Справа № 802/3167/14-а
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2014-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

01 жовтня 2014 р.
Справа № 802/3167/14-а

Вінницький окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді: Сала
П.І.,

за участю

секретаря судового засідання:
Старожилової Д.О.,

позивачки: ОСОБА_1,

представника позивача:
ОСОБА_2,

представника відповідача:
Бойка А.М.,

представника третьої особи:
Мельничука Д.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: Головного управління
Держземагенства у Вінницькій області

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача: відділ Держземагенства у
Погребищенському районі Вінницької
області

про: визнання відмови протиправною та
зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

28.08.2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з
адміністративним позовом, у якому
просить визнати протиправною відмову
Головного управління Держземагенства
у Вінницькій області у наданні їй
дозволу на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки орієнтовною площею 31,1125 га з
метою надання в оренду для ведення
фермерського господарства на
території Гопчицької сільської ради
Погребищенського району Вінницької
області, викладену у листі № 31-2-0.3-7112/2-14
від 08.08.2014 року, та зобов'язати
відповідача повторно розглянути її
клопотання від 01.08.2014 року про надання
дозволу на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення
вищезазначеної земельної ділянки.

Позовні вимоги мотивує тим, що 01.08.2014
року вона подала Головному управлінню
Держземагенства у Вінницькій області
заяву про надання дозволу на
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки
орієнтовною площею 31,1125 га з метою
надання в оренду для ведення
фермерського господарства на
території Гопчицької сільської ради
Погребищенського району Вінницької
області, із земель запасу
сільськогосподарського призначення
державної власності (рілля). Однак,
відповідач відмовив у наданні такого
дозволу, посилаючись на те, що дана
земельна ділянка належить до земель
історико-культурного, а не
сільськогосподарського призначення.
Позивачка вважає вказану відмову
неправомірною, оскільки при зверненні
до Головного управління
Держземагенства у Вінницькій області
нею було дотримано усіх вимог чинного
законодавства, а відтак правових
підстав відмовляти у наданні дозволу
на виготовлення проекту землеустрою
щодо відведення земельної ділянки
відповідач не мав. Також стверджує, що
спірна земельна ділянка належить до
категорії земель
сільськогосподарського призначення
державної власності (землі запасу), що
підтверджується викопіюванням з
чергового кадастрового плану
Гопчицької сільської ради
Погребищенського району Вінницької
області та витягу з Державного
земельного кадастру про земельну
ділянку. Відомості про те, що ця
земельна ділянка в установленому
законом порядку віднесена до земель
історико-культурного призначення
відсутні, а тому відповідач
необґрунтовано дійшов висновку про
наявність у кадастровому плані
суперечливих даних щодо її цільового
призначення.

У судовому засіданні позивачка та її
представник адміністративний позов
підтримали та просять суд його
задовольнити, посилаючись на
обставини, викладені у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому
засіданні позовні вимоги заперечив та
у своїх поясненнях звертає увагу суду
на те, що ОСОБА_1 було відмовлено у
наданні дозволу на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки з тих підстав, що надане нею
викопіювання із чергового
кадастрового плану Гопчицької
сільської ради Погребищенського
району Вінницької області містить
суперечливі дані щодо категорії
земель, за рахунок яких буде
відводитись земельна ділянка, а саме
земель сільськогосподарського чи
історико-культурного призначення. При
цьому зазначає, що Головне управління
Держземагенства у Вінницькій області
за чинним законодавством не може
надати дозвіл на розробку документації
із землеустрою щодо відведення
земельної ділянки
історико-культурного призначення.

У ході судового розгляду справи на
підставі ч. 2 ст. 53 КАС України судом до
участі у справі залучено третю особу,
яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору - відділ Держземагенства
у Погребищенському районі Вінницької
області.

Представник третьої особи у судовому
засіданні виступив на стороні
відповідача та пояснив, що спірна
земельна ділянка орієнтовною площею
31,1125 га, кадастровий номер :02:000:0086,
згідно з даними інвентаризації земель,
проведеної у 2013 році, належить до
земель сільськогосподарського
призначення. Відомості про це дійсно
внесені у Державний земельний кадастр,
а відтак офіційно така земельна
ділянка за своїм цільовим призначенням
віднесена до земель
сільськогосподарського призначення.
Крім того, вона постійно
використовується саме для
сільськогосподарських потреб. Разом із
тим, під час розпаювання земель на
території Гопчицької сільської ради
Погребищенського району Вінницької
області, яке відбувалося у 2002 році, за
висновком управління охорони
культурної спадщини ці землі мають
історико-культурне призначення. Тому
при наданні позивачці викопіювання з
чергового кадастрового плану було
вирішено зазначити у ньому, що земельна
ділянка є сільськогосподарського
призначення державної власності (землі
запасу - рілля), але з розташованим на
ній об'єктом історико-культурного
призначення.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення сторін і третьої
особи, оцінивши інші докази, які є у
справі в їх сукупності, суд доходить
висновку, що заявлений
адміністративний позов належить
задовольнити повністю.

Встановлено, що 01.08.2014 року ОСОБА_1
звернулась до Головного управління
Держземагенства у Вінницькій області з
клопотанням про надання їй дозволу на
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки
орієнтовною площею 31,1125 га на території
Гопчицької сільської ради
Погребищенського району Вінницької
області з метою її надання в оренду для
ведення фермерського господарства, із
земель запасу сільськогосподарського
призначення державної власності
(рілля) (а.с. 8-11).

Листом за № 31-2-0.3-7112/2-14 від 08.08.2014 року
Головне управління Держземагенства у
Вінницькій області повідомило
позивачку, що викопіювання із
чергового кадастрового плану
Гопчицької сільської ради містить
суперечливі дані щодо категорії
земель, за рахунок яких буде
відводитись земельна ділянка, а саме
землі сільськогосподарського чи
історико-культурного призначення.
Відтак, керуючись ст.ст. 53, 54 та 150
Земельного кодексу України управління
не може надати дозвіл на виготовлення
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки (а.с. 12).

Надаючи правову оцінку вищевказаній
відмові, суд керується наступними
мотивами.

Спірні правовідносини регулюються
Конституцією України, Земельним
кодексом України (далі - ЗК України),
Законом України "Про Державний
земельний кадастр".

Відповідно до ст. 18 ЗК України до земель
України належать усі землі в межах її
території, в тому числі острови та
землі, зайняті водними об'єктами, які за
основним цільовим призначенням
поділяються на категорії. Категорії
земель України мають особливий
правовий режим.

Конкретні категорії земель визначені у
ч. 1 ст. 19 ЗК України, до яких зокрема
належать землі сільськогосподарського
призначення та землі
історико-культурного призначення.

При цьому згідно з ч. 1 ст. 22 ЗК України
землями сільськогосподарського
призначення визнаються землі, надані
для виробництва сільськогосподарської
продукції, здійснення
сільськогосподарської
науково-дослідної та навчальної
діяльності, розміщення відповідної
виробничої інфраструктури, у тому
числі інфраструктури оптових ринків
сільськогосподарської продукції, або
призначені для цих цілей.

До земель історико-культурного
призначення в силу вимог ст. 53 ЗК
України належать землі, на яких
розташовані пам'ятки культурної
спадщини, їх комплекси (ансамблі),
історико-культурні заповідники,
історико-культурні заповідні
території, охоронювані археологічні
території, музеї просто неба,
меморіальні музеї-садиби.

Частиною 1 статті 20 ЗК України
передбачено, що віднесення земель до
тієї чи іншої категорії здійснюється
на підставі рішень органів державної
влади, Верховної Ради Автономної
Республіки Крим, Ради міністрів
Автономної Республіки Крим та органів
місцевого самоврядування відповідно
до їх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ЗК України
державний земельний кадастр - це єдина
державна геоінформаційна система
відомостей про землі, розташовані в
межах кордонів України, їх цільове
призначення, обмеження у їх
використанні, а також дані про
кількісну і якісну характеристику
земель, їх оцінку, про розподіл земель
між власниками і користувачами.

Статтею 194 ЗК України визначено, що
призначенням державного земельного
кадастру є забезпечення необхідною
інформацією органів державної влади та
органів місцевого самоврядування,
заінтересованих підприємств, установ і
організацій, а також громадян з метою
регулювання земельних відносин,
раціонального використання та охорони
земель, визначення розміру плати за
землю і цінності земель у складі
природних ресурсів, контролю за
використанням і охороною земель,
економічного та екологічного
обґрунтування бізнес-планів та
проектів землеустрою.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України "Про
Державний земельний кадастр" ведення
та адміністрування Державного
земельного кадастру забезпечуються
центральним органом виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
земельних відносин.

Як встановлено судом, відповідно до
викопіювання із чергового
кадастрового плану Гопчицької
сільської ради земельна ділянка площею
31,1125 га, в тому числі ріллі 31,1125 га, про
відведення якої просить ОСОБА_1,
належить до земель
сільськогосподарського призначення
державної власності (землі запасу -
рілля). Водночас у даному документі
зазначено, що на цій земельній ділянці
розташований об'єкт
історико-культурного призначення (а.с.
11).

Відповідач вважає, що такий документ
містить суперечливі відомості щодо
категорії даної земельної ділянки і з
його змісту неможливо встановити
цільового призначення земельної
ділянки, що є підставою для відмови у
наданні позивачці дозволу на
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки.

Разом із тим, суд вказані доводи
суб'єкта владних повноважень до уваги
не бере, оскільки з викопіювання із
кадастрового плану Гопчицької
сільської ради чітко вбачається, що
спірна земельна ділянка віднесена саме
до категорії земель
сільськогосподарського призначення
державної власності (землі запасу -
рілля), що також беззаперечно
встановлено під час судового розгляду
справи.

Зокрема, відповідно до витягів з
Державного земельного кадастру про
земельну ділянку № НВ-013 від 19.11.2013
року та № НВ-2014 від 24.09.2014 року
земельна ділянка орієнтовною площею
31,1125 га на території Гопчицької
сільської ради, кадастровий номер
:02:000:0086, належить до земель
сільськогосподарського призначення
(а.с. 13-15, 33-35) .

Крім того, з вищевказаних витягів
вбачається, що державна реєстрація
цієї земельної ділянки проведена 19.11.2013
року на підставі даних інвентаризації
земель під час здійснення землеустрою
04.11.2013 року, органом реєстрації є відділ
Держземагенства у Погребищенському
районі Вінницької області.

Таким чином, спірна земельна ділянка у
Державному земельному кадастрі
зареєстрована як земельна ділянка
сільськогосподарського призначення, а
отже за своїм цільовим призначенням
відноситься саме до цієї категорії
земель.

Відтак, посилання відповідача на її
приналежність до іншого різновиду
земель є безпідставними та не
відповідають фактичним обставинам
справи.

Водночас суд зазначає, що наявна у
викопіюванні із чергового
кадастрового плану інформація про
нібито розташування на такій земельній
ділянці об'єкта історико-культурного
призначення автоматично не відносить
її до земель історико-культурного
призначення, оскільки цьому передує
визначена законом процедура.

Крім того, відомості про наявність
об'єкта історико-культурного
призначення на вищевказаній земельній
ділянці або віднесення цієї земельної
ділянки до земель історико-культурного
призначення у Державному земельному
кадастрі відсутні.

З огляду на викладене суд доходить
висновку про те, що земельна ділянка,
кадастровий номер :02:000:0086, площею
31,1125 га, розташована на території
Гопчицької сільської ради
Погребищенського району Вінницької
області, на сьогоднішній день належить
до категорії земель
сільськогосподарського призначення, а
тому застосування відповідачем до
спірних правовідносин положень ст.ст.
53, 54 та 150 ЗК України є неправомірним.

Також суд враховує, що в силу приписів
ст. 14 Конституції України право
власності на землю гарантується. Це
право набувається і реалізується
громадянами, юридичними особами та
державою виключно відповідно до
закону.

Відповідно до п. "в" ч. 1 ст. 31 ЗК України
землі фермерського господарства
можуть складатися із земельної
ділянки, що використовується
фермерським господарством на умовах
оренди.

Порядок надання земельних ділянок
державної або комунальної власності у
користування визначений статтею 123 ЗК
України, частиною другої якої
передбачено, що особа, зацікавлена в
одержанні у користування земельної
ділянки із земель державної або
комунальної власності за проектом
землеустрою щодо її відведення,
звертається з клопотанням про надання
дозволу на його розробку до
відповідного органу виконавчої влади
або органу місцевого самоврядування,
які відповідно до повноважень,
визначених статтею 122 цього Кодексу,
передають у власність або користування
такі земельні ділянки.

У клопотанні зазначаються орієнтовний
розмір земельної ділянки та її цільове
призначення. До клопотання додаються
графічні матеріали, на яких зазначено
бажане місце розташування та розмір
земельної ділянки, письмова згода
землекористувача, засвідчена
нотаріально (у разі вилучення
земельної ділянки). Верховній Раді АРК,
Раді міністрів АРК, органам виконавчої
влади або органам місцевого
самоврядування, які передають земельні
ділянки державної чи комунальної
власності у користування відповідно до
повноважень, визначених статтею 122
цього Кодексу, забороняється вимагати
додаткові матеріали та документи, не
передбачені цією статтею.

Згідно з ч. 3 ст. 123 ЗК України
відповідний орган виконавчої влади або
орган місцевого самоврядування в межах
їх повноважень у місячний строк
розглядає клопотання і дає дозвіл на
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки або надає
мотивовану відмову у його наданні.

При цьому суд наголошує на тому, що
підставою для відмови у наданні такого
дозволу може бути лише невідповідність
місця розташування земельної ділянки
вимогам законів, прийнятих відповідно
до них нормативно-правових актів, а
також генеральних планів населених
пунктів, іншої містобудівної
документації, схем землеустрою і
техніко-економічних обґрунтувань
використання та охорони земель
адміністративно-територіальних
одиниць, проектів землеустрою щодо
впорядкування території населених
пунктів, затверджених у встановленому
законом порядку.

Крім того, частиною 4 статті 122 ЗК
України визначено, що центральний
орган виконавчої влади з питань
земельних ресурсів у галузі земельних
відносин та його територіальні органи
передають земельні ділянки
сільськогосподарського призначення
державної власності, крім випадків,
визначених частиною восьмою цієї
статті, у власність або у користування
для всіх потреб.

Відповідно до п. 1 Положення про
Державне агентство земельних ресурсів,
затвердженого Указом Президента
України № 445 від 08.04.2011 року (далі -
Положення), Державне агентство
земельних ресурсів України
(Держземагентство України) є
центральним органом виконавчої влади з
питань земельних ресурсів та
топографо-геодезичної і
картографічної діяльності, діяльність
якого спрямовується і координується
Кабінетом Міністрів України через
Міністра аграрної політики та
продовольства України, входить до
системи органів виконавчої влади і
забезпечує реалізацію державної
політики у сфері земельних відносин та
топографо-геодезичної і
картографічної діяльності.

Згідно з пп. 6-1 п. 4 Положення
Держземагентство України відповідно
до покладених на нього завдань передає
відповідно до закону безпосередньо або
через визначені в установленому
порядку територіальні органи земельні
ділянки сільськогосподарського
призначення державної власності у
власність або в користування для всіх
потреб.

Пунктом 7 Положення передбачено, що
Держземагентство України здійснює
свої повноваження безпосередньо і
через утворені в установленому порядку
територіальні органи в Автономній
Республіці Крим, областях, містах Києві
та Севастополі, районах, містах, а також
через міськрайонні, міжміські,
міжрайонні територіальні органи.

Таким чином, оскільки спірна земельна
ділянка належить до категорії земель
сільськогосподарського призначення,
саме до компетенції Головного
управління Держземагенства у
Вінницькій області відноситься
розгляд питання про надання дозволу чи
відмови у наданні дозволу на
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення цієї земельної ділянки.

Відтак, доводи відповідача про те, що
він не може надати дозвіл на розробку
документації із землеустрою щодо
відведення такої ділянки не
відповідають дійсності.

Крім того, судом встановлено, що
підставою для відмови у наданні
позивачці ОСОБА_1 дозволу на
виготовлення проекту землеустрою щодо
відведення спірної земельної ділянки є
суперечливість даних щодо категорії
земель, визначених у викопіюванні із
чергового кадастрового плану. Разом із
тим, така підстава для прийняття
рішення про відмову у наданні дозволу
на розроблення проекту землеустрою
щодо відведення земельної ділянки
частиною 3 статті 123 ЗК України не
передбачена, тоді як перелік підстав
для відмови є вичерпним і розширеному
тлумаченню не підлягає.

Водночас при зверненні до Головного
управління Держземагенства у
Вінницькій області позивачкою
дотримано вимог чинного законодавства,
а з поданих нею документів не
вбачається невідповідність місця
розташування вищевказаної земельної
ділянки вимогам законів, прийнятих
відповідно до них нормативно-правових
актів, а також генеральних планів
населених пунктів, іншої містобудівної
документації, схем землеустрою і
техніко-економічних обґрунтувань
використання та охорони земель
адміністративно-територіальних
одиниць, проектів землеустрою щодо
впорядкування території населених
пунктів, затверджених у встановленому
законом порядку.

При вирішенні спору суд додатково
враховує ту обставину, що відповідач,
як суб'єкт владних повноважень, на
якого покладено обов'язок щодо ведення
та адміністрування Державного
земельного кадастру, при прийнятті
рішення з приводу надання позивачці
дозволу на виготовлення проекту
землеустрою щодо відведення спірної
земельної ділянки міг перевірити
належність такої земельної ділянки до
певної категорії земель згідно з
відомостями, що містяться у Державного
земельного кадастру, однак цього не
зробив.

З огляду на викладене суд приходить до
переконання, що Головне управління
Держземагенства у Вінницькій області
неправомірно відмовило у наданні
ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки орієнтовною площею 31,1125 га на
території Гопчицької сільської ради з
метою її передачі в оренду для ведення
фермерського господарства, а тому
адміністративний позов у частині
визнання такої відмови протиправною
належить задовольнити.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання
відповідача повторно розглянути
клопотання позивачки від 01.08.2014 року
про надання дозволу на розроблення
проекту землеустрою необхідно
зазначити, що відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 162
КАС України у разі задоволення
адміністративного позову суд може
прийняти постанову про зобов'язання
відповідача вчинити певні дії.

Таким чином, з урахуванням наявності в
суду права при задоволенні вимог
адміністративного позову прийняти
рішення про зобов'язання відповідача
вчити певні дії, а також беручи до уваги
протиправність і передчасність
відмови суб'єкта владних повноважень у
наданні позивачці дозволу на
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки, суд
доходить висновку, що позивачкою
обрано вірний спосіб захисту
порушеного права, який може бути
застосований при прийнятті рішення у
даній адміністративній справі.

Згідно із ст. 11 КАС України розгляд і
вирішення справ в адміністративних
судах здійснюються на засадах
змагальності сторін та свободи в
наданні ними суду своїх доказів і у
доведенні перед судом їх
переконливості.

В силу вимог ст.ст. 71, 86 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення. Суд оцінює
докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

Перевіривши юридичну та фактичну
обґрунтованість доводів сторін і
третьої особи, оцінивши докази суб'єкта
владних повноважень на підтвердження
правомірності своїх дій та докази,
надані позивачем, суд приходить до
переконання, що заявлений
адміністративний позов належить
задовольнити у повному обсязі.

Понесені позивачем судові витрати зі
сплати судового збору відповідно до ч. 1
ст. 94 КАС України підлягають
відшкодуванню з Державного бюджету
України.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 158, 160, 162, 163,
167, 254 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ:

адміністративний позов задовольнити
повністю.

Визнати протиправною відмову
Головного управління Держземагенства
у Вінницькій області, викладену у
листі-відповіді за № 31-2-0.3-7112/2-14 від
08.08.2014 року, у наданні ОСОБА_1 дозволу на
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки
орієнтовною площею 31,1125 га на території
Гопчицької сільської ради
Погребищенського району Вінницької
області з метою її надання в оренду для
ведення фермерського господарства.

Зобов'язати Головне управління
Держземагенства у Вінницькій області
повторно розглянути клопотання ОСОБА_1
від 01.08.2014 року про надання дозволу на
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки
орієнтовною площею 31,1125 га на території
Гопчицької сільської ради
Погребищенського району Вінницької
області з метою її надання в оренду для
ведення фермерського господарства.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний
номер НОМЕР_1) сплачений при зверненні
до адміністративного суду судовий збір
у розмірі 73 (сімдесят три) грн. 08 коп.

Постанова набирає законної сили в
порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України
апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Суддя
Сало Павло Ігорович