Справа № 2а/0470/14713/12
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2014 року м.
Київ К/800/50754/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,
Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження справу за
адміністративним позовом ОСОБА_4 до
Управління Державної служби охорони
при Головному управлінні Міністерства
внутрішніх справ України в
Дніпропетровській області про
зобов'язання вчинити певні дії, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 10 вересня
2013 року,-

у с т а н о в и л а :

У липні 2009 року ОСОБА_4 звернувся із
зазначеним позовом в якому, з
урахуванням уточнених позовних вимог,
а також заяви про часткову відмову від
позову, просив зобов'язати відповідача
здійснити записи про підстави
звільнення, заохочення та нагороди за
успіхи в роботі у трудову книжку,
виплатити заборгованість у розмірі
середньомісячної заробітної плати за 1
місяць і 23 дні затримки розрахунку при
звільненні на підставі статті 117
Кодексу законів про працю України.

В обґрунтування позову посилався на те,
що відповідач, в порушення вимог
чинного законодавства, не зазначив у
трудовій книжці позивача відомості про
підстави його звільнення, а також не
виплатив середній заробіток за весь
час затримки остаточного розрахунку
при звільненні.

Вважаючи це порушенням своїх прав
ОСОБА_4 просив про задоволення позову.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 16
січня 2013 року, позовні вимоги
задоволено, визнано протиправними дії
та зобов'язано відповідача здійснити
запис у трудову книжку позивача про
підстави звільнення, заохочення та
нагороди за успіхи у роботі, а також
здійснити виплату середнього
заробітку за період з 23 жовтня 2012 року
по 11 грудня 2012 року.

Оскаржуваною постановою
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 10 вересня
2013 року, постанову суду першої
інстанції скасовано та прийнято нову
про часткове задоволення позову,
зобов'язано відповідача здійснити
записи у трудову книжку позивача про
заохочення та нагороди, отримані ним
під час служби. В задоволенні іншої
частини позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач,
посилаючись на неправильне
застосування апеляційним судом норм
матеріального і порушення норм
процесуального права, в частині
відмови в задоволенні позову, просить
оскаржуване судове рішення, в цій
частині, скасувати та залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи, в межах статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів дійшла
висновку про відхилення скарги з таких
підстав.

Судами встановлено, що позивач у період
з 20 серпня 1991 року по 22 жовтня 2012 року
проходив службу у Дніпропетровському
відділі Державної служби охорони
Управління Державної служби охорони
при Головному Управлінні Міністерства
внутрішніх справ України в
Дніпропетровській області та був
звільнений на підставі наказу № 133 о/с
за пунктом 64 «Б» (через хворобу)
Положення про проходження служби
рядовим і начальницьким складом
органів внутрішніх справ,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114
(далі Положення).

Однак, видана після звільнення трудова
книжка позивача не містила відомостей
про підстави звільнення, заохочення та
нагороди за успіхи у роботі, а виплата
вихідної допомоги здійснена лише 11
грудня 2012 року.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи у задоволенні
частини позовних вимог, апеляційний
суд, на підставі наявних у справі даних
встановив і правильно виходив з того,
що порядок внесення записів у трудову
книжку позивача встановлюється
Правилами оформлення та ведення
особових справ працівників органів
внутрішніх справ України,
затвердженими наказом Міністерства
внутрішніх справ України від 30
грудня 2005 року № 1276 «Про затвердження
Інструкції з організації обліку кадрів
в системі Міністерства внутрішніх
справ України» (далі Порядок), а норми
Кодексу законів про працю України на
спірні правовідносини не
розповсюджуються, оскільки такі
регулюються спеціальним
законодавством.

Так, відповідно до статті 4 Закону
України від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ
«Про міліцію» (далі Закон № 565-ХІІ)
правовою основою діяльності міліції є:
Конституція України, цей Закон, інші
законодавчі акти України, постанови
Верховної Ради України, укази
Президента України, постанови Кабінету
Міністрів України, нормативні акти
Міністерства внутрішніх справ України,
Загальна декларація прав людини,
міжнародні правові норми, ратифіковані
у встановленому порядку.

Зокрема, порядок ведення трудових
книжок працівників міліції
встановлений Правилами оформлення та
ведення особових справ працівників
органів внутрішніх справ України, у
відповідності до пункту 6.6 яких, запис
про службу в органах внутрішніх справ
здійснюється у трудовій книжці без
переліку найменувань підрозділів
посад та підстав звільнення.

Водночас, порядок ведення трудових
книжок працівників встановлений також
Інструкцією про порядок ведення
трудових книжок працівників,
затвердженою наказом Міністерства
праці України, Міністерства юстиції
України, Міністерства соціального
захисту населення України від 29 липня
1993 року № 58, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 17 серпня
1993 року за № 110.

Однак слід зазначити, що пріоритетними
у спірних правовідносинах є норми
спеціальних законів, а норми трудового
законодавства підлягають застосуванню
лише у випадках, якщо нормами
спеціальних законів не врегульовано
спірних відносин, та коли про
можливість такого застосування прямо
зазначено у спеціальному законі.

Слід також врахувати те, що позивач
перебував на публічній службі в
органах внутрішніх справ, а обсяг його
прав і обов'язків, зокрема і трудових,
визначається, насамперед, нормами
спеціального законодавства, до якого
належить і Правила, якими врегульовано
порядок ведення трудових книжок
працівників міліції.

Отже, враховуючи, особливий статус
позивача, як працівника міліції, на
якого поширюються норми спеціального
законодавства, апеляційний суд дійшов
правильних висновків щодо
застосування до спірних правовідносин
положень Правил.

Крім того, за приписами частини 1 статті
18 Закону № 565-ХІІ порядок та умови
проходження служби в міліції
регламентуються Положенням про
проходження служби особовим складом
органів внутрішніх справ,
затверджуваним Кабінетом Міністрів
України

У відповідності до пункту 1 Положення,
ним визначено порядок проходження
служби особами рядового і
начальницького складу органів
внутрішніх справ, їх права і обов'язки.

Пунктом 12 положення встановлено, що
особи рядового і начальницького складу
органів внутрішніх справ одержують
грошове і речове забезпечення за
нормами, встановленими законодавством.

В свою чергу, статтею 19 Закону № 565-ХІІ
передбачено, що форми і розміри
грошового забезпечення працівників
міліції встановлюються Кабінетом
Міністрів України і повинні
забезпечувати достатні матеріальні
умови для комплектування якісного
особового складу міліції,
диференційовано враховувати характер
і умови роботи, стимулювати досягнення
високих результатів у службовій
діяльності і компенсувати їх фізичні
та інтелектуальні затрати.

Разом з тим, склад, розміри умови та
порядок виплати грошового
забезпечення врегульовано постановою
Кабінету Міністрів України від 7
листопада 2007 року № 1294 «Про
упорядкування структури та умов
грошового забезпечення
військовослужбовців, осіб рядового і
начальницького складу», а також
наказом Міністерства внутрішніх справ
України від 31 грудня 2007 року № 499,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 12 березня 2008 року за №
205/14896 «Про впорядкування структури та
умов грошового забезпечення осіб
рядового і начальницького складу
органів внутрішніх справ» та
Інструкцією про порядок виплати
грошового забезпечення особам
рядового і начальницького складу
органів внутрішніх справ.

Положеннями вищезазначених
нормативних актів встановлено розміри,
порядок і умови виплати грошового
забезпечення позивача, такі є
спеціальними та підлягають
застосуванню до спірних правовідносин,
а виплата середнього заробітку за
затримку остаточного розрахунку при
звільненні ними не передбачена.

За таких обставин, суд апеляційної
інстанції дійшов правильного висновку,
що норми Кодексу законів про працю
України та Інструкції про порядок
ведення трудових книжок працівників
застосуванню до спірних правовідносин
не підлягають, оскільки такі
врегульовані нормами спеціального
законодавства.

Враховуючи викладене, висновки
апеляційного суду про відсутність
підстав для задоволення цієї частини
позовних вимог ґрунтуються на
правильному застосуванні норм
матеріального і процесуального права,
доводи касаційної скарги його
висновків не спростовують, а тому
підстав для скасування рішення суду
апеляційної інстанції колегія суддів
не вбачає.

За правилами частини першої статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанцій
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а
постанову Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 10 вересня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі і
оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало