Справа № 822/2856/14
Суддя: Ватаманюк Р.В.
Дата ухвалення: 2014-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 822/2856/14
Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач: Ватаманюк Р.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2014 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Ватаманюка Р.В.

суддів: Мельник-Томенко Ж. М. Сторчака
В. Ю.

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
заступника прокурора м. Хмельницького
на постанову Хмельницького окружного
адміністративного суду від 14 липня 2014
року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_2 (далі - позивач) до
Департаменту соціального захисту
населення Хмельницької обласної
державної адміністрації (далі -
відповідач), третя особа на стороні
відповідача - Управління МВС України в
Хмельницькій області (далі - третя
особа) про визнання бездіяльності
протиправною та зобов'язання вчинити
дії , -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з
адміністративним позовом до
відповідача в якому просила: визнати
протиправною бездіяльність
відповідача та зобов`язати його
переоформити на ім`я позивача
автомобіль FORD Mondeo, 2011 року випуску,
кузов № НОМЕР_1, державний номер НОМЕР_2,
який перебував у користуванні ОСОБА_3,
який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та зобов`язати
переоформити автомобіль на ім`я
позивача без сплати митних платежів.

Постановою Хмельницького окружного
адміністративного суду від 14.07.2014 позов
задоволено.

Не погоджуючись із рішенням суду
першої інстанції, заступник прокурора
м. Хмельницького подав апеляційну
скаргу, в якій просить суд скасувати
вказане рішення та прийняти нове, яким
в задоволені позовних вимог відмовити
повністю.

Перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, заслухавши
суддю-доповідача, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу необхідно
задовольнити, а рішення суду першої
інстанції скасування з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України, суд
апеляційної інстанції переглядає
судові рішення суду першої інстанції в
межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач являється дружиною померлого
інваліда ОСОБА_3 та проживала з ним
однією сім'єю, що підтверджується
довідкою Нігинської сільської ради
Кам'янець-Подільського району
Хмельницької області №267 від 13.05.2014.

При цьому позивач, як дружина померлого
інваліда, що разом з ним проживала
однією сім'єю, звернулася до
відповідача із заявою про
переоформлення автомобіля на своє ім'я.
Листом від від 17.05.2014 № 03/03-6055 позивачу
було відмовлено у переоформленні
автомобіля на її ім'я.

Приймаючи оскаржуване рішення суд
першої інстанції виходив з того, що при
вирішенні питання про забезпечення
інваліда ОСОБА_3 у 2005 році (реєстрація в
органах МРЕВ 23.08.2005) діяв Порядок
забезпечення інвалідів автомобілями,
затверджений постановою Кабінету
Міністрів України №999 від 08.091997, згідно
п. 37 якого після смерті інваліда
автомобіль, яким він був забезпечений
безоплатно або на пільгових умовах,
залишається його сім'ї та знімається з
обліку в органах соціального захисту
населення.

Колегія суддів не погоджується з
висновком суду першої інстанції, з
таких підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 58 Конституції України
закони та інші нормативно-правові акти
не мають зворотної дії в часі, крім
випадків, коли вони пом'якшують або
скасовують відповідальність особи.

Зокрема, офіційне тлумачення вказаного
положення Конституції України
міститься в Рішенні Конституційного
Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99,
відповідно до п. 2 якого дію
нормативно-правового акта в часі треба
розуміти так, що вона починається з
моменту набрання цим актом чинності і
припиняється втратою ним чинності,
тобто до події, факту застосовується
той закон або інший
нормативно-правовий акт, під час дії
якого вони настали або мали місце.

У справі, що розглядається, такою
подією (фактом) є смерть інваліда
ОСОБА_3.

Порядок 1997 року був затверджений у
зв'язку з прийняттям законів України
від 22 грудня 1995 року № 488 «Про внесення
змін і доповнень до Закону України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» та від 6 червня 1996
року № 230 «Про внесення змін і
доповнень до Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» з метою
впорядкування забезпечення
автомобілями різних категорій
інвалідів та спрямований на захист
інтересів інвалідів.

Відповідно до п. 37 Порядку 1997 року в
редакції, чинній на час надання
спірного автомобіля ОСОБА_3, після
смерті інваліда автомобіль, яким він
був забезпечений безоплатно або на
пільгових умовах, залишається його
сім'ї та знімається з обліку в органах
соціального захисту населення.

Водночас Порядок від 08.09.1997 був
визнаний таким, що втратив чинність,
постановою Кабінету Міністрів України
від 19.07.2006.

Таким чином, питання про вилучення
після смерті інваліда, який помер у 2007
році, автомобіля, отриманого ним як
гуманітарна допомога, повинно
вирішуватись на підставі
нормативно-правових актів, чинних на
час смерті інваліда.

При цьому у справі, яка переглядається,
таким нормативно-правовим актом є
Порядок від 19.07.2006 відповідно до п. 41
якого (у редакції, чинній на час смерті
ОСОБА_3) автомобіль, отриманий
інвалідом як гуманітарна допомога,
після його смерті повертається
(вилучається) головному управлінню
соціального захисту і здається
підприємству, що здійснює заготівлю та
переробку металобрухту, або видається
в порядку черговості інваліду, який
перебуває на обліку.

Отже, колегія судів дійшла висновку, що
оскільки права та обов'язки у членів
сім'ї інваліда щодо спірного
автомобіля виникли після смерті
інваліда, а не в момент забезпечення
інваліда автомобілем, застосуванню до
спірних правовідносин підлягає
Порядок від 19 липня 2006 року.

Така ж правова позиція зі спірного
питання була висловлена Верховним
Судом України у постановах від 16.01.2013 №
6-153цс12 та від 17.12.2013 №21-437а13.

Відповідно до ч. 1 ст. 244-2 КАС України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за результатами розгляду
заяви про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначені норми права, та для
всіх судів України. Суди зобов` язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

Зважаючи на викладене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції дійшов
помилкового висновку задовольняючи
позовні вимоги.

Відповідно до статті 202 КАС України,
підставами для скасування постанови
або ухвали суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення є порушення
судом норм матеріального або
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи або
питання, а так само неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи; недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
першої інстанції вважає встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи.

Клопотання позивача про залишення
адміністративного позову без розгляду,
яке надійшло до апеляційного суду
після відкриття апеляційного
провадження колегія суддів вважає
безпідставним з огляду на таке.

Підстави та порядок залишення позовної
заяви без розгляду або закриття
провадження у справі на стадії
апеляційного перегляду визначені ст.
203 КАС України.

Частиною 1 ст. 203 КАС України
встановлено, що постанова або ухвала
суду першої інстанції скасовується в
апеляційному порядку і позовна заява
залишається без розгляду або
провадження у справі закривається з
підстав, встановлених відповідно
статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Частиною другою вказаної норми
визначено, що якщо судом першої
інстанції ухвалено законне та
обґрунтоване судове рішення, а
обставини, які стали підставою для
закриття провадження у справі, виникли
після його ухвалення, суд апеляційної
інстанції визнає таке рішення нечинним
і закриває провадження у справі.

Із системного аналізу даної норми
слідує, що законодавець диференціює
підстави для закриття провадження або
залишення без розгляду на такі, що
існували на момент прийняття рішення
судом першої інстанції та такі, що
стали підставою для закриття
провадження у справі після його
ухвалення. І в випадку виникнення
підстав для закриття провадження в
справі після прийняття рішення судом
першої інстанції апеляційний суд
зобов'язаний перевірити законність та
обґрунтованість судового рішення. При
цьому ч. 2 КАС України не передбачено
можливості залишення без розгляду
адміністративного позову з підстав які
виникли після постановлення рішення
судом першої інстанції. Також не
передбачено і право позивача на
відкликання адміністративного позову
на стадії апеляційного перегляду і
ст.ст. 49, 51, які визначають загальні
права та обов'язки сторін, а ст. 194 КАС
України спеціально визначає право
позивача на відмову від
адміністративного позову, а не на його
відкликання.

При цьому слід також зауважити, що на
стадії апеляційного розгляду, суд
апеляційної інстанції здійснює
перевірку рішення суду першої
інстанції, а не розглядає
адміністративний позов. І тільки
виявивши порушення судом норм
матеріального чи процесуального права
суд вправі скасувати рішення.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 155 КАС України
суд своєю ухвалою залишає позовну
заяву без розгляду, якщо надійшло
клопотання позивача про відкликання
позовної заяви.

Таким чином своє право на відкликання
позовної заяви позивач може
реалізувати тільки до постановлення
рішення судом першої інстанції по суті
спору, оскільки судове рішення має
значення не лише для нього, але й для
іншої сторони. Відтак з цих підстав
апеляційний суд не може залишити
позовну заяву без розгляду.

Слід також зауважити, що залишення
заяви без розгляду дефініюється як
форма закінчення адміністративних
справ без ухвалення рішення, яка
застосовується за наявності точно
встановлених в законі обставин, як
правило, у зв`язку з порушенням
заінтересованими особами умов
реалізації права на звернення до суду,
але яка не перешкоджає повторному
зверненню в суд з тотожною вимогою.

Отож усіляким інституціям довкола
принципу диспозитивності в аспекті
необмеженого використання сторонами
своїх процесуальних прав має бути
протиставлено принцип добросовісності
та розумності.

Відповідно до ст. 29 Загальної
декларації прав людини 1948 року
здійснення людиною своїх прав і свобод
може бути обмежене законом з метою
забезпечення належного визнання й
поваги прав і свобод інших та
забезпечення справедливих вимог
моралі, громадського порядку і
загального добробуту в демократичному
суспільстві.

Отже, доцільність правового обмеження
права позивача на відкликання позовної
заяви терміном до прийняття судом
рішення по суті спору спрямована на
усунення можливості недобросовісного
використання процесуальних прав з
метою повторного судового розгляду
позовних вимог, за результатами
розгляду яких вже було прийнято судове
рішення, що може призвести до
неодноразового судового розгляду
одних і тих же позовних вимог. При
цьому, у випадку незгоди з таким
судовим рішенням осіб, які приймали
участь у справі, КАС України
передбачений, зокрема інститут
касаційного перегляду судового
рішення.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 197, 198, 202, 205, 207,
212, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу заступника
прокурора м. Хмельницького
задовольнити повністю .

Постанову Хмельницького окружного
адміністративного суду від 14 липня 2014
року, - скасувати та прийняти нову .

В задоволенні адміністративного
позову відмовити повністю.

Постанова суду набирає законної сили в
порядку та в строки, передбачені ст. ст.
212, 254 КАС України.

Головуючий
Ватаманюк Р.В.

Судді
Мельник-Томенко Ж. М.

Сторчак В. Ю.