Справа № 816/3233/14
Суддя: Спаскін О.А.
Дата ухвалення: 2014-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2014 р. Справа № 816/3233/14Колегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Спаскіна О.А.

Суддів: Сіренко О.І. , Зеленського В.В.

за участю секретаря судового засідання
Медяник А.О.

представників відповідача - ОСОБА_1,
ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Полтавського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів на постанову Полтавського
окружного адміністративного суду від
10.09.2014р. по справі № 816/3233/14

за позовом Полтавського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені,

ВСТАНОВИЛА:

Полтавське обласне відділення Фонду
соціального захисту інвалідів (далі по
тексту - позивач) звернулось до
Полтавського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення
адміністративно- господарських
санкцій та пені в розмірі 15 604,09 грн,
який обґрунтовано тим, що відповідачем
було порушено вимоги статті 19 Закону
України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні ", а
саме в 2013 році відповідач не виконав
нормативу робочих місць, призначених
для працевлаштування інвалідів, у
кількості 1 робочого місця, що має
наслідком накладення
адміністративно-господарських санкцій
в розмірі 14 888,89 грн та пені у розмірі
715,20 грн у зв'язку з порушенням терміну
сплати адміністративно-господарських
санкцій.

Постановою Полтавського окружного
адміністративного суду від 10 вересня
2014 року в задоволенні
адміністративного позову Полтавського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів до
фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про
стягнення адміністративно-
господарських санкцій та пені -
відмовлено

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції позивачем подано
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати вказану постанову суду
першої інстанції та ухвалити нову
постанову, якою повністю задовольнити
позовні вимоги. Скаржник зазначає, що
приймаючи зазначену постанову суд
першої інстанції дійшов до помилкових
висновків, які призвели до
неправильного вирішення справи,
неповно з'ясував всі обставини справи,
що мають значення при вирішенні спору,
не вірно застосував до спірних
правовідносин вимоги ч. 2 ст. 19, ч. 1 ст. 20
Закону України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні " та ст.
159 Кодексу адміністративного
судочинства України щодо повноти та
об'єктивності розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції розглянув
справу в межах доводів апеляційної
скарги відповідно до вимог ч. 1 ст.195 КАС
України та керуючись ч.1 ст.41 КАС
України.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, представників
відповідача, вивчивши матеріали
справи, доводи апеляційної скарги,
прийшла до висновку, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
згідно із звітом про зайнятість та
працевлаштування інвалідів за 2013 рік
(форма №10-ПІ, реєстраційний номер
53/240/139), поданим ФОП ОСОБА_3 14 січня 2014
року вх. №106 Полтавському обласному
відділенню Фонду соціального захисту
інвалідів, середньооблікова кількість
штатних працівників облікового складу
на підприємстві за 2013 рік становила 27
осіб, фонд оплати праці штатних
працівників - 402,00 тис. грн,
середньорічна заробітна плата
штатного працівника - 14 889,00 грн, сума
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання нормативу робочих місць
для працевлаштування інвалідів - 14 889
грн /а.с. 4/.

При цьому у звіті зазначено, що
середньооблікова кількість штатних
працівників, яким відповідно до
чинного законодавства встановлена
інвалідність (рядок 02) - 0 осіб,
кількість інвалідів-штатних
працівників, які повинні працювати на
робочих місцях, створених відповідно
до вимог статті 19 Закону України "Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні" (рядок 03) - 1 особа
/а.с. 4/.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції дійшов
висновку, що відповідач вживав всі
необхідні заходи для працевлаштування
інвалідів, а саме, надавав державній
службі зайнятості інформацію,
необхідну для організації
працевлаштування інвалідів на
вакантні посади.

Колегія суддів не погоджується з
висновком суду першої інстанції з
наступних підстав

Відповідно до частини першої статті 19
Закону України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні" від
21.03.1991 № 875-XII (далі - Закон № 875) для
підприємств, установ, організацій, у
тому числі підприємств, організацій
громадських організацій інвалідів,
фізичних осіб, які використовують
найману працю, установлюється норматив
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця.

Частиною другою статті 19
вищезазначеного Закону № 875
регламентовано, що підприємства,
установи, організації, у тому числі
підприємства, установи, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, самостійно розраховують
кількість робочих місць для
працевлаштування інвалідів відповідно
до нормативу, встановленого частиною
першою цієї ж статті, і забезпечують
працевлаштування інвалідів. При
розрахунках кількість робочих місць
округлюється до цілого значення.

Згідно частини першої статті 20
Закону № 875 підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, які
використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом. Для підприємств, установ,
організацій, у тому числі підприємств,
організацій громадських організацій
інвалідів, фізичних осіб, на яких
працює від 8 до 15 осіб, розмір
адміністративно-господарських санкцій
за робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом, визначається в розмірі
половини середньої річної заробітної
плати на відповідному підприємстві, в
установі, організації, у тому числі
підприємстві, організації громадських
організацій інвалідів, у фізичної
особи, яка використовує найману працю.
Положення цієї частини не поширюється
на підприємства, установи і
організації, що повністю утримуються
за рахунок коштів державного або
місцевих бюджетів.

Частиною другою статті 20
зазначеного Закону передбачено, що
порушення термінів сплати
адміністративно-господарських санкцій
тягне за собою нарахування пені. Пеня
обчислюється виходячи з 120 відсотків
річних облікової ставки Національного
банку України, що діяла на момент
сплати, нарахованої на повну суму
недоїмки за весь її строк.

Таким чином, за 1 робоче місце,
призначених для працевлаштування
інваліда і не зайняте інвалідом,
відповідачу нараховано
адміністративно - господарські санкції
у сумі 14 888,89 грн. та пеню у розмірі 715,20
грн /а.с.5/.

Як вбачається зі звіту ФОП ОСОБА_3 про
зайнятість та працевлаштування
інвалідів за 2013 рік (форма № 10-ПІ)
відповідачем не було працевлаштовано
інвалідів протягом 2013 року.

Частиною третьою статті 19 Закону № 875
передбачено, що підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, які
використовують найману працю,
самостійно здійснюють
працевлаштування інвалідів у рахунок
нормативів робочих місць, виходячи з
вимог статті 18 цього Закону.

Статтею ж 18 встановлено, що
забезпечення прав інвалідів на
працевлаштування та оплачувану роботу,
у тому числі з умовою про виконання
роботи вдома, здійснюється шляхом їх
безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості.

Підбір робочого місця здійснюється
переважно на підприємстві, де настала
інвалідність, з урахуванням побажань
інваліда, наявних у нього професійних
навичок і знань, а також рекомендацій
медико-соціальної експертизи.

Підприємства, установи, організації,
фізичні особи, які використовують
найману працю, зобов'язані виділяти та
створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів, у тому
числі спеціальні робочі місця,
створювати для них умови праці з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації і забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Колегія суддів погоджується з
висновком суд першої інстанції, що
нормами цієї статті встановлені
конкретні обов'язки підприємств,
установ, організацій, у тому числі
підприємств, установ, організацій
громадських організацій інвалідів,
фізичних осіб, які використовують
найману працю /далі по тексту -
роботодавців/ стосовно забезпечення
прав інвалідів на працевлаштування,
виконання яких роботодавцями презумує
виконання їх обов'язку щодо
самостійного працевлаштування
інвалідів, встановленого частиною 3
статті 19 Закону України "Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні ". А, оскільки працевлаштування
інвалідів роботодавцями неможливе без
відповідного волевиявлення інвалідів,
то норми статті 18 також визначають, хоч
і опосередковано, обов'язок інвалідів
звернутися з метою працевлаштування
або до роботодавців безпосередньо, або
до центру зайнятості.

Слід зазначити, що поряд з
основними обов'язками роботодавців,
які були наведені вище, реалізація прав
інвалідів на працевлаштування
зумовлює обов'язок роботодавців
звітувати до центру зайнятості про
наявність вакантних робочих місць,
призначених для працевлаштування
інвалідів.

Згідно Наказу Міністерства праці та
соціальної політики України від 19.12.2005
№420 "Про затвердження форм звітності та
інструкцій щодо їх заповнення "/чинного
на час виникнення спірних
правовідносин/ формою звітності
роботодавців про наявність вакантних
місць, в тому числі призначених для
працевлаштування інвалідів, є форма №
3-ПН „Звіт про наявність вакансій", яка
відповідно до пункту 4 статті 20 Закону
України "Про зайнятість населення "
подається роботодавцями до державної
служби зайнятості щомісячно.

У графі 15 цього Звіту наводяться дані
про можливість працевлаштування на
вільне робоче місце (вакантну посаду)
особи, що належить до окремої категорії
громадян, які потребують соціального
захисту і не здатні на рівних умовах
конкурувати на ринку праці, у рахунок
річної броні, установленої місцевими
державними адміністраціями,
виконавчими органами відповідних рад
за поданням центрів зайнятості,
відповідно до статті 5 Закону України
"Про зайнятість населення", із змінами
та доповненнями, а також інвалідів,
пенсіонерів, студентів та інших.

Згідно Наказу Міністерства соціальної
політики України від 31.05.2013 №316 "Про
затвердження форм звітності № 3-ПН
„Інформація про попит на робочу силу
(вакансії)" та порядку її подання"
формою звітності роботодавців про
наявність вакантних місць, в тому числі
призначених для працевлаштування
інвалідів, є форма № 3-ПН, яка
відповідно до положень Закону України
"Про зайнятість населення " подається
роботодавцями до державної служби
зайнятості За наявності попиту на
робочу силу (вакансії): не пізніше 10-ти
робочих днів з дати відкриття
вакансії(й).

У пункті 3 даного Звіту вказується
кількість вакансій, на які можуть бути
працевлаштовані громадяни, що мають
додаткові гарантії у сприянні
працевлаштуванню (відповідно до статті
14 Закону України "Про зайнятість
населення"), і за необхідності
зазначаються категорії таких громадян.

Пунктом 6 частини першої статті 14
Закону України "Про зайнятість
населення" від 05.07.2012, № 5067-VI
закріплено, що до категорій громадян,
що мають додаткові гарантії у сприянні
працевлаштуванню, належать інваліди,
які не досягли пенсійного віку,
встановленого статтею 26 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування".

З огляду на викладене, звіт за формою
3-ПН є актом інформування органу
працевлаштування про створені
роботодавцем робочі місця для
працевлаштування інвалідів.

Цей звіт є водночас і запитом про
направлення до роботодавця інвалідів
для працевлаштування, оскільки центр
зайнятості, отримавши інформацію від
інвалідів насамперед про їх бажання
працювати, а від роботодавця - про намір
та можливості працевлаштувати
інвалідів, не тільки має змогу, а й
зобов'язаний відреагувати на
можливості конкретного роботодавця
забезпечити інвалідів певною працею та
бажання конкретних інвалідів
реалізувати своє право на
працевлаштування з врахуванням
індивідуальних функціональних
можливостей, обумовлених інвалідністю,
наявних у них кваліфікації та знань. До
такого висновку можна дійти, виходячи
зі змісту норм статті 18-1 Закону України
"Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні" згідно якої
рішення про визнання інваліда
безробітним і взяття його на облік для
працевлаштування приймається центром
зайнятості за місцем проживання
інваліда на підставі поданих ним
рекомендацій МСЕК та інших
передбачених законодавством
документів.

Державна служба зайнятості здійснює
пошук підходящої роботи відповідно до
рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда
кваліфікації та знань, з урахуванням
його побажань.

Державна служба зайнятості може за
рахунок Фонду соціального захисту
інвалідів надавати дотацію
роботодавцям на створення спеціальних
робочих місць для інвалідів,
зареєстрованих у державній службі
зайнятості, а також проводити
професійну підготовку, підвищення
кваліфікації і перепідготовку цієї
категорії інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Із листів Полтавського міського центру
зайнятості від 27.05.2014 № 426 та від 26.08.2014
№ 658 слідує, що протягом 2013 року ФОП
ОСОБА_3 звіти за формою 3-ПН "Інформація
про попит на робочу силу (вакансії)" та
"Звіт про наявність вакансій" із
заповненням відповідних пунктів та
граф надавались 15.01.2013 та 23.08.2013.

Судовим розглядом встановлено, що
протягом 2013 року хоча в Полтавському
районному центрі зайнятості на обліку
і перебувало 2 особи з числа інвалідів,
які проживали в с. Тахтаулове, на
території якого здійснює свою
діяльність відповідач, але оскільки
вакансії мають шкідливі умови праці
або потребують фізичного навантаження,
підходящих кандидатур для їх
заповнення з числа безробітних
інвалідів не було /а.с.18;28/.

В свою чергу, колегія суддів зазначає,
що при розгляді зазначеної категорії
справ адміністративним судам потрібно
встановлювати такі обставини: -
створення робочих місць відповідно до
встановленого нормативу; -
інформування центру зайнятості про
наявність вільних робочих місць
(вакантних посад); - спрямування
центрами зайнятості інвалідів до
роботодавців та випадки
безпосереднього звернення інвалідів
до роботодавців з питань
працевлаштування; - причини
непрацевлаштування роботодавцями
інвалідів.

Судом першої інстанції вірно
зазначено, що відповідно до Закону
України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів" обов'язок
підприємства щодо створення робочих
місць для інвалідів не супроводжується
його обов'язком підбирати і
працевлаштовувати інвалідів на
створені робочі місця, натомість
вимагає від нього вжиття заходів для
працевлаштування інвалідів,
визначених у статті 18 Закону.

Однак, в даному випадку судом першої
інстанції не враховано, що відповідача
не виконав належним чином свого
обов'язку щодо інформування центру
зайнятості про наявність вільних
робочих місць (вакантних посад) шляхом
подання щомісячно звітів за формою 3-ПН,
таким чином відповідач не вжив всі
необхідні заходи для працевлаштування
інвалідів.

Враховуючи викладене вище, доводи
апеляційної скарги позивача про
порушення судом першої інстанції під
час розгляду справи положень ч. 2 ст. 19,
ч. 1 ст. 20 Закону України "Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні " та норм ст.159 Кодексу
адміністративного судочинства України
щодо повноти та об'єктивності розгляду
справи спростовують висновки суду,
оскільки при розгляді справи суд
першої інстанції не повно з'ясував
дійсні обставини справи, не дав належну
оцінку наявним у справі доказам, а тому,
постанова суду першої інстанції
ухвалена без дотриманням норм
матеріального права, тому колегія
суддів вважає, що наявні підстави для
її скасування.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 202 Кодексу
адміністративного судочинства України
підставою для скасування постанови
суду першої інстанції та ухвалення
нового рішення є порушення норм
матеріального та процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи.

За таких обставин, постанова суду
першої інстанції прийнята з порушенням
норм матеріального права, а тому
підлягає частковому скасуванню на
підставі п.4 ст. 202 КАС України, з
прийняттям нової постанови про
задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 198, п.
4 ч.1 ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства,
колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Полтавського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів
задовольнити.

Постанову Полтавського окружного
адміністративного суду від 10.09.2014р. по
справі № 816/3233/14 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою
адміністративний позов Полтавського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів до
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про
стягнення адміністративно-
господарських санкцій та пені -
задовольнити.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3 (ідент. номер НОМЕР_1) на користь
Полтавського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів
(36014, м. Полтава, вул. Зигіна, буд. 1 ,
одержувач УДКСУ у Полтавському районі,
код 38019526, р/р 0395 в ГУДКСУ в
Полтавській області, МФО 831019)
адміністративно-господарські санкції
в розмірі 14 888 грн. 89 коп. (чотирнадцять
тисяч вісімсот вісімдесят вісім
гривень вісімдесят дев'ять копійок) та
пені за порушення терміну сплати
адміністративно-господарських санкцій
у розмірі 715 грн. 20 коп. ( сімсот
п'ятнадцять гривень двадцять копійок.)

Постанова набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня складання
постанови у повному обсязі шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Спаскін
О.А.Судді(підпис) (підпис) Сіренко О.І.
Зеленський В.В. Повний текст постанови
виготовлений 13.10.2014 р.