Справа № 2а-3801/10/2770
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2014 року м.
Київ К/9991/19547/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Іваненко Я.Л.,
Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом ОСОБА_4 до Відділу у справах
громадянства, імміграції, реєстрації
фізичних осіб Ленінського районного
відділу Управління Міністерства
внутрішніх справ України в м.
Севастополі про визнання дій
протиправними та зобов'язання вчинити
певні дії, за касаційною скаргою ОСОБА_4
на постанову Окружного
адміністративного суду міста
Севастополь від 20 січня 2011 року та
ухвалу Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 14 березня
2011 року, -

у с т а н о в и л а :

У грудні 2010 року ОСОБА_4 звернувся з
позовом до Відділу у справах
громадянства, імміграції, реєстрації
фізичних осіб Ленінського районного
відділу Управління Міністерства
внутрішніх справ України в м.
Севастополі(далі ВГІРФО) про визнання
дій протиправними та зобов'язання
вчинити дії щодо реєстрації його
малолітньої доньки ОСОБА_6 в АДРЕСА_1. В
обґрунтування позову зазначав, що
вимога зареєструвати за вказаною
адресою його доньку залишена
відповідачем без задоволення, всупереч
Закону України "Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні" від 11 грудня 2003
року № 1382-IV (далі - Закон № 1382-IV). Тому
посилаючись на ці обставини просив про
задоволення позову.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста
Севастополь від 20 січня 2011 року,
залишеною без змін ухвалою
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 14 березня
2011 року позовні вимоги задоволено
частково, визнано дії протиправними та
зобов'язано відповідача розглянути
звернення позивача від 25 червня 2010 року
щодо реєстрації його малолітньої
дитини ОСОБА_6 за його місцем
проживання АДРЕСА_1, по суті питання з
наданням обґрунтованої відповіді. В
решті позовний вимог відмовлено.

У касаційній скарзі позивач,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального і процесуального права,
просить їх рішення у відмовленій
частині скасувати та задовольнити
позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи колегія суддів, в межах статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України, дійшла висновку про
відхилення скарги з таких підстав.

Задовольняючи частково позов суди на
підставі наявних у справі даних
встановили і правильно виходили з того,
що згідно вимог статті 11 Закону № 1382-IV
та підпункту 1 пункту 3 положення про
Державний департамент у справах
громадянства, імміграції та реєстрації
фізичних осіб, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 14 червня 2002 року № 844 (далі -
Положення), відповідач є особою, на яку
покладено обов'язок здійснення
реєстрації та обліку фізичних осіб за
місцем проживання. Тому суди дійшли
обґрунтованого висновку, що
переадресоване відповідачем звернення
позивача щодо здійснення реєстрації
місця проживання його малолітньої
доньки, є протиправним.

Разом з тим, відмовляючи у частині
позовних вимог щодо здійснення такої
реєстрації, суди дійшли правильного
висновку, що жодного рішення
відповідачем у по суті вирішення
питання спірної реєстрації не
приймалось, а тому ця частина позову є
безпідставною.

У відповідності з частиною 1 статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України, завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Частиною 1 статті 6 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до адміністративного суду,
якщо вважає, що рішенням, дією чи
бездіяльністю суб'єкта владних
повноважень порушені її права, свободи
або інтереси.

Відповідно до пункту 1 частини першої
статті 17 Кодексу адміністративного
судочинства України компетенція
адміністративних судів поширюється на
спори фізичних чи юридичних осіб із
суб'єктом владних повноважень щодо
оскарження його рішень
(нормативно-правових актів чи правових
актів індивідуальної дії), дій чи
бездіяльності.

Обов'язковою ознакою
нормативно-правового акта чи правового
акта індивідуальної дії, а також
відповідних дій чи бездіяльності
суб'єкта владних повноважень є
створення ними юридичних наслідків у
формі прав, обов'язків, їх зміни чи
припинення.

Як встановлено судами, позивач разом з
дружиною з 1989 року проживає за вказаною
адресою гуртожитку, де є
зареєстрований. В травні 2010 року у
нього народилась донька ОСОБА_6 Після
чого в червні 2010 року він звернувся до
відповідача з метою здійснити
реєстрацію місця проживання дитини.
Однак у відповіді від 20 липня 2010 року №
1037 відповідач повідомив позивачу про
необхідність звернутись до
житлово-комунального підприємства, на
обслуговуванні якого знаходиться
вказаний гуртожиток, і реєстрацію не
здійснив.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач дійсно допустив
протиправність дій при розгляді заяви
позивача у розумінні вимог Закону №
1382-IV, Положення, а також Закону України
«Про звернення громадян».

Проте, відповідь ВГІРФО від 20 липня 2010
року № 1037 не породжує жодних правових
наслідків та не є рішенням суб'єкту
владних повноважень у розумінні
чинного Закону.

Тобто, незалежно від наявності права
особи на здійснення реєстрації місця
проживання, що забезпечене
Конституцією України, Європейської
Конвенції з прав людини і
основоположних свобод та зазначеним
Законом, існує також обов'язкова
процедура такого проведення
відповідним суб'єктом владних
повноважень, яким у розумінні Закону №
1382-IV та Положення є відповідач.

При цьому колегія суддів звертає увагу
на те, що до компетенції судів не
віднесені функції органів державної
влади з питань здійснення реєстрації
місця проживання. Оскільки рішення
ВГІРФО щодо відмови у здійсненні
спірної реєстрації прийнято не було,
суди обґрунтовано визнали
протиправними дії у цій частині та
зобов'язали розглянути у належний
спосіб заяву позивача щодо такої
реєстрації.

Враховуючи зазначене, рішення
судів відповідають дійсним обставинам
справи та нормам матеріального і
процесуального права, доводи
касаційної скарги висновків судів не
спростовують, такі ґрунтуються на
помилковому трактуванні правових норм,
а тому підстав для скасування судових
рішень колегія суддів не вбачає.

За правилами частини першої статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанцій
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Не може бути скасовано правильне і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України колегія суддів Вищого
адміністративного суду України, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4
відхилити, а постанову Окружного
адміністративного суду міста
Севастополь від 20 січня 2011 року та
ухвалу Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 14 березня
2011 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало