Справа № 814/2536/14
Суддя: Птичкіна В.В.
Дата ухвалення: 2014-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2014 року
Справа № 814/2536/14

м. Миколаїв

16:00

Миколаївський окружний
адміністративний суд у складі судді
Птичкіної В.В., розглянувши в порядку
письмового провадження справу

за позовом:Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1, АДРЕСА_1, 54031, АДРЕСА_2 до
відповідачів:Державної податкової
інспекції у Ленінському районі м.
Миколаєва Головного управління
Міндоходів у Миколаївській області ,
вул. Гмирьова, 1/1, м. Миколаїв, 54028
Головного управління Міндоходів у
Миколаївській області, вул. Лягіна, 6, м.
Миколаїв, 54001 про:визнання протиправним
і скасування наказу від 24.07.2014 № 481;
визнання протиправними і скасування
податкового повідомлення-рішення від
15.08.2203, Фізична особа -
підприємець ОСОБА_1 (надалі - позивач)
звернулася до суду з адміністративним
позовом, в якому просила визнати
протиправним наказ Головного
управління Міндоходів у Миколаївській
області (надалі - Управління або
відповідач 1) від 24.07.2014 № 481 про
проведення фактичної перевірки та
визнати протиправним і скасувати
прийняте 15.08.2014 Державною податковою
інспекцією у Ленінському районі м.
Миколаєва Головного управління
Міндоходів у Миколаївській області
(надалі - ДПІ або відповідач 2) податкове
повідомлення-рішення № .

Відповідач 1 надав письмові
заперечення проти адміністративного
позову (ар. с. 20), в яких, з посиланням на
постанову Верховного Суду України від
24.12.2010 у справі № 21-25а10, вказав, що
позови платників податків, спрямовані
на оскарження рішень (у т.ч. наказів про
призначення перевірки), дій або
бездіяльності контролюючих органів
щодо призначення та/або проведення
перевірок можуть бути задоволені лише
в тому разі, якщо до моменту винесення
судового рішення не відбулося допуску
посадових осіб контролюючого органу до
спірної перевірки, в іншому разі в
задоволенні відповідних вимог має бути
відмовлено. Позивач на власний розсуд
визначає, чи порушені його права
рішеннями, дією чи бездіяльністю
суб'єкта владних повноважень. Проте ці
рішення, дії або бездіяльність повинні
бути такими, які породжують, змінюють
або припиняють права та обов'язки у
сфері публічно-правових відносин.
Вчинені податковим органом дії
стосовно прийняття акта фактичної
перевірки не породжують для платника
податків настання будь-яких юридичних
наслідків та не впливають на його права
та обов'язки.

Відповідач 2 надав письмові
заперечення проти адміністративного
позову (ар. с. 24), в яких вказав на
доведеність порушення позивачем вимог
статті 267 Податкового кодексу України і
на правомірність прийнятого
податкового повідомлення-рішення.

Відповідно до частин четвертої та
шостої статті 128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд розглянув справу у
письмовому провадженні.

Дослідивши письмові докази, суд

В С Т А Н О В И В:

24.07.2014 в.о. начальника Управління видав
наказ про проведення на підставі
підпункту 80.2.2 пункту 80.2 статті 80
Податкового кодексу України, з метою
здійснення контролю за дотриманням
порядку здійснення платниками
податків розрахункових операцій,
ведення касових операцій, наявності
ліцензій, патентів, свідоцтв, у тому
числі свідоцтв про державну
реєстрацію, виробництва та обігу
підакцизних товарів, фактичної
перевірки позивача (надалі - Наказ, ар.
с. 5).

Результати проведеної перевірки
Управління оформило актом від 05.08.2014
фактичної перевірки щодо дотримання
порядку здійснення платниками
податків розрахункових операцій,
ведення касових операцій, наявності
ліцензій, патентів, свідоцтв, у тому
числі свідоцтв про державну
реєстрацію, виробництва та обігу
підакцизних товарів № 0079/14/29/22/НОМЕР_2
(надалі - Акт, ар. с. 6-7).

Як вказано у підпункті 80.2.2 пункту 80.2
статті 80 Податкового кодексу України,
фактична перевірка може проводитися на
підставі рішення керівника
контролюючого органу, оформленого
наказом, копія якого вручається
платнику податків або його
уповноваженому представнику, або
особам, які фактично проводять
розрахункові операції під розписку до
початку проведення такої перевірки, у
разі отримання в установленому
законодавством порядку інформації від
державних органів або від органів
місцевого самоврядування, яка свідчить
про можливі порушення платником
податків законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на
контролюючі органи, зокрема, щодо
здійснення платниками податків
розрахункових операцій, ведення
касових операцій, наявності патентів,
ліцензій та інших документів, контроль
за наявністю яких покладено на
контролюючі органи, виробництва та
обігу підакцизних товарів.

До інформації, про яку вказано у
підпункті 80.2.2 пункту 80.2 статті 80
Податкового кодексу України,
відповідач 1 відніс викладені в
адресованому Управлінню листі від
14.07.2014 № 4681/8/14-02-15-02-28 за підписом
заступника начальника ДПІ відомості:
«ДПІ …на виконання завдання ГУ
Міндоходів у Миколаївській області
від 14.07.2014 № 5944/7/14-29-22-03-06 повідомляє:
торговий патент … ФОП ОСОБА_1 … за
адресою м. Миколаїв, на території ринку
«Торг Сервіс» не надавався».

На думку суду, сам по собі факт невидачі
позивачу торгового патенту не є
свідченням можливих порушень
платником податків законодавства,
контроль за дотриманням якого
покладено на контролюючі органи.
Враховуючи це, суд дійшов висновку про
безпідставність призначення
Відповідачем 1 перевірки.

Доводи Управління щодо неможливості
задоволення позовних вимог в частині
визнання протиправним наказу про
проведення перевірки у тому випадку,
якщо таку перевірку було проведено, суд
відхиляє.

По-перше, виходячи з вказаної
відповідачем дати постанови, позиція
Верховного Суду України була
сформована до дати набрання чинності
Податковим кодексом України, в зв'язку
з чим підстави для застосування
положень статті 2442 Кодексу
адміністративного судочинства України
відсутні.

По-друге, як вказано вище, наказ про
проведення перевірки є формою рішення
керівника контролюючого органу. Право
платника податків оскаржити будь-яке
рішення контролюючого органу, що, на
думку платника податків, суперечить
законодавству або виходить за межі
повноважень контролюючого органу,
передбачено як Податковим кодексом
України (стаття 56), так і Кодексом
адміністративного судочинства України
(зокрема частина друга статті 2, частина
перша статті 6).

По-третє, ані Податковий кодекс
України, ані Кодекс адміністративного
судочинства України не містять норм,
відповідно до яких реалізація рішення
суб'єкта владних повноважень
унеможливлює прийняття судом рішення
про визнання такого рішення
протиправним.

По-четверте, згідно з частиною першою
статті 6 Кодексу адміністративного
судочинства України, кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до
адміністративного суду, якщо вважає, що
рішенням, дією чи бездіяльністю
суб'єкта владних повноважень порушені
її права, свободи або інтереси. Суд
вважає хибними твердження Управління
про те, що проведення фактичної
перевірки не вплинуло на обсяг прав та
обов'язків позивача як платника
податків.

На підставі викладеного суд дійшов
висновку про задоволення вимог
позивача до відповідача 1.

Відповідно до Акта, з 03.01.2012 по 04.08.2014 ФОП
ОСОБА_1 здійснювала торгівельну
діяльність «… у пункті продажу товарів
- магазині-павільойні, розташованому за
адресою АДРЕСА_3 площею 12 м2, без
наявності, без придбання торгового
патенту та без сплати збору за
провадження деяких видів
підприємницької діяльності», що є
порушенням статті 267 Податкового
кодексу України.

Податковим повідомленням-рішенням від
15.08.2014 № (надалі - Рішення, ар. с. 8)
ДПІ, з посиланням на порушення
позивачем підпункту «а» підпункту 267.1.1
пункту 267.1 статті 267 Податкового
кодексу України, на підставі абзацу
другого частини першої пункту 125.1
статті 125 Податкового кодексу України,
застосувала до позивача штрафні
санкції в сумі 17 634,12 грн.

При прийнятті рішення в частині
позовних вимог про визнання
протиправним і скасування Рішення суд
виходив з такого.

Як вказано вище, відповідач 1 провів
фактичну перевірку позивача за
відсутності законних підстав.
Враховуючи це, в силу частини третьої
статті 70 Кодексу адміністративного
судочинства України, складений за
результатами перевірки Акт не є
допустимим доказом порушення
позивачем вимог статті 267 Податкового
кодексу України.

Пунктом 125.1 статті 125 Податкового
кодексу України встановлено, що
суб'єкти господарювання, що проводять
торговельну діяльність, здійснюють
торгівлю готівковими валютними
цінностями, діяльність у сфері розваг
та надають платні послуги, за
здійснення діяльності, передбаченої
статтею 267 цього Кодексу, без отримання
відповідних торгових патентів (крім
діяльності у сфері розваг), сплачують
штраф у подвійному розмірі збору за
весь період здійснення такої
діяльності, але не менше подвійного
його розміру за один місяць.

Згідно з підпунктом 14.1.250 пункту 14.1
статті 14 Податкового кодексу України,
торговий патент для цілей розділу ХІІ
цього Кодексу - державне свідоцтво з
обмеженим строком дії на провадження
певного виду підприємницької
діяльності та користування яким
передбачає своєчасне внесення до
бюджету відповідного збору.

Відповідно до підпункту «а» підпункту
267.1.1 пункту 267.1 статті 267 Податкового
кодексу України, платниками збору за
провадження деяких видів
підприємницької діяльності є суб'єкти
господарювання (юридичні особи та
фізичні особи - підприємці), їх
відокремлені підрозділи, які отримують
в установленому цією статтею порядку
торгові патенти та провадять
торговельну діяльність у пунктах
продажу товарів.

Пунктами продажу товарів для цілей
розділу ХІІ, як вказано у підпункті
14.1.211 пункту 14.1 статті 14 Податкового
кодексу, є зокрема буфет.

Проте, підпунктом «в» підпункту 267.1.2
пункту 267.1 статті 267 Податкового
кодексу України встановлено, що не є
платниками збору за провадження
торговельної діяльності фізичні особи
- підприємці, які провадять торговельну
діяльність у межах ринків усіх форм
власності.

Матеріалами справи (Актом,
реєстраційним посвідченням, ар. с. 9,
договором оренди торгового місця, ар. с.
10, 29, ліцензією на роздрібну торгівлю
тютюновими виробами, ар. с. 11)
підтверджено, що позивач здійснювала
торговельну діяльність у межах ринку
«Торг-Сервіс», отже не була зобов'язана
отримувати торговий патент.

З урахуванням недоведеності факту
порушення позивачем підпункту «а»
підпункту 267.1.1 пункту 267.1 статті 267
Податкового кодексу України суд дійшов
висновку про протиправність Рішення.

Керуючись статтями 11, 71, 94, 128, 158 -
163, 167, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати протиправним наказ
Головного управління Міндоходів у
Миколаївській області від 24.07.2014 № 481
«Про проведення фактичної перевірки».

3. Визнати протиправним і скасувати
прийняте 15.08.2014 Державною податковою
інспекцією у Ленінському районі м.
Миколаєва Головного управління
Міндоходів у Миколаївській області
податкове повідомлення-рішення №
.

4. Присудити фізичній особі-підприємцю
ОСОБА_1 понесені нею судові витрати
(судовий збір) в сумі 255,78 грн. з
Державного бюджету України.

5. Стягнути з Державної податкової
інспекції у Ленінському районі м.
Миколаєва Головного управління
Міндоходів у Миколаївській області на
користь держави судовий збір в сумі
1572,22 грн.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Суддя
В.В. Птичкіна