Справа № 2а-884/11
Суддя: Старунський Д.М.
Дата ухвалення: 2014-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2014 року
Справа №
60336/11/9104 Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді Старунського Д.М.,

суддів Багрія В.М., Рибачука А.І.,

за участю секретаря судового засідання
Лемцьо І.В.,

позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на постанову
Ковельського міськрайонного суду
Волинської області від 21 лютого 2011 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до
начальника Ремонтного
житлово-комунального підприємства №1
Солов’янчука Віктора Степановича про
визнання дій та бездіяльності
протиправним, притягнення до
відповідальності,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 19.01.2011 року звернувся в суд з
адміністративним позовом до
начальника Ремонтного
житлово-комунального підприємства №1
Солов’янчука Віктора Степановича в
якому просив визнати дій та
бездіяльність протиправними та
притягнути до відповідальності.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що
позивач неодноразово усно, а потім
неодноразово письмово звертався до
відповідача з проханням надати йому
письмове роз'яснення про законність
підстав про відмову видачі йому
належно завіреної довідки у
відповідності до вимог чинного
законодавства (довідка необхідна для
отримання путівки на
санаторно-курортне лікування).
Позивачем стверджується, що стосовно
своїх прохань він не отримав
обґрунтованої відповіді від
відповідача, а тому останній вчиняє
протиправні дії, направлені на
безпідставну відмову у його проханнях.
Позивач вважає, що відповідач тим самим
вчинив протиправні діяння щодо нього,
які полягають у безпідставних
систематичних відмовах надати йому
необхідну інформацію стосовно відмови
надати належно завірену довідку, чим
порушив вимоги чинного законодавства
України, що регулює дані питання.

Просив суд визнати дії та
бездіяльність відповідача у сфері
управлінської діяльності незаконними
та притягнути його до відповідальності
за порушення вимог Закону України "Про
звернення громадян" та Закону України
"Про інформацію".

Постановою Ковельського
міськрайонного суду Волинської
області від 21 лютого 2011 року в
задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду
першої інстанції ОСОБА_1 оскаржив його
в апеляційному порядку. В апеляційній
скарзі просить рішення суду першої
інстанції скасувати і прийняти нове
рішення, яким позов задовольнити.
Вимоги за апеляційною скаргою
обґрунтовує тим, що судом першої
інстанції були недостатньо досліджені
докази та обставини справи, рішення
постановлено з порушенням норм
матеріального права. Зазначає, що
висновки суду першої інстанції щодо не
доведення ним вини відповідача є
необґрунтованими. Вказує, що суд
зобов'язаний був вжити всіх заходів для
з'ясування обставин у справі, в тому
числі запропонувати особам подати
докази або витребувати їх з власної
ініціативи.

Позивач в судовому засіданні вимоги
апеляційної скарги підтримав та просив
її задовольнити.

Представник відповідача в судове
засідання не прибув, про дату, час і
місце апеляційного розгляду був
повідомлений належним чином, тому
колегія суддів, у відповідності до ст.196
КАС України, вважає за можливе
розглядати справу без його участі.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши наявні в справі матеріали
та доводи апеляційної скарги у їх
сукупності, на основі наявних у справі
доказів, колегія суддів приходить до
переконання, що подану апеляційну
скаргу слід залишити без задоволення, а
постанову суду першої інстанції - без
змін з таких підстав.

Як видно з матеріалів справи позивач,
звернувшись до відповідача з проханням
видати довідку про склад сім'ї, такої
довідки не отримав через відсутність
необхідних для видачі довідки
документів.

Позивач неодноразово письмово
звертався до відповідача (01.11.2010 року,
12.11.2010 року та 17.11.2010 року) з проханнями
надати письмову відповідь щодо відмови
у видачі йому довідки, необхідної для
отримання путівки на санаторно-куротне
лікування.

Безумовне право позивача на такі
письмові звернення встановлено
Законами України "Про звернення
громадян" та "Про інформацію". Цими ж
законами передбачено безумовний
обов'язок відповідача надати у
встановлені строки обґрунтовану
відповідь на такі звернення.

Відповідач своїми листами від 01.11.2010
року, 17.11.2010 року та 18.11.2010 року, тобто в
строки, визначені зазначеними вище
Законами, надав позивачу відповідь на
його звернення та роз'яснив, що для
отримання відповідної довідки
необхідно представити в РЖКП документи
про реєстрацію проживаючих осіб.

Таким чином, відповідачем було
виконано його обов'язок надати
обґрунтовану письмову відповідь на
письмове звернення.

06 грудня 2010 року позивач звернувся до
відповідача із скаргою на безпідставні
відмови в розгляді його звернень.

10.12.2010 року скарги позивача щодо
неправомірних дій відповідача були
розглянуті на засіданні працівників
РЖКП №1 з участю позивача.

Листом від 10.12.2010 року відповідачем
було роз'яснено позивачу, що всі його
звернення були розглянуті, повторно
роз'яснено підстави відмови у видачі
довідки та повторно скеровано копії
відповідей на його звернення.

13.12.2010 року позивач звернувся з заявою
про добровільне відшкодування шкоди,
завданої йому відмовою у наданні
необхідної інформації та відмовою в
розгляді його звернень.

Листом від 20.12.2010 року позивачу було
відмовлено у задоволенні його заяви
про відшкодування шкоди.

16.12.2010 року позивач звернувся до
відповідача з заявою з проханням
роз'яснити йому порядок оскарження
прийнятих рішень.

Листом від 20.12.2010 року відповідач надав
позивачу відповідь на його заяву,
запропонувавши звернутись до суду за
захистом своїх прав та інтересів.

Позивач неодноразово звертався до
відповідача з відповідними заявами та
скаргами (17.12.2010 року, 24.12.2010 року, 30.12.2010
року, 18.01.2010 року), зміст яких, в цілому, є
подібним, проте неконкретним.

Відповідач на всі звернення та скарги
позивача надавав обґрунтовані
письмові відповіді у встановлені
чинним законодавством строки, які або
надсилав поштою, або ж надавав під
розписку позивачу, що підтверджується
наявними матеріалами справи.

Відмовляючи в задоволенні позову суд
першої інстанції виходив з того, що
твердження позивача щодо неотримання
відповідей на його звернення є
повністю безпідставними.

Вимога відповідача щодо надання
позивачем відповідних документів про
зареєстрованих осіб з метою видачі
йому довідки про склад сім'ї є
правомірною, оскільки відповідач в
даному випадку, не володіє та не може
володіти інформацію про
зареєстрованих в приватному житловому
будинку осіб, а відтак - не має змоги
видати довідки про склад сім'ї'.

Також позивач, жодним чином не довів
порушень його прав та інтересів шляхом
невиконання відповідачем вимог Закону
України "Про звернення громадян" та
Закону України "Про інформацію", не
довів в чому саме йому створено
перешкоди для здійснення прав та
законних інтересів, не довів в чому
полягає незаконність прохання
відповідача надати відповідні
документи.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції,
вважаючи, що він відповідає нормам
матеріального права та фактичним
обставинам справи з огляду на наступне.

Згідно ч.1 ст.9 Закону України "Про
інформацію" всі громадяни України,
юридичні особи і державні органи мають
право на інформацію, що передбачає
можливість вільного одержання,
використання, поширення та зберігання
відомостей, необхідних їм для
реалізації ними своїх прав, свобод і
законних інтересів, здійснення завдань
і функцій.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України
"Про звернення громадян" громадяни
України мають право звернутися до
органів державної влади, місцевого
самоврядування, об'єднань громадян,
підприємств, установ, організацій
незалежно від форм власності, засобів
масової інформації, посадових осіб
відповідно до їх функціональних
обов'язків із зауваженнями, скаргами та
пропозиціями, що стосуються їх
статутної діяльності, заявою або
клопотанням щодо реалізації своїх
соціально-економічних, політичних та
особистих прав і законних інтересів та
скаргою про їх порушення.

Під зверненнями громадян слід розуміти
викладені в письмовій або усній формі
пропозиції (зауваження), заяви
(клопотання) і скарги.

Зокрема, під визначенням заява
(клопотання) слід розуміти звернення
громадян із проханням про сприяння
реалізації закріплених Конституцією
та чинним законодавством їх прав та
інтересів або повідомлення про
порушення чинного законодавства чи
недоліки в діяльності підприємств,
установ, організацій незалежно від
форм власності, народних депутатів
України, депутатів місцевих рад,
посадових осіб, а також висловлення
думки щодо поліпшення їх діяльності.
Клопотання - письмове звернення з
проханням про визнання за особою
відповідного статусу, прав чи свобод
тощо.

Скарга, в свою чергу, це звернення з
вимогою про поновлення прав і захист
законних інтересів громадян, порушених
діями (бездіяльністю), рішеннями
державних органів, органів місцевого
самоврядування, підприємств, установ,
організацій, об'єднань громадян,
посадових осіб.

Статтею 15 зазначеного Закону
встановлено, що органи державної влади,
місцевого самоврядування та їх
посадові особи, керівники та посадові
особи підприємств, установ,
організацій незалежно від форм
власності, об'єднань громадян, до
повноважень яких належить розгляд заяв
(клопотань), зобов'язані об'єктивно і
вчасно розглядати їх, перевіряти
викладені в них факти, приймати рішення
відповідно до чинного законодавства і
забезпечувати їх виконання,
повідомляти громадян про наслідки
розгляду заяв (клопотань).

Відповідь за результатами розгляду
заяв (клопотань) в обов'язковому
порядку дається тим органом, який
отримав ці заяви і до компетенції якого
входить вирішення порушених у заявах
(клопотаннях) питань, за підписом
керівника або особи, яка виконує його
обов'язки.

Рішення про відмову в задоволенні
вимог, викладених у заяві (клопотанні),
доводиться до відома громадянина в
письмовій формі з посиланням на Закон і
викладенням мотивів відмови, а також із
роз'ясненням порядку оскарження
прийнятого рішення.

Відповідно до ст.16 цього ж Закону
скарга на дії чи рішення органу
державної влади, органу місцевого
самоврядування, підприємства,
установи, організації, об'єднання
громадян, засобів масової інформації,
посадової особи подається у порядку
підлеглості вищому органу або
посадовій особі, що не позбавляє
громадянина права звернутися до суду
відповідно до чинного законодавства, а
в разі відсутності такого органу або
незгоди громадянина з прийнятим за
скаргою рішенням - безпосередньо до
суду.

До скарги додаються наявні у
громадянина рішення або копії рішень,
які приймалися за його зверненням
раніше, а також інші документи,
необхідні для розгляду скарги, які
після її розгляду повертаються
громадянину.

Згідно ст.20 Закону України "Про
звернення громадян" звернення
розглядаються і вирішуються у термін
не більше одного місяця від дня їх
надходження, а ті, які не потребують
додаткового вивчення, - невідкладно,
але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня
їх отримання. Якщо в місячний термін
вирішити порушені у зверненні питання
неможливо, керівник відповідного
органу, підприємства, установи,
організації або його заступник
встановлюють необхідний термін для
його розгляду, про що повідомляється
особі, яка подала звернення. При цьому
загальний термін вирішення питань,
порушених у зверненні, не може
перевищувати сорока п'яти днів.

Таким чином, беручи до уваги вимоги
зазначених вище норм законодавства та
зважаючи на встановлені у справі
обставини, зокрема те що відповідачем
виконано вимоги про надання відповідей
на заяви позивача, колегія суддів
прийшла до висновку про відсутність в
діях відповідача будь-яких порушень
Закону України "Про інформацію" та
Закону України "Про звернення
громадян", як на цьому наполягає
позивач, а тому вважає рішення суду
першої інстанції щодо відмови в
задоволенні позову ОСОБА_1 правомірним.

Згідно ч.2 ст.71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
позову.

Відповідно до ст.200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову - без змін, якщо визнає що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції,
вирішуючи даний спір, правильно
встановив фактичні обставини справи та
ухвалив законне і обґрунтоване рішення
з дотриманням норм матеріального та
процесуального права, а доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують і така задоволенню не
підлягає.

Керуючись ст.ст. 160 ч.3, 195, 196, 198 п.1, 200, 205
ч.1 п.1, 206, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення, а постанову Ковельського
міськрайонного суду Волинської
області від 21 лютого 2011 року у справі
№2а-884/11 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення.

На ухвалу може бути подано касаційну
скаргу безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
нею законної сили, а в разі складання
ухвали в повному обсязі відповідно до
статті 160 КАС України - з дня складання
ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя
Д.М. Старунський

Судді
В.М. Багрій

А.І. Рибачук

Ухвала у повному обсязі складена 07.10.2014
року.