Справа № 824/2835/14-а
Суддя: Анісімов Олег Валерійович
Дата ухвалення: 2014-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 жовтня 2014 року
справа № 824/2835/14-а

Чернівецький окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді -
Анісімова О.В.,

за участю:

секретаря судового засідання -
Бурковської Ю.Т.,

представника позивача -
ОСОБА_1,

представника відповідача -
Бенковського С.О.

розглянувши у відкритому судовому
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_3 до Шевченківського відділу
державної виконавчої служби
Чернівецького міського управління
юстиції про скасування постанови про
відкриття виконавчого провадження, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 (далі - позивач або ОСОБА_3)
звернувся до суду з адміністративним
позовом до Шевченківського відділу
державної виконавчої служби
Чернівецького міського управління
юстиції (далі - відповідач або ДВС) про
скасування постанови про відкриття
виконавчого провадження №43602113 від
09.06.2014 р.

Позовні вимоги позивач обґрунтував
тим, що старшим державним виконавцем
Шевченківського відділу державної
виконавчої служби Чернівецького
міського управління юстиції Волосом
С.І. винесено постанову про відкриття
виконавчого провадження №43602113 від
09.06.2014 р. щодо звернення стягнення на
рухоме майно (автомобіль). Підставою
для винесення цієї постанови став
виконавчий напис нотаріусу, згідно
якого пропонувалось повернути від
ОСОБА_3 на користь товариства з
обмеженою відповідальністю "Порше
лізинг Україна" (далі - ТОВ «Порше
лізинг Україна) рухоме майно
(автомобіль). Позивач вважає постанову
про відкриття виконавчого провадження
№43602113 від 09.06.2014 р. незаконною, оскільки
її зміст суперечить змісту виконавчого
документу.

Відповідач щодо задоволення позову
заперечив.

У судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав,
суду пояснив наступне.

Так, 09.06.2014 р. старшим державним
виконавцем Шевченківського відділу
державної виконавчої служби
Чернівецького міського управління
юстиції Волосом С.І. винесено постанову
про відкриття виконавчого провадження
№43602113 від 09.06.2014 р. щодо звернення
стягнення на рухоме майно : автомобіль
VOLKSWAGEN, модель : SCIROCCO, 2010 року випуску, №
кузова/шасі НОМЕР_2, колір - БІЛИЙ,
реєстраційний номер НОМЕР_1, який
належить на праві власності
відповідачу ОСОБА_3 з метою повернення
простроченої заборгованості, що
становить - 23805,77 грн. Підставою для
винесення цієї постанови став
виконавчий напис від 23.05.2014 р., №871
приватного нотаріусу Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_5

Вважає, що постанова про відкриття
виконавчого провадження №43602113 від
09.06.2014 р. винесена з порушенням норм
матеріального права, а тому підлягає
скасуванню виходячи із наступного.

Так, відповідно до ч.2 ст.11 Закону
України «Про виконавче провадження»
№606-XIV, від 21.04.1999 р. (далі - Закон №606)
державний виконавець здійснює заходи,
необхідні для своєчасного і в повному
обсязі виконання рішення, зазначеного
в документі на примусове виконання
рішення, у спосіб та в порядку,
встановленому виконавчим документом і
цим Законом.

Стаття 32 Закону №606 виділяє чотири види
заходів примусового виконання. Вибір
заходів залежить від змісту спірних
правовідносин між сторонами та складу
і суті фактичних обставин у справі.
Порядок застосування кожного заходу
примусового виконання має специфічні
риси, які повинні враховуватись
державним виконавцем у процесі
виконавчого провадження.

Виконавчим написом нотаріуса №871 від
23.05.2014 р., з метою повернення
простроченої заборгованості,
запропоновано повернути від ОСОБА_3 на
користь ТОВ «Порше лізинг Україна»
транспортний засіб.

Всупереч вказаному в виконавчому
документі заході примусового
виконання у вигляді «повернення
майна», державний виконавець у
постанові про відкриття виконавчого
провадження вказав захід у вигляді
«звернення стягнення на рухоме майно
автомобіль, який належить на праві
власності ОСОБА_3 з метою повернення
простроченої заборгованості, що
становить - 23805,77 грн.», що, на думку
представника позивача, порушує права
його довірителя.

Відповідно до ч.1 ст.28 Закону №606
державному виконавцеві надано право
звернутись до суду або іншого органу,
який видав виконавчий документ, із
заявою про роз'яснення відповідного
рішення чи змісту виконавчого
документу, якщо резолютивна частина
даного рішення викладена у документі
незрозуміло. Проте зазначеним правом
державний виконавцем не скористався.

У зв'язку із викладеним представник
позивача просив суд позов
задовольнити.

На уточнююче запитання суду в чому саме
полягає протиправність дій старшого
державного виконавця Шевченківського
відділу державної виконавчої служби
Чернівецького міського управління
юстиції Волоса С.І. при винесенні
постанови про відкриття виконавчого
провадження, представник позивача суду
пояснив, що державний виконавець на
власний розсуд, без судового рішення,
чи будь-якого іншого (додаткового)
виконавчого документа змінив захід
примусового (добровільного) виконання
рішення.

Представник відповідача суду пояснив
наступне.

При винесенні оскаржуваної постанови
про відкриття виконавчого провадження
відповідач діяв на підставі, в межах
повноважень та у спосіб встановлений
Законом №606.

Зокрема на адресу ДВС надійшов
виконавчий напис нотаріуса, який у
розумінні Закону №606 є виконавчим
документом. Зазначений виконавчий
документ відповідав положенням ст.18
Закону №606, а тому державним виконавцем
постановою від 09.06.2014 р. відкрите
виконавче провадження №43602113.

Спосіб та порядок виконання рішення,
зазначається в документі на примусове
виконання рішення, у даному разі в
виконавчому напису нотаріуса.

Зокрема у виконавчому написі нотаріуса
від 23.05.2014 р., №871 запропоновано
повернути транспортний засіб. З метою
примусового виконання зазначеного
виконавчого документа, державним
виконавцем вживались виключно заходи
щодо повернення транспортного засобу
ТОВ «Порше лізинг Україна». Вжиті
заходи відповідають положенням Закону
№606 та жодним чином не порушували права
сторін виконавчого провадження.

Формулювання у постанові про відкриття
виконавчого провадження від 09.06.2014 р.,
ВП №43602113 заходу примусового виконання
як «звернення стягнення на рухоме
майно», а не як зазначено у виконавчому
напису «пропоную повернути», жодним
чином не змінює змісту правовідносин, а
свідчить про описку, яка буде
виправлена відповідною постановою.

За таких обставин, просить суд у
задоволенні позову відмовити повністю.

Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд встановив наступне.

Так, приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_5
вчинено виконавчий напис від 23.05.2014 р.,
№871, яким запропоновано повернути від
ОСОБА_3 на користь ТОВ «Порше лізинг
Україна» майно - транспортний засіб
автомобіль VOLKSWAGEN, модель: SCIROCCO, 2010 року
випуску, № кузова/шасі НОМЕР_2, колір -
БІЛИЙ, реєстраційний номер НОМЕР_1,
загальною вартістю 309465,00 грн., що було
передано на умовах фінансового лізингу
за договором про фінансовий лізинг
№00002335 від27.09.2010р., за невиплачену в
період з 16.11.2013 р. по 05.02.2014 р., у розмірі
22111,34 грн. - несплачені лізингові
платежі, 562,94 - штрафні санкції за
прострочення сплати будь-яких
платежів, 1131,49 грн. - витрати понесені
лізингодавцем з метою повернення
простроченої заборгованості, що
становить 23805,77 грн.

На день розгляду цієї справи у суді
зазначений вище виконавчий напис
нотаріуса не визнаний таким, що не
підлягає виконанню.

При цьому суд зазначає, що дослідженням
змісту виконавчого напису від 23.05.2014 р.,
№871 встановлено, що він відповідає
формально положенням ст.89 Закону
України «Про нотаріат» від 02.09.1993 р.,
№3425-ХІІ, вчинений на підставі ст.10
Закону України «Про фінансовий лізинг»
від 16.12.1997 р., №723/97-ВР та п.8 Переліку
документів, за якими стягнення
заборгованості провадиться в
безспірному порядку на підставі
виконавчих написів нотаріусів,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 29.06.1999 р., №1772.
Також, зазначений виконавчий напис
відповідає вимогам до виконавчого
документа зазначеним у ст.18 Закону №606.

Виконавчий напис нотаріуса від 23.05.2014
р., №871, разом із заявою про відкриття
виконавчого провадження від 25.05.2014 р.
(надійшла в ДВС 05.06.2014 р.) пред'явлений
відповідачу до примусового виконання.

Постановою державного виконавця від
09.06.2014 р. відкрито виконавче
провадження ВП №43602113 щодо примусового
виконання виконавчого напису №871 від
23.05.2014 р. про звернення стягнення на
рухоме майно: автомобіль VOLKSWAGEN, модель:
SCIROCCO, 2010 р. випуску, № кузова/шасі
НОМЕР_2, колір - БІЛИЙ, реєстраційний
номер НОМЕР_1, який належить на праві
власності відповідачу ОСОБА_3 з метою
повернення простроченої
заборгованості, що становить - 23805,77 грн.

Суд вважає, що зазначена постанова про
відкриття виконавчого провадження є
законною, виходячи із наступного.

Так, відповідно до ч.2 ст.4 Закону
України "Про державну виконавчу службу"
від 24.03.1998 р., №202/98-ВР (далі - Закон №202),
державний виконавець є представником
влади і здійснює примусове виконання
судових рішень, постановлених іменем
України, та рішень інших органів
(посадових осіб), виконання яких
покладено на державну виконавчу
службу, у порядку, передбаченому
законом, а згідно ст.1 цього ж Закону
завданням державної виконавчої служби
є своєчасне, примусове повне і
неупереджене виконання рішень,
передбачених законом.

Згідно, ст.2 Закону №202 правову основу
діяльності державної виконавчої
служби становлять Конституція України,
цей Закон, інші закони та
нормативно-правові акти, що прийняті на
їх виконання.

Основним нормативно-правовим актом,
який визначає умови і порядок
виконання рішень судів та інших
органів (посадових осіб), що відповідно
до закону підлягають примусовому
виконанню у разі невиконання їх у
добровільному порядку є Закон №606, на
виконання якого, наказом Міністерства
юстиції України від 02.04.2012 року, №512/5
(зареєстровано у Мінюсті 02.04.2012 р.,
№489/20802) затверджено Інструкцію з
організації примусового виконання
рішень (далі - Інструкція).

Крім цього, державний виконавець
будучи у розумінні Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі - КАС України) суб'єктом владних
повноважень, відповідно до ч.2 ст.19
Конституції України зобов'язаний діяти
лише на підставі, в межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Отже у своїй діяльності державний
виконавець зобов'язаний діяти на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією,
Законом №606 та Інструкцією.

Перелік виконавчих документів за
рішеннями, що підлягають примусовому
виконанню державною виконавчою
службою, визначено ч.2 ст.17 Закону №606.
Згідно із п.4 ч.2 ст.17 Закону №606
виконавчими документами, що підлягають
примусовому виконанню державною
виконавчою службою, є, зокрема,
виконавчі написи нотаріусів.

Статтею 19 Закону №606 визначені
підстави для відкриття виконавчого
провадження. Зокрема, відповідно до ч.1
цієї статті державний виконавець
відкриває виконавче провадження на
підставі виконавчого документа,
зазначеного в статті 17 цього Закону: за
заявою стягувача або його представника
про примусове виконання рішення; за
заявою прокурора у випадках
представництва інтересів громадянина
або держави в суді; у разі якщо
виконавчий лист надійшов від суду на
підставі ухвали про надання дозволу на
примусове виконання рішення
іноземного суду в порядку,
встановленому законом; в інших
передбачених законом випадках.

Як встановлено судом вище, виконавчий
напис нотаріуса відповідав положенням
ст.17 Закону №606, виконавче провадження
щодо його примусового виконання
відкрите на підставі заяви стягувача
про примусове виконання рішення.

Підстави, передбачені ч.1 ст.26 Закону
№606, з яких державний виконавець
відмовляє у відкритті виконавчого
провадження, у даному разі були
відсутні.

Дослідженням змісту положень Закону
№606, слід прийти до висновку, що при
вирішення питання щодо відкриття
виконавчого провадження державний
виконавець перевіряє виключно
формальну відповідність виконавчого
документу закону, а також дотримання
процедури його подання. Перевірка
виконавчого документа на предмет його
законності до повноважень державного
виконавця не входить. При цьому це у
жодному разі не порушує права боржника,
який має можливість оскаржити як
документ на підставі якого виданого
виконавчий документ, так і рішення, дії,
бездіяльність державного виконавця
прийнятті/вчинення на виконання
виконавчого документу.

Отже аналізуючи зазначене вище, слід
прийти до висновку, що при відкритті
виконавчого провадження №43602113
державний виконавець діяв на підставі,
в межах повноважень та у спосіб, що
встановлений Законом №606 та
Інструкцією, в іншому випадку (у разі
відмови у відкритті провадження) його
дії суперечили б положенням Закону №202,
відповідно до яких завданням державної
виконавчої служби є своєчасне,
примусове повне і неупереджене
виконання рішень, передбачених
законом.

При цьому суд зазначає, що оскаржувана
постанова про відкриття виконавчого
провадження містить обов'язкові до неї
реквізити, які зазначені у пп.1.5.1
Інструкції.

Відповідно до ч.2 ст.11 Закону №606
державний виконавцем здійснює заходи,
необхідні для своєчасного і в повному
обсязі виконання рішення, зазначеного
в документі на примусове виконання
рішення, у спосіб та в порядку,
встановленому виконавчим документом і
цим Законом.

Тобто, спосіб та порядок примусового
виконання рішення встановлюється
виконавчим документом, а не постановою
про відкриття виконавчого провадження.
У разі самостійної зміни державним
виконавцем способу та порядку
виконання виконавчого документа,
останній порушить вимоги Закону №606 і
ці дії можуть бути оскарженні в т.ч. у
судовому порядку.

За таких обставин суд вважає, що
постанова державного виконавця від
09.06.2014 р. про відкриття виконавчого
провадження ВП №43602113, у силу своєї
правової природи не змінює спосіб та
порядок примусового виконання
виконавчого напису №871 від 23.05.2014 р., а
отже не порушує права позивача.

Наявна у резолютивній частині цієї
постанови словесна невідповідність
положенням виконавчого напису №871 від
23.05.2014 р. не впливає на зміст
досліджених правовідносин і по своїй
природі носить характер описки, про що
у судовому засіданні зазначав
представник відповідача. Правові
наслідки, які породженні постановою
державного виконавця від 09.06.2014 р. про
відкриття виконавчого провадження ВП
№43602113, впливають на права позивача
виключно у межах положень Закону №606.

Відповідно до ч.1 ст. 71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення. Частиною 2 цієї статті
тягар доказування перекладено
законодавцем на суб'єкта владних
повноважень у справах про
протиправність його рішення, якщо він
заперечує проти позову. Дослідженням
матеріалів справи встановлено, що
позивач не обґрунтував свої позовні
вимоги, тоді як відповідач довів
правомірність оскаржуваної постанови.

Таким чином, враховуючи вищевикладене,
суд вважає, що позов ОСОБА_3 до
Шевченківського відділу державної
виконавчої служби Чернівецького
міського управління юстиції про
скасування постанови про відкриття
виконавчого провадження №43602113 від
09.06.2014 р. - не підлягає задоволенню.

У судому засіданні оголошено вступну
та резолютивну частину.

Керуючись статтями 158-163 КАС України,
суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_3 до Шевченківського
відділу державної виконавчої служби
Чернівецького міського управління
юстиції про скасування постанови про
відкриття виконавчого провадження -
відмовити у повному обсязі.

Порядок і строки оскарження постанови
визначаються ст.ст. 185, 186 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, а також особи, які не
брали участі у справі, якщо суд вирішив
питання про їхні права, свободи,
інтереси чи обов'язки, мають право
оскаржити в апеляційному порядку
постанови суду першої інстанції
повністю або частково, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя
О.В. Анісімов

Постанова у повному обсязі складена 08
жовтня 2014 року