Справа № 826/11033/14
Суддя: Дегтярьова О.В.
Дата ухвалення: 2014-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
01 жовтня 2014 року 09 год. 00 хв.
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі: Головуючого - судді
Дегтярьової О.В., розглянувши в порядку
скороченого провадження
адміністративну справуза позовом
ОСОБА_1до Директора Державної установи
«Лабораторний центр на залізничному
транспорті Держсанепідслужби України»
Макомели Романа Миколайовичапро
визнання дій протиправними та
зобов'язання вчинити певні дії, - В С Т А
До Окружного адміністративного суду м.
Києва звернулася ОСОБА_1 (далі - позивач,
ОСОБА_1) з позовом до Директора
Державної установи «Лабораторний
центр на залізничному транспорті
Держсанепідслужби України» Макомели
Романа Миколайовича (далі - відповідач
Директор Державної установи Макомела
Р.М.) з наступним позовними вимогами:
1) визнати неправомірними та
незаконними дії Директора Державної
установи Макомели Р.М., що полягають у
несвоєчасному наданні відповіді на
запит на інформацію від 10.04.2014р., у
ненаданні відповіді на запити на
інформацію від 02.05.2014р., від 19.05.2014р., від
04.06.2014р., у ненаданні інформації та
документів на запит на інформацію від
10.04.2014р., від 02.05.2014р., від 19.05.2014р. і від
04.06.2014р., у навмисному приховуванні
інформації на запити на інформацію від
10.04.2014р., від 02.05.2014р., від 19.05.2014р., від
04.06.2014р.; 2) зобов'язати Директора
Державної установи Макомелу Р.М. надати
копію документу, зазначену у запитах на
інформацію від 10.04.2014р., від 02.05.2014р., від
19.05.2014р., а саме: копію листа Державної
установи «Лабораторний центр на
залізничному транспорті
Держсанепідслужби України» від 05.12.2013
року до директора Харківського
відокремленого підрозділу Державної
установи «Лабораторний центр на
залізничному транспорті
Держсанепідслужби України», в якому
йдеться мова про надання відповідних
документів, для виплати вихідної
допомоги та компенсації за
невикористану відпустку працівникам,
які не працюють в установах
відокремленого підрозділу та лінійних
відділах підрозділу лабораторного
центру, та надати повну і ґрунтовну
відповідь на питання, зазначені у
запиті на інформацію від 04.06.2014 року, а
саме: інформацію з якої дати, на яку
посаду, з якою спеціалізацією за фахом
прийняті на роботу ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_12,
ОСОБА_10 (Сумський лінійний відділ) до
Харківського відокремленого
підрозділу Державної установи
«Лабораторний центр на залізничному
транспорті Держсанепідслужби України»
(юридична адреса: вул. К. Маркса, 10, м.
посаді і з якою спеціалізацією за фахом
станом на 04.06.2014 року працюють ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_11, ОСОБА_10 (Сумський лінійний
відділ) у Харківському відокремленому
підрозділі Державної установи
«Лабораторний центр на залізничному
транспорті Держсанепідслужби України»
(юридична адреса: вул. К. Маркса, 10, м.
В обґрунтування позовних вимог позивач
посилався на те, що відповідачем
протиправно не було надано відповідь
на його запит 02.05.2014р., від 19.05.2014р. та від
04.06.2014р., та не надано саме запитуваної
інформації у відповідь на запит від
10.04.2014р., оскільки запитувана
інформація і документи є публічною
інформацією в розумінні норм Закону
України «Про доступ до публічної
інформації», відкритою та може бути
надана ОСОБА_1 як особі, якої стосується
така запитувана інформація.
Ухвалою Окружного адміністративного
суду м. Києва від 20 серпня 2014 року було
відкрито скорочене провадження в
Копія вказаної ухвали суду була
отримана відповідача 29 серпня 2014 року,
що підтверджується повідомленням про
вручення поштового відправлення, яке
наявне в матеріалах даної справи.
04 вересня 2014 року до канцелярії суду
надійшли заперечення відповідача
проти позову від 03.09.2014р. № 1154-08/01-4. Свої
заперечення Директор Державної
установи Макомела Р.М. мотивує тим, що
позовні вимоги ОСОБА_1 є незаконними та
документально необґрунтованими, а тому
відповідно не підлягають задоволенню.
На думку позивача, Державна установа
«Лабораторний центр на залізничному
транспорті Держсанепідслужби України»
не має функцій територіального органу
державної влади та не є суб'єктом
владних повноважень, а тому обов'язку
надавати відповідь у відповідності до
Закону України «Про доступ до
публічної інформації» на директора
Центру не покладено. Разом з тим, за
результатами розгляду першого
письмового запиту ОСОБА_1 - запит від
10.04.2014р. (вх. № 328 від 14.04.2014р.) щодо
надання копії листа від 05.12.2013р.
Державною установою «Лабораторний
центр на залізничному транспорті
Держсанепідслужби України» 14.04.2014. була
надана письмова відповідь від 07.05.2014р.
№ 608-07/05. В цьому листі-відповіді
заявнику (позивачу) було роз'яснено
порядок отримання виплат вихідної
допомоги та невикористаної відпустки
та наголошено про необхідність надати
пакет документів для здійснення
перерахування відповідних коштів. Що ж
до незадоволення прохання ОСОБА_1 про
надання копії листа Державної установи
від 05.12.2013р. № 1299-08/04, то вказаний лист
відноситься до документів внутрішньої
переписки, та стосувався інших ніж
висвітлені у запиті на інформую питань,
- тобто, питань з організації
ліквідації закладів Санепідслужби на
залізничному транспорті та погашення
кредиторської заборгованості
ліквідованих закладів. Наступні запити
на інформацію позивача від 02.05.2014р., від
19.05.2014р. та від 19.05.2014р. про надання
інформації з питань призначень окремих
працівників Харківського
відокремленого підрозділу Державної
установи «Лабораторний центр на
залізничному транспорті
Держсанепідслужби України» фактично
не стосуються діяльності Державної
установи. Крім того, зазначена
інформація вже неодноразово
надавалась позивачу та досліджувалась
в рамках судових процесів за позовом
ОСОБА_1 щодо зобов'язання вчинити дії з
прийняття на роботу. Зокрема, рішенням
Апеляційного суду Харківської області
від 12.12.2013р. по справі № 629/1410/13-ц ОСОБА_1
було відмовлено в задоволенні позовних
вимог щодо прийняття на роботу,
відшкодування моральної шкоди та
зобов'язання вчинити дії. З огляду на
вищевикладене відповідач вважає, що
правові підстави для надання
запитуваної інформації і копії
Згідно з ч. 4 ст. 1832 Кодексу
адміністративного судочинства України
справа в порядку скороченого
провадження розглядається суддею
одноособово, без проведення судового
засідання та виклику осіб, які беруть
участь у справі.
З огляду на викладене, справа
розглядається в порядку скороченого
провадження без проведення судового
засідання та виклику осіб, які беруть
участь у справі, на підставі наявних у
справі доказів.
Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали, з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, оцінивши докази, які
мають значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд прийшов до
висновку, що надані позивачем докази та
повідомлені ним обставини є достатніми
для розгляду справи в порядку
скороченого провадження та прийняття
рішення по справі, позовні вимоги є
обґрунтованими та підлягають
частковому задоволенню з огляду на
наступне.

В ході судового розгляду було
встановлено, що протягом квітня-червня
2014 року ОСОБА_1 зверталася із
письмовими запитами про надання
інформації до Директора Державної
установи «Лабораторний центр на
залізничному транспорті
Держсанепідслужби Укрїни» Макомели
Р.М., а саме:

- із запитом на інформацію від 10.04.2014р., в
якому, посилаючись на норму ст. 20 Закону
України «Про доступ до публічної
інформації» просила позивача надати
копію листа Державної установи
«Лабораторний центр на залізничному
транспорті Держсанепідслужби України»
від 05.12.2013р., адресованого директору
Харківського відокремленого
підрозділу Державної установи
«Лабораторний центр на залізничному
транспорті Держсанепідслужби
України», та в якому йшлося про надання
відповідних документів, для виплати
вихідної допомоги та компенсації за
невикористану відпустку працівникам,
які не працюють в установах
відокремленого підрозділу і лінійних
відділах підрозділу лабораторного
центру;

- із запитом на інформацію від 02.05.2014р., в
якому повторно просила позивача надати
копію листа Державної установи
«Лабораторний центр на залізничному
транспорті Держсанепідслужби України»
від 05.12.2013р., адресованого директору
Харківського відокремленого
підрозділу Державної установи
«Лабораторний центр на залізничному
транспорті Держсанепідслужби
України»;

- із запитом на інформацію від 19.05.2014р., в
якому повторно просила позивача надати
копію листа Державної установи
«Лабораторний центр на залізничному
транспорті Держсанепідслужби України»
від 05.12.2013р., адресованого директору
Харківського відокремленого
підрозділу Державної установи
«Лабораторний центр на залізничному
транспорті Держсанепідслужби
України», та посилалася на
неналежність письмової відповіді
Державної установи Макомела Р.М.,
оформленої листом від 07.05.2014р. № 608-07/05 (а
саме - як такої, що не містить
запитуваної інформації);

- із запитом на інформацію від 04.06.2014р., в
якому просила надати наступну: 1) з якої
дати, на яку посаду, з якою
спеціалізацією за фахом прийняті на
роботу ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8 ОСОБА_9, ОСОБА_11, ОСОБА_10
(Сумський лінійний відділ) до
Харківського відокремленого
підрозділу Державної установи
«Лабораторний центр на залізничному
транспорті Держсанепідслужби України»
(юридична адреса: вул. К. Маркса, 10, м.
Харків, 61012); 2) інформацію на якій
посаді і з якою спеціалізацією за фахом
станом на 04.06.2014 року працюють ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_11, ОСОБА_10 (Сумський лінійний
відділ) у Харківському відокремленому
підрозділі Державної установи
«Лабораторний центр на залізничному
транспорті Держсанепідслужби України»
(юридична адреса: вул. К. Маркса, 10, м.
Харків, 61012).

Факти отримання вказаних вище
письмових запитів позивача про надання
інформації та копії документу
відповідачем не заперечуються.

При цьому документальних доказів
надання письмових відповідей на запити
позивача, датовані 10.04.2014р., від 02.05.2014р.,
від 19.05.2014р. та від 04.06.2014р., та
направлення їх на адресу ОСОБА_1
відповідач до суду не надав. Натомість
відповідач подав до суду копію свого
лист від 07.05.2014р. № 608-07/05, наданого у
відповідь на запит ОСОБА_1 від 14.04.2014р. №
328 (без надання копії такого запиту
позивача з відмітками вхідного штампу
канцелярії державної установи), в якому
повідомив останній наступні відомості:
«На вимогу керівництва Лабораторного
центру, Харківський відокремлений
підрозділ надав інформацію щодо ваших
виплат вихідної допомоги та
невикористаної відпустки. Кошти
нараховані та перераховані на
депозитний рахунок який відкритий у ГУ
ДКСУ у Харківській області.

Крім того, керівництво Харківського
відокремленого підрозділу надало
інформацію, що неодноразово зверталось
до вас листами від 30.12.2013р.№1541/10,
19.02.2014р.227/10, 10.03.14р.336/01 про необхідність
надання вами заяви та реквізитів
вашого рахунку відкритого в будь якому
банку для перерахування
вищезазначених коштів, але відповіді
від вас не отримали.

Для отримання вище зазначених коштів,
Вам необхідно надати в Харківський
відокремлений підрозділ відповідні
документи та отримати свої кошти»
(копія цього листа від 07.05.2014р.,
підписаного Директором Державної
установи Макомелою Р.М., наявна в
матеріалах справи), та без надання
копії запитуваного листа від 05.12.2013р.

Вважаючи вказані дії та бездіяльність
Директора Державної установи Макомели
Р.М. в частині ненадання відповідей на
запити від 02.05.2014р., від 19.05.2014р. і від
04.06.2014р., та в частині ненаданні саме
запитуваної інформації (копії
документу) у відповідь на запит від
10.04.2014р. такими, що порушують положення
Закону України «Про доступ до
публічної інформації», позивач
звернувся з відповідним позовом до
суду.

Аналізуючи спірні правовідносини, що
виникли між сторонами, суд приходить до
наступного.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
інформацію» від 02.10.1992р. № 2657-XII (далі -
Закон № 2657-XII) (із змінами і
доповненнями станом на день виникнення
спірних правовідносин) інформація - це
будь-які відомості та/або дані, які
можуть бути збережені на матеріальних
носіях або відображені в електронному
вигляді.

У статті 5 Закону № 2657-XII зазначено, що
кожен має право на інформацію, що
передбачає можливість вільного
одержання, використання, поширення,
зберігання та захисту інформації,
необхідної для реалізації своїх прав,
свобод і законних інтересів.

При цьому реалізація права на
інформацію не повинна порушувати
громадські, політичні, економічні,
соціальні, духовні, екологічні та інші
права, свободи і законні інтереси інших
громадян, права та інтереси юридичних
осіб.

Спеціальним законом, який визначає
порядок здійснення та забезпечення
права кожного на доступ до інформації,
що знаходиться у володінні суб'єктів
владних повноважень, інших
розпорядників публічної інформації, та
інформації, що становить суспільний
інтерес, є Закон України «Про доступ до
публічної інформації» від 13 січня 2011
року № 2939-VI, із наступними змінами і
доповненнями (далі - Закон № 2939).

Так, ч. 1 ст. 1 Закону України «Про доступ
до публічної інформації» від 13.01.2011р.
№ 2939-VI (далі - Закон № 2939-VI)
визначено, що «публічна інформація» -
це відображена та задокументована
будь-якими засобами та на будь-яких
носіях інформація, що була отримана або
створена в процесі виконання
суб'єктами владних повноважень своїх
обов'язків, передбачених чинним
законодавством, або яка знаходиться у
володінні суб'єктів владних
повноважень, інших розпорядників
публічної інформації, визначених цим
Законом. Публічна інформація є
відкритою, крім випадків, встановлених
законом.

Також, за змістом ст. 4 вказаного Закону
доступ до публічної інформації
відповідно до цього Закону
здійснюється на принципах, зокрема,
вільного отримання та поширення
інформації, крім обмежень,
встановлених законом.

Доступ до інформації забезпечується
шляхом: 1) систематичного та
оперативного оприлюднення інформації:
в офіційних друкованих виданнях; на
офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет;
на інформаційних стендах; будь-яким
іншим способом; 2) надання інформації за
запитами на інформацію (ст. 5 Закону №
2939-VI).

Відповідно до положень ст. 12 Закону №
2939-VI суб'єктами відносин у сфері
доступу до публічної інформації є: 1)
запитувачі інформації - фізичні,
юридичні особи, об'єднання громадян без
статусу юридичної особи, крім суб'єктів
владних повноважень; 2) розпорядники
інформації - суб'єкти, визначені у
статті 13 цього Закону; 3) структурний
підрозділ або відповідальна особа з
питань запитів на інформацію
розпорядників інформації.

Згідно із ч. 1 і 2 ст. 19 цього Закону
запитувач має право звернутися до
розпорядника інформації із запитом на
інформацію (прохання особи до
розпорядника інформації надати
публічну інформацію, що знаходиться у
його володінні) незалежно від того,
стосується ця інформація його особисто
чи ні, без пояснення причини подання
запиту.

При цьому в розумінні ч. 1 ст. 13 Закону №
2939-VI «розпорядниками інформації»
визнаються: 1) суб'єкти владних
повноважень - органи державної влади,
інші державні органи, органи місцевого
самоврядування, органи влади
Автономної Республіки Крим, інші
суб'єкти, що здійснюють владні
управлінські функції відповідно до
законодавства та рішення яких є
обов'язковими для виконання; 2) юридичні
особи, що фінансуються з державного,
місцевих бюджетів, бюджету Автономної
Республіки Крим, - стосовно інформації
щодо використання бюджетних коштів; 3)
особи, якщо вони виконують делеговані
повноваження суб'єктів владних
повноважень згідно із законом чи
договором, включаючи надання освітніх,
оздоровчих, соціальних або інших
державних послуг, - стосовно
інформації, пов'язаної з виконанням
їхніх обов'язків; 4) суб'єкти
господарювання, які займають домінуюче
становище на ринку або наділені
спеціальними чи виключними правами,
або є природними монополіями, -
стосовно інформації щодо умов
постачання товарів, послуг та цін на
них.

Одночасно ст. 3 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що суб'єкт владних
повноважень - орган державної влади,
орган місцевого самоврядування, їхня
посадова чи службова особа, інший
суб'єкт при здійсненні ними владних
управлінських функцій на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень.

Відповідно до змісту ст. 3 Закону № 2939-VI
право на доступ до публічної
інформації гарантується, зокрема,
обов'язком розпорядників інформації
надавати та оприлюднювати інформацію,
крім випадків, передбачених законом.

В свою чергу види та порядок обмеження
доступу до інформації передбачено ст. 6
Закону № 2939-VI. Так, в силу положень
ч. 1 і 2 ст.6 цього Закону інформацією з
обмеженим доступом є: 1)
конфіденційна інформація; 2) таємна
інформація; 3) службова інформація.
Обмеження доступу до інформації
здійснюється відповідно до закону при
дотриманні сукупності таких вимог: 1)
виключно в інтересах національної
безпеки, територіальної цілісності або
громадського порядку з метою
запобігання заворушенням чи злочинам,
для охорони здоров'я населення, для
захисту репутації або прав інших людей,
для запобігання розголошенню
інформації, одержаної конфіденційно,
або для підтримання авторитету і
неупередженості правосуддя; 2)
розголошення інформації може завдати
істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода
від оприлюднення такої інформації
переважає суспільний інтерес в її
отриманні.

Правий статус конфіденційної, таємної
та службової інформації закріплений в
статях 7, 8 і 9 Закону № 2939-VI. Зокрема, до
конфіденційної інформації відноситься
інформація, доступ до якої обмежено
фізичною або юридичною особою, крім
суб'єктів владних повноважень, та яка
може поширюватися у визначеному ними
порядку за їхнім бажанням відповідно
до передбачених ними умов. Не може бути
віднесена до конфіденційної
інформація, зазначена в частині першій
і другій статті 13 цього Закону.

Крім того, ст. 11 Закону № 2657-XII
встановлено, що не допускаються
збирання, зберігання, використання та
поширення конфіденційної інформації
про особу (тобто, відомостей чи
сукупність відомостей про фізичну
особу, яка ідентифікована або може бути
конкретно ідентифікована) без її згоди,
крім випадків, визначених законом, і
лише в інтересах національної безпеки,
економічного добробуту та захисту прав
людини. До конфіденційної інформації
про фізичну особу належать, зокрема,
дані про її національність, освіту,
сімейний стан, релігійні переконання,
стан здоров'я, а також адреса, дата і
місце народження.

Також, згідно Рішення Конституційного
Суду України від 30.10.1997р. № 5-зп у справі
щодо офіційного тлумачення статей 3, 23,
31, 47, 48 Закону України «Про інформацію»
та статті 12 Закону України «Про
прокуратуру» частину четверту статті 23
Закону України «Про інформацію» треба
розуміти так, що забороняється не лише
збирання, а й зберігання, використання
та поширення конфіденційної
інформації про особу без її
попередньої згоди, крім випадків,
визначених законом, і лише в інтересах
національної безпеки, економічного
добробуту, прав та свобод людини.

За приписами ст. 10 цього Закону кожна
особа має право, зокрема, на
ознайомлення за рішенням суду з
інформацією про інших осіб, якщо це
необхідно для реалізації та захисту
прав та законних інтересів. Обсяг
інформації про особу, що збирається,
зберігається і використовується
розпорядниками інформації, має бути
максимально обмеженим і
використовуватися лише з метою та у
спосіб, визначений законом.
Розпорядники інформації, які володіють
інформацією про особу, зобов'язані,
зокрема: 1) надавати її безперешкодно і
безкоштовно на вимогу осіб, яких вона
стосується, крім випадків,
передбачених законом; 2)
використовувати її лише з метою та у
спосіб, визначений законом; 3) вживати
заходів щодо унеможливлення
несанкціонованого доступу до неї інших
осіб.

Одночасно положеннями ч. 5 цієї статті
зазначеного Закону визначено, що не
може бути обмежено доступ до
інформації про розпорядження
бюджетними коштами, володіння,
користування чи розпорядження
державним, комунальним майном, у тому
числі до копій відповідних документів,
умови отримання цих коштів чи майна,
прізвища, імена по батькові фізичних
осіб та найменування юридичних осіб,
які отримали ці кошти або майно.

При цьому, відповідно до ч. 7 ст. 6 Закону
№ 2939-VI обмеженню доступу підлягає
інформація, а не документ. Якщо
документ містить інформацію з
обмеженим доступом, для ознайомлення
надається інформація, доступ до якої
необмежений.

Як вбачається з наявних матеріалів
справи, а саме - статуту Державної
установи «Лабораторний центр на
залізничному транспорті
Держсанепідслужби України»,
затвердженого наказом Державної
санітарно-епідеміологічної служби
України від 28.11.2012р. № 127, вказана
Державна установа (далі - Центр) є
санітарно-профілактичним закладом
охорони здоров'я, що створений з метою
забезпечення проведення лабораторних
та інструментальних досліджень і
випробувань у сфері санітарного та
епідемічного благополуччя населення.
Засновником Центру та його Органом
управління є Державна
санітарно-епідеміологічна служба
України (яка згідно Указу Президента
України від 06.04.2011р. № 400/2011 являється
центральним органом виконавчої влади,
діяльність якого спрямовується і
координується Кабінетом Міністрів
України через Міністра охорони
здоров'я України). Лабораторні та
інструментальні дослідження і
випробування для потреб державного
санітарно-епідеміологічного нагляду
проводиться Центром за рахунок коштів
державного бюджету відповідно до
щорічного плану заходів зі здійснення
державного
санітарно-епідеміологічного нагляду,
затвердженого Державною
санітарно-епідеміологічною службою
України (п. 1.1, 1.2, 4.1 і 4.2 Статуту). Також,
п. 5 цього Статуту передбачено, що
фінансування діяльності Центру
здійснюється за рахунок Державного
бюджету України, в тому числі і
спеціального фонду, та на підставі
структури, штатного розпису і
кошторису Центру. Згідно п. 6.1 і 6.2
Статуту Державної установи управління
Центром здійснюється відповідно до
цього Статуту на основні поєднання
прав Органу управління щодо
господарського використання
державного майна і участі в управлінні
трудового колективу. Центр очолює
директор, який призначається на посаду
і звільняється з посади керівником
Органу управління або особою, яка його
заміщає в установленому
законодавством порядку, за поданням
Головного управління
Держсанепідслужби на залізничному
транспорті.

За результатами аналізу змісту запитів
позивача на інформацію, наданих
відповідачу, судом вбачається, що такі
запити ОСОБА_1 не містять прохання про
надання інформації конфіденційної або
інформації з обмеженим доступом (в т.ч.
щодо надання персональних даних
працівників Державної установи,
фінансування виплат заробітної плати
яким здійснюється за рахунок бюджетних
коштів). А тому виходячи з контексту
наведених норм права та змісту
установчих документів Державної
установи, суд приходить до висновку, що
відповідач є розпорядником інформації
в розумінні ст. 13 Закону № 2939-VI,
запитуваної позивачем.

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 14 Закону № 2939-VI до
обов'язків розпорядників інформації,
зокрема, віднесено надавати
достовірну, точну та повну інформацію,
а також у разі потреби перевіряти
правильність та об'єктивність наданої
інформації.

Порядок оформлення запитів на
інформацію, що надаються розпорядникам
публічної інформації, визначений в ст.
19 Закону № 2939-VI.

В ході огляду наявних в матеріалах
даної справи копій запитів на
інформацію ОСОБА_1 від 10.04.2014р., від
02.05.2014р., від 19.05.2014р. та від 04.06.2014р., що
були адресовані Директору Державної
установи Макомелі Р.М., суд також
приходить до висновку про їх
відповідність вимогам Закону № 2939-VI, що
також не заперечується відповідачем в
своїх письмових запереченнях від
03.09.2014р. № 1154-08/01-4.

У відповідності до ч. 1 і 4 ст. 20 Закону №
2939-VI розпорядник інформації має надати
відповідь на запит на інформацію не
пізніше п'яти робочих днів з дня
отримання запиту. А у разі якщо запит
стосується надання великого обсягу
інформації або потребує пошуку
інформації серед значної кількості
даних, розпорядник інформації може
продовжити строк розгляду запиту до 20
робочих днів з обґрунтуванням такого
продовження. Про продовження строку
розпорядник інформації повідомляє
запитувача в письмовій формі не
пізніше п'яти робочих днів з дня
отримання запиту.

Інформація на запит надається
безкоштовно. У разі якщо задоволення
запиту на інформацію передбачає
виготовлення копій документів обсягом
більш як 10 сторінок, запитувач
зобов'язаний відшкодувати фактичні
витрати на копіювання та друк (ч. 1 і 2 ст.
21 цього ж Закону).

Одночасно нормами ч. 1 ст. 22 Закону №
2939-VI передбачено, що розпорядник
інформації має право відмовити в
задоволенні запиту в таких випадках: 1)
розпорядник інформації не володіє і не
зобов'язаний відповідно до його
компетенції, передбаченої
законодавством, володіти інформацією,
щодо якої зроблено запит; 2) інформація,
що запитується, належить до категорії
інформації з обмеженим доступом
відповідно до частини другої статті 6
цього Закону; 3) особа, яка подала запит
на інформацію, не оплатила передбачені
статтею 21 цього Закону фактичні
витрати, пов'язані з копіюванням або
друком; 4) не дотримано вимог до запиту
на інформацію, передбачених частиною
п'ятою статті 19 цього Закону.

При цьому за приписами норми ч. 5 цієї
статті Закону № 2939-VI відмова в
задоволенні запиту на інформацію
надається в письмовий формі, з
урахуванням вимог ч. 4 цієї статті.

Також відповідь розпорядника
інформації про те, що інформація може
бути одержана запитувачем із
загальнодоступних джерел, або
відповідь не по суті запиту вважається
неправомірною відмовою в наданні
інформації (ч. 2 ст. 22 цього Закону).

Розпорядник інформації, який не
володіє запитуваною інформацією, але
якому за статусом або характером
діяльності відомо або має бути відомо,
хто нею володіє, зобов'язаний направити
цей запит належному розпоряднику з
одночасним повідомленням про це
запитувача. У такому разі відлік строку
розгляду запиту на інформацію
починається з дня отримання запиту
належним розпорядником (ч. 3 ст. 22 цього
Закону).

Крім того, згідно положень ч. 6 ст. 22
Закону № 2939-VI відстрочка в задоволенні
запиту на інформацію допускається в
разі, якщо запитувана інформація не
може бути надана для ознайомлення в
передбачені цим Законом строки у разі
настання обставин непереборної сили.
Рішення про відстрочку доводиться до
відома запитувача у письмовій формі з
роз'ясненням порядку оскарження
прийнятого рішення.

Усі розпорядники інформації незалежно
від нормативно-правового акта, на
підставі якого вони діють, при
вирішенні питань щодо доступу до
інформації мають керуватися цим
Законом (ч. 4 ст. 13 зазначеного Закону).

В ході розгляду даної справи судом
встановлено, що жодні відповіді на
запити позивача від 02.05.2014р., від 19.05.2014р.
та від 04.06.2014р. або відмови у наданні
запитуваної інформації відповідачем
не надано, тобто взагалі не розглянуті
запити позивача по суті, що є прямим
порушенням вимог норм Закону № 2939-VI, та
характеризується як протиправна
бездіяльність в частині нерозгляду
зазначених запитів на інформацію.

Щодо змісту листа від 07.05.2014р. № 608-07/05 за
підписом Директора Державної установи
Макомели Р.М., то суд приходить до
висновку про не надання відповідачем
відповіді також по суті запиту ОСОБА_1
від 10.04.2014р., оскільки відповідачем не
був документально підтверджений факт
надання листа від 07.05.2014р. саме у
відповідь на зазначений запит позивача
від 10.04.2014р.

В силу норм ст. 23 Закону № 2939-VI рішення,
дії чи бездіяльність розпорядників
інформації можуть бути оскаржені до
керівника розпорядника, вищого органу
або суду. Запитувач має право
оскаржити: 1) відмову в задоволенні
запиту на інформацію; 2) відстрочку
задоволення запиту на інформацію; 3)
ненадання відповіді на запит на
інформацію; 4) надання недостовірної
або неповної інформації; 5) несвоєчасне
надання інформації; 6) невиконання
розпорядниками обов'язку
оприлюднювати інформацію відповідно
до статті 15 цього Закону; 7) інші
рішення, дії чи бездіяльність
розпорядників інформації, що порушили
законні права та інтереси запитувача.

Оскарження рішень, дій чи
бездіяльності розпорядників
інформації до суду здійснюється
відповідно до Кодексу
адміністративного судочинства
України.

В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Частиною третьою ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що у справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Згідно з ч. 1 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову (ч. 2 ст. 71
Кодексу адміністративного судочинства
України).

Завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ (ч. 1
ст. 2 Кодексу адміністративного
судочинства України).

Кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до адміністративного суду, якщо вважає,
що рішенням, дією чи бездіяльністю
суб'єкта владних повноважень порушені
її права, свободи або інтереси (ч. 1 ст. 6
Кодексу адміністративного судочинства
України).

При цьому в силу приписів норми ч. 2 ст. 11
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд розглядає адміністративні
справи не інакше як за позовною заявою,
поданою відповідно до цього Кодексу, і
не може виходити за межі позовних
вимог. При цьому суд може вийти за межі
позовних вимог тільки в разі, якщо це
необхідно для повного захисту прав,
свобод та інтересів сторін чи третіх
осіб, про захист яких вони просять.

Виходячи з меж заявлених позовних
вимог, системного аналізу положень
законодавства України та наданих
сторонами доказів, суд дійшов висновку
про часткову обґрунтованість позовних
вимог ОСОБА_1 та вважає, що для повного
захисту прав, свобод та інтересів
позивача в рамках даного
адміністративного спору необхідно
вийти за межі позовних вимог та визнати
протиправною бездіяльність Директора
Державної установи Макомели Р.М. щодо
нерозгляду запитів на інформацію
позивача від 10.04.2014р., від 02.05.2014р., від
19.05.2014р. та від 04.06.2014р. та зобов'язати
Директора Державної установи Макомели
Р.М. розглянути по суті інформаційні
запити ОСОБА_1 у встановленому чинним
законодавством порядку.

Керуючись ст. 2, ст. 9, ст. ст. 69 - 71, ст. 94,
ст. ст. 158-163, ст. 167, ст. 186, ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1
задовольнити частково.

2. Визнати протиправною
бездіяльність Директора Державної
установи «Лабораторний центр на
залізничному транспорті
Держсанепідслужби України» Макомели
Романа Миколайовича щодо нерозгляду
запитів на інформацію ОСОБА_1 від 10
квітня 2014 року, від 02 травня 2014 року, від
19 травня 2014 року та від 04 червня 2014 року
по суті.

3. Зобов'язати Директора Державної
установи «Лабораторний центр на
залізничному транспорті
Держсанепідслужби України» Макомелу
Романа Миколайовича розглянути по
суті запити на інформацію ОСОБА_1 від 10
квітня 2014 року, від 02 травня 2014 року, від
19 травня 2014 року та від 04 червня 2014 року.

4. В задоволенні решти
позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили
відповідно до ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Постанова може бути оскаржена за
правилами, встановленими в ст.ст. 185 - 187
Кодексу адміністративного судочинства
України відповідно.

Суддя
О.В. Дегтярьова