Справа № 813/7117/13-а
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"16" вересня 2014 р. м. Київ
К/800/21365/14

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка
М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження справу за
адміністративним позовом ОСОБА_4 до
Львівської митниці Міндоходів про
визнання протиправним і скасування
наказу, поновлення на роботі та
стягнення заробітку за час вимушеного
прогулу, за касаційною скаргою
Львівської митниці Міндоходів на
постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 26
грудня 2013 року і постанову Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 26 березня 2014 року,-

у с т а н о в и л а :

У вересні 2013 року ОСОБА_4 звернувся з
позовом до Львівської митниці
Міндоходів про визнання протиправним і
скасування наказу, поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначав, що з 28 квітня 1998 року працював
в митних органах України, остання
посада перед звільненням - старший
інспектор відділу митного оформлення
№4 митного поста «Рава-Руська»
Львівської митниці.

Наказом Львівської митниці від 19
серпня 2013 року №779 його звільнено у
зв'язку з реорганізацією та
скороченням чисельності працівників,
за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів
про працю України.

Звільнення вважає таким, що не
відповідає вимогам закону і порушує
його права, а тому посилаючись на ці
обставини ОСОБА_4 просив про
задоволення позову.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 26 грудня 2013
року, зміненою постановою Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 26 березня 2014 року позов задоволено.
Судами визнано протиправним і
скасовано наказ Львівської Митниці від
19 серпня 2013 року № 779-к, ОСОБА_4
поновлено на посаді старшого
інспектора відділу митного оформлення
№ 4 митного поста «Рава-Руська»
Львівської митниці Міндоходів з 19
серпня 2013 року та стягнуто з
відповідача на користь позивача 7973,82
гривень середнього заробітку за час
вимушеного прогулу. Постанову суду
першої інстанції, в частині поновлення
позивача на посаді і стягнення
середнього заробітку за один місяць
звернено до негайного виконання.

У касаційній скарзі відповідач
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального і порушення норм
процесуального права, просить
оскаржувані рішення судів скасувати та
відмовити у позові.

Касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до частини першої
статті 220 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної
інстанції перевіряє правильність
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Як убачається з матеріалів справи,
ОСОБА_4 з 28 квітня 1998 року працював в
митних органах України, остання посада
перед звільненням - старший інспектор
відділу митного оформлення №4 митного
поста «Рава-Руська» Львівської
митниці. Присягу державного службовця
позивач прийняв у день прийняття на
службу.

Оскаржуваним наказом Львівської
митниці від 19 серпня 2013 року №779
позивача звільнено у зв'язку з
реорганізацією та скороченням
чисельності працівників, за пунктом 1
статті 40 Кодексу законів про працю
України.

Задовольняючи позов і скасовуючи
оскаржуваний наказ відповідача суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився і апеляційний суд виходив з
того, що звільнення позивача з роботи
здійснено в порушення закону зокрема,
статті 49-2 Кодексу законів про працю
України.

Проте до таких висновків суди дійшли
без з'ясування дійсних прав та
обов'язків сторін, в порушення норм
матеріального і процесуального права.

У відповідності зі статтею 159 Кодексу
адміністративного судочинства України
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом
відповідно до норм матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин справи в
адміністративній справі,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

За змістом цієї норми процесуального
права у мотивувальній частині рішення
суд зобов'язаний навести дані про
встановлені обставини, що мають
значення для справи, їх юридичну
оцінку та визначені відповідно до них
правовідносини, а також оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд
виходив при задоволенні грошових
вимог.

Встановлюючи наявність або
відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої
дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Так, за приписами пункту 1 частини
першої статті 40 Кодексу законів про
працю України трудовий договір,
укладений на невизначений строк, а
також строковий трудовий договір до
закінчення строку його чинності можуть
бути розірвані власником або
уповноваженим ним органом лише у
випадках змін в організації
виробництва і праці, в тому числі
ліквідації, реорганізації, банкрутства
або перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників.

При розірвані строкового трудового
договору враховуються вимоги статті 42
Кодексу законів про працю України,
відповідно до якої при скороченні
чисельності чи штату працівників у
зв'язку із змінами в організації
виробництва і праці переважне право на
залишення на роботі надається
працівникам з більш високою
кваліфікацією і продуктивністю праці,
а також переваги в залишенні на роботі.

Окрім цього, відповідно до статті 49-2
Кодексу законів про працю України про
наступне вивільнення працівників
персонально попереджають не пізніше
ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках
змін в організації виробництва і праці
враховується переважне право на
залишення на роботі, передбачене
законодавством.

Одночасно з попередженням про
звільнення у зв'язку із змінами в
організації виробництва і праці
власник або уповноважений ним орган
пропонує працівникові іншу роботу на
тому ж підприємстві, в установі,
організації. При відсутності роботи за
відповідною професією чи
спеціальністю, а також у разі відмови
працівника від переведення на іншу
роботу на тому ж підприємстві, в
установі, організації працівник, за
своїм розсудом, звертається за
допомогою до державної служби
зайнятості або працевлаштовується
самостійно. Водночас власник або
уповноважений ним орган доводить до
відома державної служби зайнятості про
наступне вивільнення працівника із
зазначенням його професії,
спеціальності, кваліфікації та розміру
оплати праці.

Державна служба зайнятості пропонує
працівникові роботу в тій же чи іншій
місцевості за його професією,
спеціальністю, кваліфікацією, а при її
відсутності - здійснює підбір іншої
роботи з урахуванням індивідуальних
побажань і суспільних потреб. При
необхідності працівника може бути
направлено, за його згодою, на навчання
новій професії (спеціальності) з
наступним наданням йому роботи.

Таким чином, при вирішенні зазначених
питань суди повинні були з'ясовувати
чи дійсно мали місце зміни в
організації виробництва і праці, в тому
числі ліквідація, реорганізація,
банкрутство або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників та дотримання переваг
залишення на роботі та встановленої
процедури.

В порушення зазначеного суди залишили
без дослідження питання більш високої
кваліфікації і продуктивності праці
позивача, а також переваги в залишенні
на роботі.

Як убачається з матеріалів справи, на
період вивільнення відповідач провів
перевірку професійних знань та
визначення рівня кваліфікації
посадових осіб митниці. За
результатами проходження тестування,
ОСОБА_4 показав незадовільний
результат, а відтак йому не було
запропоновано посади у зв'язку з
низькою кваліфікацією. Таке рішення
останній не оспорив.

При цьому суди не врахували, що штатним
розписом Львівської митниці на 2013 рік
передбачено штат в чисельності 1014
штатних одиниць, тимчасовим штатним
розписом Львівської митниці
Міндоходів - 910 штатних одиниць.
Скорочення, зокрема, відбулось і у
структурному підрозділі, в якому
працював позивач, що є недостатнім для
переведення усіх працівників.
Зазначене також випливає і зі змісту
службової записки від 21 жовтня 2013
року №4/40-210-ЕП.

А тому висновки судів у цій частині є
помилковими.

За приписами статті 159 Кодексу
адміністративного судочинства України
мотивувальна частина рішення суду
повинна містити встановлені обставини,
які мають значення для справи, їх
юридичну оцінку, а також оцінку всіх
доказів. Визнаючи одні і відхиляючи
інші докази, суд має це обґрунтувати.

Неповне з'ясування судами дійсних
обставин справи, неправильне
застосування норм матеріального і
порушення норм процесуального права
призвело до ухвалення рішення, яке не
відповідає вимогам статті 159 Кодексу
адміністративного судочинства України
щодо законності і обґрунтованості.

Тому судові рішення підлягають
скасуванню, а справа направленню на
новий розгляд, оскільки суд касаційної
інстанції не може встановлювати та
визнавати доведеними обставини, що не
були встановлені в судових рішеннях.

За приписами частини другої статті 227
Кодексу адміністративного судочинства
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 223, 227, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Львівської митниці
Міндоходів задовольнити частково.

Постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 26 грудня 2013
року і постанову Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 26 березня 2014 року скасувати, а
справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
сторонам і оскарженню не підлягає.

Судді:
Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало