Справа № 826/14130/14
Суддя: Вовк П.В.
Дата ухвалення: 2014-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
07 жовтня 2014 року 10 год. 37 хв.
за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Науково-виробниче
підприємство «Седем»
до Державної податкової інспекції
у Святошинському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві
про визнання протиправними та
скасування податкових
Суддя - Вовк
судового засідання Хайло А.А.
від позивача Хасін І.Б.,
довіреність № б/н від 19 вересня 2014 року
від відповідача Івченко Я.В.,
довіреність № 31/26-57/10/18 від 12 червня 2014
На підставі ч. 3 статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі - КАС України) в судовому
засіданні 07 жовтня 2014 року було
проголошено вступну та резолютивну
частини постанови. Повний текст
складено і підписано 08 жовтня 2014 року.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
15 вересня 2014 року до Окружного
адміністративного суду міста Києва
надійшов адміністративний позов
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Науково-виробниче
підприємство «Седем» (далі також - ТОВ
«Науково-виробниче підприємство
«Седем», позивач) до Державної
податкової інспекції у Святошинському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві (далі також - ДПІ у
Святошинському районі ГУ Міндоходів у
м. Києві, відповідач).
Ухвалою суду від 17 вересня 2014 року
вказаний позов було залишено без руху
та встановлено позивачу п'ятиденний
строк для усунення недоліків позовної
заяви з дня набрання законної сили
даною ухвалою суду.
17 вересня 2014 року позивачем було надано
суду адміністративний позов в
редакції, складеній з урахуванням та
виправленням встановлених зазначеною
Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 18 вересня 2014 року
відкрито провадження в
адміністративній справі та призначено
її до розгляду в судовому засіданні.
В своєму адміністративному позові
позивач, зокрема, просить визнати
протиправними та скасувати податкові
повідомлення-рішення відповідача від 24
В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначає, що висновки акту перевірки,
на підставі яких було прийнято
оскаржувані податкові
повідомлення-рішення, не відповідають
дійсним обставинам справи та нормам
чинного законодавства, і тому позивач
вважає спірні рішення протиправними та
такими, що підлягають скасуванню.
У ході судового розгляду справи
представник позивача позов підтримав
та просив задовольнити його повністю.
В наданих суду запереченнях
представник відповідача вказав, що
оскаржувані податкові
повідомлення-рішення прийняті
податковим органом відповідно до вимог
чинного законодавства, посилаючись на
обставини, викладені в акті перевірки
та запереченнях проти
адміністративного позову.
В судовому засіданні представник
відповідача проти позову заперечив,
просив суд відмовити в задоволенні
позовних вимог в повному обсязі.
Дослідивши матеріали адміністративної
справи, всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд, -
В період з 12 травня 2014 року по 23 травня
2014 року співробітниками ДПІ у
Святошинському районі ГУ Міндоходів у
м. Києві було проведено документальну
планову виїзну перевірку позивача з
питань дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01 квітня 2011 року по 31 грудня 2013
За наслідком проведення зазначеної
перевірки, відповідачем було складено
акт №277/26-57-22-04-10/35454225 від 06 червня 2014
року, яким встановлено порушення ТОВ
«Науково-виробниче підприємство
«Седем», зокрема: п. 44.1 статті 44, пп. 134.1.1
п. 134.1 статті 134, п. 138.2 статті 138, пп. 139.1.9
п. 139.1 статті 139 Податкового кодексу
України (далі - ПК України), в результаті
чого підприємством було занижено
податок на прибуток на загальну суму 811
701, 00 грн.; п. 198.3, п. 198.6 статті 198, п. 201.4, п.
201.6, п. 201.10 статті 201 ПК України, в
результаті чого ТОВ «Науково-виробниче
підприємство «Седем» було занижено
податок на додану вартість на загальну
суму 773 049, 00 грн.
На підставі таких висновків акту
перевірки, 24 червня 2014 року
відповідачем було прийнято наступні
податкові повідомлення-рішення форми
суму грошового зобов'язання з податку
на додану вартість в розмірі 966 311, 25
грн., з яких 773 049, 00 грн. основний платіж,
а 193 262, 25 грн. - штрафні (фінансові)
«Науково-виробниче підприємство
«Седем» встановлено суму грошового
зобов'язання з податку на прибуток в
розмірі 1 014 626, 25 грн., з яких 811 701, 00 грн.
основний платіж, а 202 925, 25 грн. - штрафні
(фінансові) санкції.
Не погоджуючись з зазначеними
податковими повідомленнями-рішеннями
відповідача, позивач звернувся до суду
з даним адміністративним позовом.
Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд прийшов до висновку про
обґрунтованість позовних вимог
виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, 10
січня 2012 року між позивачем (Покупець)
та Товариством з обмеженою
відповідальністю «Експортно-імпортна
компанія «Верес» (Постачальник) було
укладено договір поставки № 2012/01-2, за
умовами якого постачальник
зобов'язувався поставити та передати у
власність покупця тарні матеріали та
сировину для виробництва на умовах, в
обсязі та в порядку, передбаченому цим
договором та додатками до нього.
Згідно п. 3.1 вказаного договору, товар
мав поставлятись на склад покупця, що
розташований за адресою: м. Київ, бул. І.
Згідно наявних в матеріалах справи
специфікацій, які відповідно до п. 1.3
такого договору є його невід'ємною
частиною, договором було обумовлено
здійснення поставки дистильованої
флокулянта FLOPAM AN 923 MPM та контейнерів
Schuttz Ecobulk MX 1000.
Сплачені за вказаним зобов'язанням
кошти були включені позивачем до
валових витрат та сум податкового
кредиту з податку на додану вартість
звітних періодів, що перевірялись
Згідно з пп. 14.1.181 п. 14.1 статті 14 ПК
України, податковий кредит - це сума, на
яку платник податку на додану вартість
має право зменшити податкове
зобов'язання звітного (податкового)
періоду, визначена згідно з розділом V
Відповідно до п. 198.1 статті 198 ПК
України, право на віднесення сум
податку до податкового кредиту виникає
у разі здійснення операцій з: а)
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг; б)
придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності); в)
отримання послуг, наданих нерезидентом
на митній території України, та в разі
отримання послуг, місцем постачання
яких є митна територія України; г)
ввезення необоротних активів на митну
територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.
Пункт 198.3 статті 198 ПК України
встановлює, що податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
Відповідно до п. 201.10 статті 201 ПК
України, податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.
Згідно з п. 198.2 статті 198 ПК України,
датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається: дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.
Відповідно до п. 198.6 статті 198 ПК
України, не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів (послуг), не підтверджені
податковими накладними або оформлені з
порушенням вимог чи не підтверджені
митними деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу).
Згідно з п. 201.1 статті 201 ПК України,
платник податку зобов'язаний надати
покупцю (отримувачу) на його вимогу
підписану уповноваженою платником
особою та скріплену печаткою податкову
накладну, у якій зазначаються в окремих
рядках: а) порядковий номер податкової
накладної; б) дата виписування
податкової накладної; в) повна або
скорочена назва, зазначена у статутних
документах юридичної особи або
прізвище, ім'я та по батькові фізичної
особи, зареєстрованої як платник
податку на додану вартість, - продавця
товарів/послуг; г) податковий номер
платника податку (продавця та покупця);
ґ) місцезнаходження юридичної особи -
продавця або податкова адреса фізичної
особи - продавця, зареєстрованої як
платник податку; д) повна або скорочена
назва, зазначена у статутних
документах юридичної особи або
прізвище, ім'я та по батькові фізичної
особи, зареєстрованої як платник
податку на додану вартість, - покупця
(отримувача) товарів/послуг; е) опис
(номенклатура) товарів/послуг та їх
кількість, обсяг; є) ціна постачання
без урахування податку; ж) ставка
податку та відповідна сума податку в
цифровому значенні; з) загальна сума
коштів, що підлягають сплаті з
урахуванням податку.
Відповідно до п. 134.1.1 статті 134 ПК
України, об'єктом оподаткування є
прибуток із джерелом походження з
України та за її межами, який
визначається шляхом зменшення суми
доходів звітного періоду, визначених
згідно зі статтями 135 - 137 цього Кодексу,
на собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг та суму
інших витрат звітного податкового
періоду, визначених згідно зі статтями
138 - 143 цього Кодексу, з урахуванням
правил, встановлених статтею 152 цього
Відповідно до п. 138.2 статті 138 ПК
України, витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
Згідно п. 138.8 статті 138 ПК України,
собівартість виготовлених та
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг складається з витрат,
прямо пов'язаних з виробництвом таких
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, а саме: прямих матеріальних
витрат; прямих витрат на оплату праці;
амортизації виробничих основних
засобів та нематеріальних активів,
безпосередньо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг;
загальновиробничі витрати, які
відносяться на собівартість
виготовлених та реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг
відповідно до положень (стандартів)
бухгалтерського обліку; вартості
придбаних послуг, прямо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг; інших прямих
витрат, у тому числі витрат з придбання
електричної енергії (включаючи
Згідно положень пп. 139.1.9 п. 139.1 статті 139
ПК України, не включаються до складу
витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.
Відповідно до ч. 1, 2 статті 9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність», підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.
Згідно з пп. 2.15 п. 2 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24 травня 1995 року № 88, зареєстровано
в Міністерстві юстиції України 05
червня 1995 року за № 168/704, визначено, що
первинні документи підлягають
обов'язковій перевірці працівниками,
які ведуть бухгалтерський облік, за
формою і змістом, тобто перевіряється
наявність у документі обов'язкових
реквізитів та відповідність
господарської операції діючому
законодавству, логічна ув'язка окремих
Таким чином, єдиною підставою
документального підтвердження спірних
сум податкового кредиту мають бути
належним чином складені та підписані
повноважними особами первинні
документи в розумінні наведених норм
При вирішенні даної справи, суд
враховує також правову позицію Вищого
адміністративного суду України,
висловлену ним в Інформаційному листі
від 20 липня 2010 року № 1112/11/13-10,
відповідно до якого процесуальна
діяльність суду із встановлення
обґрунтованості права платника
податку на податковий кредит та/або
бюджетне відшкодування з податку на
додану вартість повинна включати такі
етапи: 1) встановлення факту здійснення
господарської операції; 2) встановлення
спеціальної податкової
правосуб'єктності учасників
господарської операції; 3) встановлення
зв'язку між фактом придбання товарів
(послуг), спорудженням основних фондів,
імпортом товарів (послуг) і
господарською діяльністю платника
податку; 4) встановлення дотримання
платником податку спеціальних вимог
щодо документального підтвердження
сум податкового кредиту та/або
бюджетного відшкодування з податку на
додану вартість; 5) встановлення факту
надмірної сплати податку на додану
вартість у ціні товарів (послуг), що
придбані платником податку.
Як зазначено в Інформаційному листі
Вищого адміністративного суду України
від 02 червня 2011 року № 742/11/13-11, витрати
для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток, а
також податковий кредит для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на додану вартість мають бути
фактично здійснені і підтверджені
належним чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків.
Також, з огляду на принцип персональної
відповідальності платника податку
право на податковий кредит не може
ставитись у пряму залежність від
додержання податкової дисципліни
третіми особами. Тобто якщо контрагент
не виконав свого зобов'язання щодо
сплати податку до бюджету, це тягне
відповідальність та негативні
наслідки саме щодо цієї особи, а тому
сама по собі несплата податку
продавцем (у тому числі внаслідок
ухилення від сплати) не може бути
підставою для відмови у праві платника
податку на податковий кредит за
наявності факту здійснення
господарської операції.
Таким чином, суд робить висновок про те,
що чинне законодавство не ставить в
залежність виникнення у платника
податку на додану вартість права на
податковий кредит від дотримання вимог
податкового законодавства іншими
суб'єктами господарювання.
Так само як і на платника податків не
покладається обов'язок перевіряти
безпосереднього контрагента на
предмет виконання ним вимог
податкового законодавства перед тим,
як відносити відповідні суми ПДВ до
податкового кредиту та заявляти
відповідні суми до бюджетного
Аналогічний підхід, на думку суду,
необхідно застосовувати і до права
платника податків на віднесення
сплачених за своїми зобов'язаннями
коштів до сум валових витрат
Враховуючи наведене, суд не приймає до
уваги посилання представника
відповідача на відомості податкової
звітності контрагента позивача.
З метою підтвердження реальності
господарських операцій, що мали місце з
його контрагентом, позивачем було
надано суду копії відповідних
первинних документів, а саме: договору
та додатків до нього, видаткових та
податкових накладних, банківських
виписок та платіжних доручень.
Разом з тим, необхідно зазначити, що
підтвердження отримання позивачем
товарно-матеріальних цінностей, які
постачалися ТОВ «Експортно-імпортна
товарно-транспортними накладними, не є
визначальною умовою для отримання
права на податковий кредит та
віднесення сум сплачених коштів до
витрат підприємства, оскільки
законодавчі норми не ставлять в
залежність відсутність транспортних
документів на перевезення вантажу
(товару) з наслідками формування бази
оподаткування податком на додану
вартість та податку на прибуток.
Згідно із Правилами перевезень
вантажів автомобільним транспортом в
Україні, затвердженими наказом
Міністерства транспорту України від 14
жовтня 1997 року № 363,
товарно-транспортна накладна - це
єдиний для всіх учасників
транспортного процесу юридичний
документ, що призначений для списання
товарно-матеріальних цінностей, обліку
на шляху їх переміщення,
оприбуткування, складського,
оперативного та бухгалтерського
обліку, а також для розрахунків за
перевезення вантажу та обліку
Товарно-транспортна накладна
призначена для обліку руху
товарно-матеріальних цінностей та
розрахунків за їх перевезення, а відтак
визначає взаємовідносини по виконанню
перевезення вантажів для обліку
транспортної роботи. В даному ж випадку
позивач здійснював операції з
придбання товару та не виступав в
якості замовника за договором
перевезення, у зв'язку з чим
відсутність товарно-транспортних
накладних не можна розцінювати як
беззаперечне свідчення безтоварності
Відповідно до положень статті 1 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»,
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.
Таким чином, товарно-транспортна
накладна не може бути первинним
документом, який підтверджує
здійснення господарської операції з
поставки товарів, та відповідно
набуття права власності на нього,
оскільки не відображає відомості про
господарську операцію з поставки
товару, а відображає відомості про
господарську операцію перевезення. А
тому, безпідставним є твердження
відповідача про те, що внаслідок
відсутності товарно-транспортних
накладних господарські операції з
поставки товарно-матеріальних
цінностей не мали місце (не
Зазначена позиція була неодноразово
висловлена і Вищим адміністративним
судом України, зокрема в рішеннях від 18
від 05 червня 2014 року по справі №
Наявні в матеріалах справи видаткові й
податкові накладні, розрахункові
(платіжні) документи, в силу вимог
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» та Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, є первинними
документами та мають всі необхідні
встановлені законом обов'язкові
Докази того, що вказані документи не
мають юридичної сили або визнані в
установленому порядку недійсними -
Крім того, позивачем до матеріалів
справи було долучено копії документів
(договорів та додатків до них,
додаткових угод, актів
прийому-передачі, рахунків фактур),
сукупність яких підтверджує наявність
в користуванні позивача, на момент
здійснення зазначених господарських
операцій, складських приміщень за
адресою: м. Київ, бул. І. Лепсе, 16, які
були визначені місцем поставки товару
відповідно до умов договору № 2012/01-2 від
Також, ТОВ «Науково-виробниче
підприємство «Седем» було зазначено,
що після доставки та використання,
єврокуби, які також були предметом
зазначеного договору, були утилізовані
Державним підприємством
«Укрекоресурси», що підтверджується
наявними в матеріалах справи доказами
оплати такої утилізації.
Водночас, посилання представника
відповідача на те, що контрагент
позивача постановою Господарського
суду Чернігівської області від 15 січня
2013 року по справі № 927/9/1б/13 визнаний
банкрутом, враховуючи, що
взаємовідносини між ним та ТОВ
«Науково-виробниче підприємство
«Седем» мали місце в першому півріччі
2012 році, в даному випадку не мають
жодного доказового значення для
вирішення справи та не спростовують
реальний характер наведених
господарських операцій як таких.
Як встановлено судом та не
заперечується відповідачем, на момент
складання податкових накладних
контрагент позивача був
зареєстрований як платники податку на
додану вартість у встановленому
законодавством порядку, а тому мав
право нараховувати податок на додану
вартість та складати податкові
накладні на кожну поставку товару, в
свою чергу, податкові накладні, на
підставі яких позивач формував
податковий кредит, та копії яких
знаходяться в матеріалах справи,
відповідають вимогам, встановленим п.
201.1 статті 201 ПК України.
Слід зазначити, що податковий орган не
посилається на відсутність реєстрації
податкових накладних у встановленому
порядку, що виписані контрагентом ТОВ
«Науково-виробниче підприємство
«Седем», на підставі яких позивачем
нараховано податок на додану вартість.
Відповідачем не надано документальних
підтверджень відсутності фактичного
виконання господарських операцій за
вказаним договором, узгодженості дій
позивача з контрагентом з метою
незаконного отримання податкової
вигоди або його обізнаності з
можливими протиправними діями
А тому, твердження відповідача про
відсутність реального характеру
договору, укладеного між позивачем та
ТОВ «Експортно-імпортна компанія
«Верес», є необґрунтованим належними
засобами доказування, оскільки,
позиція податкового органу щодо
суперечності спірної угоди інтересам
держави не підкріплена відповідними
доказами чи судовими рішеннями.
Враховуючи зазначене та оскільки
судом, в межах розгляду даної
адміністративної справи, не було
встановлено ознак фіктивності
укладеного між позивачем та його
контрагентом правочину,
необґрунтованими є висновки викладені
відповідачем в акті перевірки №
277/26-57-22-04-10/35454225 від 06 червня 2014 року про
порушення позивачем податкового
А як наслідок, неправомірними є
оскаржувані податкові
повідомлення-рішення відповідача, що
ґрунтуються на зазначених висновках
Відповідно до статті 161 КАС України, під
час прийняття постанови суд вирішує
наступні питання, зокрема:
1) чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги та
заперечення, та якими доказами вони
2) чи є інші фактичні дані, які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження.
Відповідно до положень ч. 1 статті 69 КАС
України, доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці данні
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів та
висновків експертів.
Згідно положень статті 86 КАС України,
суд оцінює докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні. Ніякі докази не мають для
суду наперед встановленої сили. Суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.
Отже, виходячи з меж заявлених позовних
вимог, системного аналізу положень
чинного законодавства України,
матеріалів справи, суд приходить до
висновку про те, що вимоги позивача
підлягають задоволенню, оскільки
відповідачем не було доведено
правомірність прийнятих ним рішень.
Відповідно до ч. 1 статті 94 КАС України,
суд присуджує на користь позивача всі
здійснені ним документально
підтверджені витрати по сплаті
судового збору у розмірі 487, 20 грн. з
Державного бюджету України.
На підставі викладеного, керуючись
статтями 7-12, 71, 94, 122, 158-163 КАС України
суд, -
Адміністративний позов Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Науково-виробниче підприємство
«Седем» до Державної податкової
інспекції у Святошинському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень - задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
Святошинському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві від 24
суму 1 014 626, 25 грн., у тому числі за
основним платежем 811 701, 00 грн. та
штрафними санкціями у розмірі 202 925, 25
Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
Святошинському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві від 24
суму 966 311, 25 грн., у тому числі за
основним платежем 773 049, 00 грн. та
штрафними санкціями у розмірі 193 262, 25
Присудити з Державного бюджету України
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «Науково-виробниче
підприємство «Седем» понесені ним
витрати по сплаті судового збору у
розмірі 487, 20 грн. (чотириста вісімдесят
сім гривень, 20 копійок).
Постанова, відповідно до ч. 1 статті 254
КАС України, набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, встановленого цим
Кодексом, якщо таку скаргу не було
подано.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції протягом десяти
днів з дня отримання копії постанови за
правилами, встановленими статтями 185-187
КАС України, шляхом подання через суд
першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя
П.В. Вовк