Справа № 2а-1870/8370/11
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2014 року м.
Київ К/9991/20631/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Іваненко Я.Л.,
Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом Управління Пенсійного фонду
України в м. Сумах до Публічного
акціонерного товариства «Сумихімпром»
про стягнення заборгованості, за
касаційною скаргою Управління
Пенсійного фонду України в м. Сумах на
ухвалу Сумського окружного
адміністративного суду від 25 листопада
2011 року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 8 лютого 2012 року, -

у с т а н о в и л а :

У листопаді 2011 року Управління
Пенсійного фонду України в м. Сумах
(далі УПФ) звернулося з позовом до
Публічного акціонерного товариства
«Сумихімпром» (далі - Товариство) про
стягнення заборгованості зі сплати
фінансових санкцій та пені у
відповідності до статей 20, 106 Закону
України від 9 липня 2003 року №
1058-IV «Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування». При цьому
позивачем подано клопотання про
забезпечення позову шляхом заборони
Товариству вчиняти дії із відчуження
майна, яке йому належить на праві
власності.

Ухвалою Сумського окружного
адміністративного суду від 25 листопада
2011 року, залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 8 лютого 2012
року в задоволенні вказаного
клопотання відмовлено.

У поданій до Вищого адміністративного
суду України касаційній скарзі,
відповідач, посилаючись на порушення
норм процесуального права, просить їх
рішення скасувати та задовольнити
клопотання про забезпечення позову.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи, в межах статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів дійшла
висновку про відхилення скарги з таких
підстав.

Відмовляючи у задоволенні клопотання
про забезпечення позову суди на
підставі наявних у справі даних
встановили і правильно виходили з того,
що заходи забезпечення позову, яки
просить застосувати позивач, є
фактичним задоволенням позовних вимог
без розгляду справи по суті, що є
процесуально недопустимим, оскільки не
відповідає меті застосування
правового інституту забезпечення
позову, передбаченому Кодексом
адміністративного судочинства
України.

Судами правильно застосовано
положення статей 117, 118 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якими визначено підстави, види
та порядок забезпечення
адміністративного позову.

Згідно частини 1 статті 117 118 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд за клопотанням позивача або з
власної ініціативи може постановити
ухвалу про вжиття заходів забезпечення
адміністративного позову, якщо існує
очевидна небезпека заподіяння шкоди
правам, свободам та інтересам позивача
до ухвалення рішення в
адміністративній справі, або захист
цих прав, свобод та інтересів стане
неможливим без вжиття таких заходів,
або для їх відновлення необхідно буде
докласти значних зусиль та витрат, а
також якщо очевидними є ознаки
протиправності рішення, дії чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень.

Суди правильно виходили з того, що
підстави для забезпечення позову є
оціночними, тому містять небезпеку для
застосування заходів забезпечення
позову всупереч цілям цієї статті при
формальному дотриманні її вимог.
Необґрунтоване вжиття таких заходів
може привести до правових ускладнень,
значно більших, ніж ті, яким вдалося б
запобігти, тому суд повинен у кожному
випадку, виходячи з конкретних доказів,
встановити, чи є хоча б одна з названих
обставин, і оцінити, чи не може
застосуванням заходів забезпечення
позову бути завдано ще більшої шкоди,
ніж та, якій можна запобігти.

При розгляді заяв про забезпечення
позову суд (суддя) має з урахуванням
доказів, наданих позивачем на
підтвердження своїх, пересвідчитись,
зокрема, в тому, що між сторонами дійсно
виник спір та існує реальна загроза
невиконання чи утруднення виконання
можливого рішення суду про задоволення
позову; з'ясувати обсяг позовних вимог,
дані про особу відповідача, а також
відповідність виду забезпечення
позову, який просить застосувати особа,
котра звернулась з такою заявою,
позовним вимогам.

При цьому, застосування судом таких
заходів забезпечення, які за змістом є
ухваленням рішення без розгляду справи
по суті, не відповідає меті
застосування правового інституту
забезпечення позову. Забезпеченням
позову у такий спосіб суди виходять за
межі підстав забезпечення позову, що є
неприпустимим.

Отже, заходи забезпечення мають бути
вжиті лише в межах позовних вимог та
бути співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає
співвідношення негативних наслідків
від вжиття заходів забезпечення позову
з тими негативними наслідками, які
можуть настати в результаті невжиття
цих заходів, з урахуванням
відповідності права чи законного
інтересу, за захистом яких заявник
звертається до суду, майнових
наслідків заборони відповідачу
здійснювати певні дії. Заходи до
забезпечення позову можуть бути вжиті
судом лише в межах предмета позову та
не повинні порушувати прав осіб, що не є
учасниками даного судового процесу.
Суди не вправі вживати такі заходи до
забезпечення позову, які є фактично
рівнозначними задоволенню позовних
вимог.

Суди дійшли обґрунтованого висновку,
що в даному випадку позивачем не надано
жодних доказів існування очевидної
небезпеки заподіяння шкоди його
правам, свободам та інтересам до
ухвалення рішення в адміністративній
справі, або захист цих права, свобод та
інтересів стане неможливим без вжиття
таких заходів, або для їх відновлення
необхідно буде докласти значних зусиль
та витрат.

Оскільки інших переконливих доказів та
обставин для спірного забезпечення
позову суди не встановили, їх висновок
про відмову у задоволенні клопотання є
таким, що відповідає вимогам
процесуального Закону.

Тому рішення судів відповідають
дійсним обставинам справи та нормам
процесуального права, доводи
касаційної скарги їх висновків не
спростовують, такі ґрунтуються на
помилковому трактуванні правових норм,
а тому підстав для скасування судових
рішень колегія суддів не вбачає.

За правилами частини першої статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанцій
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Не може бути скасовано правильне і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в м. Сумах
відхилити, а ухвалу Сумського
окружного адміністративного суду від 25
листопада 2011 року та ухвалу
Харківського апеляційного
адміністративного суду від
8 лютого 2012 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало