумі 78 500 грн., застосовано за порушення,
вчинені з 26.02.2009 тобто, в межах річного
строку.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та задовольняючи позовні
вимоги, суд апеляційної інстанції
мотивував своє рішення тим, що
податковий орган при прийнятті
спірного рішення дійшов хибного
висновку про порушення позивачем п. 3.1
ст. 3 Закону України «Про застосування
реєстраторів розрахункових операцій у
сфері торгівлі, громадського
харчування та послуг», оскільки
останнім дотримано вимоги
законодавства при здійсненні
розрахункових операцій.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про
застосування реєстраторів
розрахункових операцій у сфері
торгівлі, громадського харчування та
послуг» реєстратори розрахункових
операцій застосовуються фізичними
особами - суб'єктами підприємницької
діяльності або юридичними особами (їх
філіями, відділеннями, іншими
відокремленими підрозділами) (далі -
суб'єкти підприємницької діяльності),
які здійснюють операції з розрахунків
в готівковій та/або в безготівковій
формі (із застосуванням платіжних
карток, платіжних чеків, жетонів тощо)
при продажу товарів (наданні послуг) у
сфері торгівлі, громадського
харчування та послуг, а також
уповноваженими банками та суб'єктами
підприємницької діяльності, які
виконують операції купівлі-продажу
іноземної валюти.

Відповідно п. 6 ст. 9 цього Закону
реєстратори розрахункових операцій та
розрахункові книжки не застосовуються:
при продажу товарів (наданні послуг)
суб'єктами підприємницької діяльності
- фізичними особами, оподаткування
доходів яких здійснюється відповідно
до законодавства з питань
оподаткування суб'єктів малого
підприємництва (в тому числі шляхом
отримання свідоцтва про сплату єдиного
податку), якщо такі суб'єкти не
здійснюють продаж підакцизних товарів
(крім пива на розлив), за умови ведення
такими особами книг обліку доходів і
витрат у порядку, визначеному
Кабінетом Міністрів України за
поданням державного органу,
уповноваженого провадити державну
регуляторну політику.

Виходячи із змісту п. 6 ст. 9 Закону
України «Про застосування
реєстраторів розрахункових операцій у
сфері торгівлі, громадського
харчування та послуг» (в редакції
чинній на момент спірних
правовідносин) обов'язковими умовами
незастосування реєстраторів
розрахункових операцій та
розрахункових книжок є оподаткування
доходів суб'єкта підприємницької
діяльності відповідно до
законодавства з питань оподаткування
суб'єктів малого підприємництва та
ведення такими особами книг обліку
доходів і витрат у порядку, визначеному
Кабінетом Міністрів України.

Згідно із визначенням, наведеним в
статті 1 Закону України «Про державну
підтримку малого підприємництва»
суб'єктами малого підприємництва є,
зокрема, фізичні особи, зареєстровані у
встановленому законом порядку як
суб'єкти підприємницької діяльності.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України
«Про державну підтримку малого
підприємництва» спрощена система
оподаткування, бухгалтерського обліку
та звітності може застосовуватися
поряд з діючою загальною системою
оподаткування, бухгалтерського обліку
та звітності, передбаченою
законодавством, на вибір суб'єкта
малого підприємництва.

Згідно положень Декрету Кабінету
Міністрів України № 13-92 від 26.12.1992 «Про
прибутковий податок з громадян»
громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи, мають право
самостійно обрати спосіб
оподаткування доходів.

Пунктом 22.10 статті 22 Закону України
«Про податок з доходів фізичних
осіб»від 22.05.2003 № 889-ІV визнано таким, що
втратив чинність Декрет Кабінету
Міністрів України від 26.12.1992 № 13-92 «Про
прибутковий податок з громадян» крім
розділу IV у частині оподаткування
доходів фізичних осіб від зайняття
підприємницькою діяльністю, який
застосовується з урахуванням положень
пункту 9.12 статті 9 цього Закону та діє
до набрання чинності спеціальним
законом з питань оподаткування
фізичних осіб - суб'єктів
підприємницької діяльності.

Згідно з п. п. 9.12.1 п. 9.12 ст. 9 Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб» оподаткування доходів,
отриманих фізичною особою від продажу
нею товарів (надання послуг, виконання
робіт) у межах її підприємницької
діяльності без створення юридичної
особи, а також фізичною особою, яка
сплачує ринковий збір, здійснюється за
правилами, встановленими спеціальним
законодавством з цих питань, з
урахуванням норм цього пункту.

Таким чином, враховуючи ту обставину,
що здійснення господарської
діяльності у сфері надання
експедиційних послуг не зобов'язувало
платника податків вести податковий
облік з застосуванням реєстраторів
розрахункових операцій та те, що
перевіркою не встановлено порушень
Порядку ведення книги обліку доходів і
витрат, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України № 1269 від
26.09.2001, відсутні підстави для
застосування штрафних (фінансових)
санкцій.

Зважаючи на вказані обставини,
відсутність порушень норм
матеріального та процесуального права,
висновок суду апеляційної інстанції
про задоволення позовних вимог є
вірним, а касаційна скарга відповідача
- необґрунтованою та такою, що не
підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 2201, 223, 224, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Ужгородської
міжрайонної державної податкової
інспекції Закарпатської області
Державної податкової служби відхилити.

Постанову Львівського апеляційного
адміністративного суду від 26.06.2013
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
постановлення та може бути переглянута
Верховним Судом України у випадках,
встановлених Кодексом
адміністративного судочинства
України.

Головуючий В.В. Кошіль Судді І.В.
Борисенко О.А. Моторний