Справа № К/9991/56920/11-С
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2014-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"10" вересня 2014 р. м. Київ
К/9991/56920/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Головуючого: Бившевої Л.І.,

суддів: Лосєва А.М., Шипуліної Т.М.,

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу
Державної податкової інспекції в
Сімферопольському районі Автономної
Республіки Крим

на постанову Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 11 квітня 2011 року

та ухвалу Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 27 липня 2011 року

у справі № 2а-1622/11/0170

за позовом фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1

до Державної податкової інспекції в
Сімферопольському районі Автономної
Республіки Крим

про визнання недійсними та скасування
податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И Л А :

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1
(далі - позивач) звернувся до суду з
позовом до Державної податкової
інспекції в Сімферопольському районі
Автономної Республіки Крим (далі -
відповідач) про визнання недійсними та
скасування податкових
повідомлень-рішень №/0 від 18
серпня 2010 року, № /1 від 21 жовтня 2010
року, № /2 від 05 січня 2011 року,
№/3 від 01 лютого 2011 року (в
редакції заяви про уточнення позовних
вимог від 29 березня 2011 року).

Постановою Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 11 квітня 2011 року
позов задоволено частково. Визнано
недійсними та скасовано податкові
повідомлення-рішення ДПІ в
Сімферопольському районі АР Крим №
1/0 в частині 5564,00 грн. основного
платежу та 3704,50 грн. штрафних санкцій, №
/1 від 21 жовтня 2010 року, № /2
від 05 січня 2011 року, №/3 від 01
лютого 2011 року в повному обсязі. В іншій
частині позовних вимог відмовлено.
Стягнуто на користь фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1 з Державного бюджету
України 3,40 грн.

Ухвалою Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 27 липня 2011 року постанову Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 11 квітня 2011 року
залишено без змін.

В касаційній скарзі ДПІ в
Сімферопольському районі АР Крим,
посилаючись на порушення судами першої
та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати постанову Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 11 квітня 2011 року та
ухвалу Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 27 липня 2011
року і ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог відмовити у
повному обсязі.

У запереченні на касаційну скаргу
фізична особа - підприємець ОСОБА_1,
посилаючись на те, що рішення судів
першої та апеляційної інстанції є
законними та обґрунтованими, а
положення касаційної скарги жодним
чином це не спростовують, просить
залишити касаційну скаргу без
задоволення, а постанову Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 11 квітня 2011 року та
ухвалу Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 27 липня 2011
року - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги
щодо дотримання правильності
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
колегія суддів, враховуючи межі
касаційної скарги, дійшла висновку, що
касаційна скарга задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено наступне.

ДПІ в Сімферопольському районі АР Крим
провела документальну планову виїзну
перевірку дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_1 за період з 01 липня
2007 року по 31 березня 2010 року, за
результатами якої був складений акт
№1407/17-01/НОМЕР_1 від 05 серпня 2010 року.

За висновками акта перевірки позивачем
були порушені, зокрема, вимоги
підпункту 7.5.1 пункту 7.5 статті 7,
підпункту 7.7.1 пункту 7.7 статті 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», що призвело до заниження
податку на додану вартість на загальну
суму 15581,00 грн., в тому числі: у грудні 2008
року - на 818,00 грн., у квітні 2009 року - на
648,00 грн., у червні 2009 року - на 990,00 грн., у
липні 2009 року - на 3108,00 грн., у жовтні 2009
року - на 2333,00 грн., у листопаді 2009 року -
на 3291,00 грн., у грудні 2009 року - на 4393,00
грн.

Зокрема, в акті перевірки було вказано,
що фізична особа - підприємець ОСОБА_1
неправомірно включив до складу
податкового кредиту вказаних вище
податкових періодів податок на додану
вартість у відповідних сумах за
податковими накладними, перелік та
реквізити яких наведені на 20 аркуші
акту перевірки, період виписки яких
припадає на попередні податкові
періоди.

18 серпня 2010 року ДПІ в
Сімферопольському районі АР Крим на
підставі вказаного акту перевірки
прийняла податкове
повідомлення-рішення №/0, яким
згідно з підпунктом «б» підпункту 4.2.2
пункту 4.2 статті 4, підпунктом 17.1.3
пункту 17.1 статті 17 Закону України «Про
порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами»
визначила фізичній особі - підприємцю
ОСОБА_1 суму податкового зобов'язання (з
урахуванням штрафних (фінансових)
санкцій) за платежем: податок на додану
вартість у розмірі 23371,50 грн., у тому
числі: 15581,00 грн. - за основним платежем,
7790,50 грн. - за штрафними (фінансовими)
санкціями.

Вказане податкове
повідомлення-рішення оскаржувалось
позивачем в адміністративному порядку.

Рішенням ДПІ в Сімферопольському
районі АР Крим № 6452/М/31-0 від 21 жовтня 2010
року «Про результати розгляду
первинних скарг» було, зокрема,
скасовано податкове
повідомлення-рішення від 18 серпня 2010
року №/0 в частині визначення
податку на додану вартість на загальну
суму 14103,00 грн., у тому числі: у розмірі
10017,00 грн. основного платежу у розмірі
4086,00 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

На підставі сказаного рішення та з
урахуванням процедури
адміністративного оскарження ДПІ в
Сімферопольському районі були
прийняті податкові
повідомлення-рішення № /1 від 21
жовтня 2010 року, № /2 від 05 січня 2011
року, №/3 від 01 лютого 2011 року,
якими згідно з підпунктом «б»
підпункту 4.2.2 пункту 4.2 статті 4,
підпунктом 17.1.3 пункту 17.1 статті 17
Закону України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами» визначила фізичній особі -
підприємцю ОСОБА_1 суму податкового
зобов'язання (з урахуванням штрафних
(фінансових) санкцій) за платежем:
податок на додану вартість у розмірі
9268,50 грн., у тому числі: 5564,00 грн. за
основним платежем, 3704,50 грн. - за
штрафними (фінансовими) санкціями.

Суд першої інстанції, частково
задовольняючи позовні вимоги, з
висновками якого погодився суд
апеляційної інстанції, виходив з того,
що у випадку, коли право платника на
податковий кредит підтверджується
податковими накладними, отриманими
після закінчення податкових періодів,
в яких відбулися оплата та отримання
товарів (робіт, послуг), суми податку,
вказані в таких податкових накладних,
можуть бути включені до складу
податкового кредиту в податковому
періоді, в якому такі податкові
накладні отримані, але з урахуванням
граничного строку давності визначення
сум податкових зобов'язань,
встановленого статтею 15 Закону України
«Про порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами».
Відмовляючи в іншій частині суди
виходили з того, що рішенням ДПІ в
Сімферопольському районі АР Крим від 21
жовтня 2010 року № 6452/М/31-0 податкове
повідомлення-рішення від 18 серпня 2010
року № /0 було скасоване в частині
визначення податку на додану вартість
у розмірі 10017,00 грн. за основним
платежем та в частині визначення 4086,00
грн. штрафних (фінансових) санкцій.

Колегія суддів погоджується з
висновками судів попередніх інстанцій,
з огляду на наступне.

Правовідносини, що виникають у зв'язку
з формуванням платником податку на
додану вартість та, зокрема,
податкового кредиту, регулюються
статтею 7 Закону України «Про податок
на додану вартість» (в редакції, яка
діяла на момент виникнення спірних
правовідносин).

Абзацом 3 підпункту 7.2.3 пункту 7.2 статті
7 Закону України «Про податок на додану
вартість» (в редакції, яка діяла на
момент виникнення спірних
правовідносин) встановлено, що
податкова накладна є звітним
податковим документом і одночасно
розрахунковим документом.

Відповідно до абзацу 1 підпункту 7.2.6
пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про
податок на додану вартість» (в
редакції, яка діяла на момент
виникнення спірних правовідносин)
податкова накладна видається
платником податку, який поставляє
товари (послуги), на вимогу їх
отримувача, та є підставою для
нарахування податкового кредиту.

Згідно з підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті
7 Закону України «Про податок на додану
вартість» (в редакції, яка діяла на
момент виникнення спірних
правовідносин) податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8 1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

При цьому, абзацом 1 підпункту 7.4.5
пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про
податок на додану вартість» (в
редакції, яка діяла на момент
виникнення спірних правовідносин)
встановлено, що не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Відповідно до підпункту 7.5.1 пункту 7.5
статті 7 7 Закону України «Про податок
на додану вартість» (в редакції, яка
діяла на момент виникнення спірних
правовідносин) датою виникнення права
платника податку на податковий кредит
вважається дата здійснення першої з
подій: або дата списання коштів з
банківського рахунку платника податку
в оплату товарів (робіт, послуг), дата
виписки відповідного рахунку
(товарного чека) - в разі розрахунків з
використанням кредитних дебетових
карток або комерційних чеків; або дата
отримання податкової накладної, що
засвідчує факт придбання платником
податку товарів (робіт, послуг).

Отже, у випадку коли право платника на
податковий кредит підтверджується
податковими накладними, отриманими
після закінчення податкових періодів,
в яких відбулися оплата та отримання
товарів (робіт, послуг), суми податку,
вказані в таких податкових накладних,
можуть бути включені до складу
податкового кредиту в податковому
періоді, в якому такі податкові
накладні отримані.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, отримання позивачем
податкових накладних саме у грудні 2008
року, квітні 2009 року, червні 2009 року,
липні 2009 року, жовтні 2009 року, листопаді
2009 року, грудні 2009 року
підтверджується, зокрема, реєстрами
отриманих та виданих податкових
закладних за відповідні податкові
періоди та журналом вхідної
кореспонденції (арк. справи 78-79, 140-141).

Виходячи з наведеного, колегія суддів
вказує, що у разі, коли платник податку
отримує належним чином оформлену
податкову накладну із запізненням, то
він відповідно до зазначених
законодавчих норм, але з урахуванням
граничного строку давності визначення
сум податкових зобов'язань,
встановленого статтею 15 Закону України
«Про порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами» (в
редакції, яка діяла на момент
виникнення спірних правовідносин), а
саме: не пізніше закінчення 1095 дня,
наступного за останнім днем граничного
строку подання податкової декларації
звітного періоду, не позбавляється
права на включення вказаної в ній суми
податку на додану вартість до складу
податкового кредиту у тому звітному
періоді, в якому вона була отримана.

Згідно з підпунктом 7.7.1. пункту 7.7
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість» (в редакції, яка діяла
на момент виникнення спірних
правовідносин) суми податку, що
підлягає сплаті (перерахуванню) до
бюджету або бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
податкового періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
податкового періоду. При позитивному
значенні суми, розрахованої згідно з
підпунктом 7.7.1 цього пункту, така сума
підлягає сплаті (перерахуванню) до
бюджету у строки, встановлені законом
для відповідного податкового періоду.
При від'ємному значенні суми,
розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1
цього пункту, така сума враховується у
зменшення суми податкового боргу з
цього податку, що виник за попередні
податкові періоди (у тому числі
розстроченого або відстроченого
відповідно до закону), а при його
відсутності - зараховується до складу
податкового кредиту наступного
податкового періоду.

Підпунктом 7.7.2 пункту 7.7. статті 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» (в редакції, яка діяла на
момент виникнення спірних
правовідносин) передбачено, що якщо у
наступному податковому періоді сума,
розрахована згідно з підпунктом 7.7.1
цього пункту, має від'ємне значення, то:
а) бюджетному відшкодуванню підлягає
частина такого від'ємного значення, яка
дорівнює сумі податку, фактично
сплаченій отримувачем товарів (послуг)
у попередньому податковому періоді
постачальникам таких товарів (послуг);
б) залишок від'ємного значення після
бюджетного відшкодування включається
до складу податкового кредиту
наступного податкового періоду.

Отже, виходячи зі змісту вказаного
підпункту статті 7 Закону України «Про
податок на додану вартість» (в
редакції, яка діяла на момент
виникнення спірних правовідносин)
попереднім податковим періодом може
бути будь-який податковий період, який
передує звітному, тому визначення суми
податку на додану вартість, яка
підлягає бюджетному відшкодуванню,
може здійснюватися за будь-який
попередній податковий період, а не лише
за період, який передував звітному.

З огляду на викладене, колегія суддів
вказує, що суди першої та апеляційної
інстанцій дійшли обґрунтованого
висновку, з яким погоджується суд
касаційної інстанції, про те, що
позивач правомірно включив до
податкового кредиту податок на додану
вартість за податковими накладними,
виписаними у попередніх періодах.

Таким чином, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився суд
апеляційної інстанції, дійшли
обґрунтованого висновку про наявність
підстав для часткового задоволення
позовних вимог.

Доводи касаційної скарги викладеного
не спростовують.

З огляду на те, що касаційна скарга не
містить посилань на порушення судами
попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права
в частині відмови у задоволенні
позовних вимог, а судом касаційної
інстанції не встановлено таких
порушень згідно положень частини 2
статті 220 Кодексу адміністративного
судочинства України, рішення судів
попередніх інстанцій підлягають
залишенню без змін, а касаційна скарга -
без задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Враховуючи вищевикладене, касаційна
скарга ДПІ в Сімферопольському районі
АР Крим підлягає залишенню без
задоволення, а постанова Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 11 квітня 2011 року та
ухвалу Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 27 липня 2011
року підлягають залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210, 220, 222, 223, 224, 230,
231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції в
Сімферопольському районі Автономної
Республіки Крим залишити без
задоволення, а постанову Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 11 квітня 2011 року та
ухвалу Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 27 липня 2011
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, і
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у строк та у порядку,
визначеному статтями 237, 238, 2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий: _____________________
Л.І. Бившева

Судді:
_____________________ А.М. Лосєв

_____________________ Т.М. Шипуліна