Справа № 760/8323/14-а
Суддя: Ісаєнко Ю.А.
Дата ухвалення: 2014-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
інстанції: Букіна О.М.
Суддя-доповідач: Ісаєнко
У Х В А Л А

Іменем України

06 жовтня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого - судді Ісаєнко
Ю.А.;

суддів: Оксененка
О.М., Федотова І.В.,

за участю секретаря:
Бащенко Н.С.,

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційні скарги
Головного управління Пенсійного фонду
України в м. Києві та Головного
управління Міністерства внутрішніх
справ України в м. Києві на постанову
Солом'янського районного суду м. Києва
від 19 червня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до Головного управління
Пенсійного фонду України в м. Києві,
Головного управління Міністерства в
внутрішніх справ України в м. Києві, про
визнання неправомірними рішення,
зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Солом'янського
районного суду м. Києва із
адміністративним позовом до Головного
управління Пенсійного фонду України в
м. Києві, Головного управління
Міністерства в внутрішніх справ
України в м. Києві, в якому просив суд
визнати неправомірними дії
відповідачів щодо відмови у
призначенні пільгової пенсії за
вислугу років; зобов'язати Головне
управління Міністерства внутрішніх
справ України в м. Києві (далі -
відповідач 2) провести розрахунок
розміру грошового забезпечення,
оформити всі необхідні документи та
подати їх до Головного управління
Пенсійного фонду України в м. Києві
(далі - відповідач 1) для призначення
пільгової пенсії за вислугу років;
зобов'язати відповідача 2 призначити
пільгову пенсію за вислугу років
відповідно до п. «б» статті 12 Закону
України «Про пенсійне забезпечення
осіб, звільнених з військової служби,
та деяких інших осіб» в редакції від 04
липня 2002 року починаючи з 03 грудня 2013
року.

Постановою Солом'янського районного
суду м. Києва від 19 червня 2014 року позов
задоволено частково, визнані
протиправними дії відповідача 2 щодо не
підготовлення та не подання до
відповідача 1 необхідних документів
для призначення позивачу пенсії за
вислугу років, відповідно до п. «б» ст. 12
Закону України «Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших
осіб» (у редакції Закону від 31 липня 2002
року); зобов'язано відповідача 2
провести позивачу розрахунок розміру
грошового забезпечення, оформити всі
необхідні документи та подати їх до
відповідача 1 для призначення
пільгової пенсії за вислугу років
відповідно до п. «б» ст. 12 Закону
України «Про пенсійне забезпечення
осіб, звільнених з військової служби,
та деяких інших осіб» в редакції Закону
від 31 липня 2002 року, на підставі його
заяви від 27.01.2014 року.

Не погоджуючись із вказаною
постановою, відповідачі подали
апеляційні скарги з підстав порушення
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
в яких просять скасувати постанову
Солом'янського районного суду м. Києва
від 19 червня 2014 року та ухвалити нове
судове рішення про відмову у
задоволенні позову.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 197 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
може розглянути справу в порядку
письмового провадження за наявними у
справі матеріалами, якщо справу може
бути вирішено на основі наявних у ній
доказів, у разі подання апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції, які прийняті у порядку
скороченого провадження за
результатами розгляду справ,
передбачених пунктами 1, 2 частини
першої статті 1832.

З доповіді судді - доповідача
вбачається, що в матеріалах справи
достатньо письмових доказів для
правильного вирішення апеляційної
скарги, особиста участь сторін - не
обов'язкова.

З огляду на викладене, колегія суддів
визнала за можливе розглянути справу в
порядку письмового провадження, як це
передбачено ст. 197 КАС України.

Заслухавши суддю - доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційних скарг, колегія суддів
вважає, що апеляційні скарги необхідно
залишити без задоволення, постанову
суду першої інстанції - без змін, з
огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції, в
період з 01.11.1986 року по 16.02.1998 рік
позивач проходив військову службу,
після чого був звільнений в запас за
власним бажанням; вислуга років
останнього станом на 16.02.1998 року
становить 13 років 08 місяців 15 днів.

06 червня 2005 року позивачу виповнилося 45
років, а його загальний трудовий стаж
становив понад 25 років, що
підтверджується відомостями з
трудової книжки.

28.11.2013 року позивач звернувся до
відповідачів з заявами, в яких просив
призначити пенсію за вислугу років,
відповідно до п. «б» ст. 12 Закону
України «Про пенсійне забезпечення
осіб, звільнених з військової служби,
та деяких інших осіб».

26.12.2013 року Головне УПФ України в м.
Києві листом № 32243/12/11-2744 повідомило, що
для призначення пенсії необхідно
звернутись до уповноваженого
структурного підрозділу за місцем
звільнення з військової служби.

11.01.2014 року Головне управління МВС
України в м. Києві листом № 14/М-6656
повідомило, що підстав для задоволення
заяви позивача не має, оскільки
останньому на момент звільнення з
органів внутрішніх справ не
виповнилося 45 років, а також страховий
стаж був меншим ніж 25 років.

Задовольняючи позовні вимоги в
частині, суд першої інстанції виходив
із того, що на момент досягнення
позивачем 45-річного віку він мав право
на отримання пільгової пенсії
відповідно до статті 12 Закону України
«Про пенсійне забезпечення осіб,
звільнених з військової служби, та
деяких інших осіб» (в редакції, яка
діяла на той час) (далі - Закон №2262-XII),
тому йому неправомірно відмовлено у
задоволенні заяви.

Колегія суддів погоджується з судом
першої інстанції з наступних підстав.

Умови призначення пенсії за вислугу
років визначено статтею 12 Закону
№2262-XII. Редакція пункту «б» зазначеної
статті змінювалась, міняючи при цьому
умови і підстави виникнення права на
пенсію за вислугу років, зокрема, умову
призначення пенсії - досягнення
45-річного віку на час звільнення зі
служби.

У певний час існували положення статті
за якими військовослужбовець міг
звільнитися зі служби і раніше, але при
досягненні ним 45-річного віку йому
могла бути призначена пенсія за
вислугу років при наявності інших
обов'язкових показників.

Так, відповідно до пункту «б»
зазначеної статті (в редакції, що діяла
на час виникнення права на пенсію),
право на пенсію за вислугу років мали
особи офіцерського складу, прапорщики
і мічмани, військовослужбовці
надстрокової служби та військової
служби за контрактом, особи, які мають
право на пенсію за цим Законом,
звільнені зі служби незалежно від
підстав та часу звільнення і досягли
45-річного віку, крім осіб, позбавлених
військових або спеціальних звань, а
також звільнених із служби у зв'язку з
засудженням за умисний злочин,
вчинений з використанням свого
посадового становища, або вчиненням
корупційного діяння, а ті з них, що є
інвалідами війни, - незалежно від віку,
і мають загальний трудовий стаж 25
календарних років і більше, з яких не
менше 12 календарних років і 6 місяців
становить військова служба або служба
в органах внутрішніх справ.

Законом України від 4 квітня 2006 року
№3591-IV «Про внесення змін до деяких
законів України з питань пенсійного
забезпечення та соціального захисту
військовослужбовців» (далі - Закон
№3591-IV) внесено зміни до Закону №2262-XII,
зокрема, змінено назву цього Закону,
зміст і редакцію окремих статей та
доповнено його новими статтями. Так,
статтю 12 викладено в іншій редакції,
зокрема пункт «б» цієї статті
передбачає, що особам офіцерського
складу, прапорщикам і мічманам,
військовослужбовцям надстрокової
служби та військової служби за
контрактом, іншим особам, зазначеним у
пунктах «б» - «д» статті 12 Закону №2262-XII,
в разі досягнення ними на день
звільнення зі служби 45-річного віку,
крім осіб, зазначених у частині третій
статті 5 цього Закону, за наявності у
них страхового стажу 25 років і більше, з
яких не менше ніж 12 календарних років і
6 місяців становить військова служба
або служба в органах внутрішніх справ,
державній пожежній охороні, органах і
підрозділах цивільного захисту,
податковій міліції чи Державній
кримінально-виконавчій службі України.

Вирішуючи питання про застосування
цього закону у часі, суд першої
інстанції вірно зазначив, що згідно зі
статтею 22 Конституції України
закріплені нею права і свободи не є
вичерпними, гарантуються і не можуть
бути скасовані. При прийнятті нових
законів або внесенні змін до чинних
законодавчих актів не допускається
звуження змісту та обсягу існуючих
прав і свобод.

Конституційний Суд України
неодноразово розглядав питання,
пов'язані з реалізацією права на
соціальний захист, і сформулював
правову позицію, згідно з якою
Конституція України виокремлює певні
категорії громадян України, що
потребують додаткових гарантій
соціального захисту з боку держави. До
них, зокрема, належать громадяни, які
відповідно до статті 17 Конституції
України перебувають на службі у
військових формуваннях та
правоохоронних органах держави,
забезпечуючи суверенітет і
територіальну цілісність України, її
економічну та інформаційну безпеку, а
саме - у Збройних Силах України, органах
Служби безпеки України, міліції,
прокуратури, охорони державного
кордону України, податкової міліції,
Управління державної охорони України,
державної пожежної охорони, Державного
департаменту України з питань
виконання покарань тощо [Рішення
Конституційного Суду України від 6
липня 1999 року N 8-рп/99 у справі щодо права
на пільги та від 20 березня 2002 року N
5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій
і гарантій (далі - Рішення №5-рп/2002)].

Необхідність додаткових гарантій
соціальної захищеності цієї категорії
громадян як під час проходження служби,
так і після її закінчення зумовлена
насамперед тим, що служба у Збройних
Силах України, інших військових
формуваннях та правоохоронних органах
держави пов'язана з ризиком для життя і
здоров'я, підвищеними вимогами до
дисципліни, професійної придатності,
фахових, фізичних, вольових та інших
якостей (Рішення №5-рп/2002).

Порядок проходження служби у Збройних
Силах України та інших військових
формуваннях врегульовано спеціальними
нормативно-правовими актами, які
покладають на громадян, які
перебувають на такій службі, додаткові
обов'язки і відповідальність.

Також у цьому ж Рішенні зазначено, що
зупинення пільг, компенсацій і
гарантій для військовослужбовців та
працівників правоохоронних органів
без відповідної матеріальної
компенсації є порушенням
гарантованого державою права на їх
соціальний захист та членів їхніх
сімей.

Відповідно до частини другої статті 8
Закону України від 20 грудня 1991 року
№2011-XII «Про соціальний і правовий
захист військовослужбовців та членів
їх сімей» військовослужбовці, за
винятком тих, які проходять строкову
службу, не можуть бути звільнені з
військової служби до набуття права на
пенсію за вислугу років.

Виходячи із висловленого у рішеннях
Конституційного Суду України
розуміння сутності соціальних
гарантій військовослужбовців та
прирівняних до них осіб, зміст та обсяг
досягнутих ними соціальних гарантій не
може бути звужено шляхом внесення змін
до законодавства, а правовідносини по
їхньому пенсійному забезпеченню
виникають не в момент звернення за
призначенням пенсії, а в момент
виникнення права на її призначення.

Постановою правління Пенсійного фонду
України від 30 січня 2007 року №3-1
(зареєстровано в Міністерстві юстиції
України 15 лютого 2007 року за №135/13402)
затверджено Порядок подання та
оформлення документів для призначення
(перерахунку) пенсій відповідно до
Закону України «Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших
осіб».

Згідно пункту 1 вказаного Порядку заяви
про призначення пенсії за вислугу
років та по інвалідності особам,
звільненим зі служби, які мають право
на пенсію згідно із Законом, та особам,
які мають право на пенсійне
забезпечення відповідно до
міжнародних договорів у галузі
пенсійного забезпечення
військовослужбовців та членів їх
сімей, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України,
подаються цими особами до головних
управлінь Пенсійного фонду України в
Автономній Республіці Крим, областях,
містах Києві та Севастополі (далі -
органи, що призначають пенсії) через
уповноважені структурні підрозділи
Міністерства оборони України,
Міністерства внутрішніх справ України,
Міністерства надзвичайних ситуацій
України, Міністерства інфраструктури
України, Служби безпеки України, Служби
зовнішньої розвідки України,
Управління державної охорони України,
Державної служби спеціального зв'язку
та захисту інформації України,
Державної прикордонної служби України,
Державної податкової служби України,
Державної пенітенціарної служби
України, Державної інспекції
техногенної безпеки України (далі -
міністерства та інші органи).

Таким чином, суд першої інстанції
обґрунтовано визнав протиправними дії
та зобов'язав відповідача 2 провести
позивачу розрахунок розміру грошового
забезпечення, оформити всі необхідні
документи та подати їх до відповідача 1
для призначення пільгової пенсії за
вислугу років відповідно до п. «б» ст. 12
Закону України «Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших
осіб» в редакції Закону від 31 липня 2002
року, на підставі його заяви від 27.01.2014
року.

Відповідно до частини 1 статті 200 КАС
України суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову або ухвалу
суду без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що постанова
суду першої інстанції ухвалена з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, з повним
з'ясуванням обставин, що мають значення
для справи, доводи апеляційної скарги
не спростовують висновки суду першої
інстанції, у зв'язку з чим підстави для
скасування або зміни постанови суду
першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 160, 198, 200, 205, 206 КАС
України, суд апеляційної інстанції, -

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги Головного
управління Пенсійного фонду України в
м. Києві та Головного управління
Міністерства в внутрішніх справ
України в м. Києві залишити без
задоволення, постанову Солом'янського
районного суду м. Києва від 19 червня 2014
року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її постановлення, є остаточною і
оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя:
Ю.А. Ісаєнко

Суддя:
О.М. Оксененко

Суддя:
І.В. Федотов

Головуючий суддя
Ісаєнко Ю.А.

Судді:
Оксененко О.М.

Федотов І.В.