Справа № 2а-624/10
Суддя: Амєлін С.Є.
Дата ухвалення: 2014-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"10" вересня 2014 р. м. Київ
К/9991/56813/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Амєліна С.Є. - головуючого,

Кобилянського М.Г.,

Юрченка В.В.,

розглянувши у порядку письмового
провадження адміністративну справу за
касаційною скаргою управління
Пенсійного фонду України в місті
Ромнах та Роменському районі Сумській
області на постанову Роменського
міськрайонного суду Сумської області
від 18 лютого 2010 року та ухвалу колегії
суддів з розгляду справ
адміністративного судочинства
апеляційного суду Сумської області від
23 липня 2012 року в справі за позовом
ОСОБА_4 до управління Пенсійного фонду
України в місті Ромнах про зобов'язання
підвищити пенсію,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2010 року позивач звернувся в
суд з адміністративним позовом, в якому
зазначав, що відповідач в порушення
вимог статті 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни»
протягом 2006-2009 років не підвищував
пенсію на 30 відсотків мінімальної
пенсії за віком, внаслідок чого виникла
заборгованість, яку просив стягнути.

Постановою Роменського міськрайонного
суду Сумської області від 18 лютого 2010
року, залишеною без змін ухвалою
колегії суддів з розгляду справ
адміністративного судочинства
апеляційного суду Сумської області від
23 липня 2012 року, позов задоволено
частково: зобов'язано здійснити
перерахунок пенсії з підвищенням її на
30% мінімальної пенсії за віком з
розміру, встановленого частиною першою
статті 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» з 09 липня по 31 грудня 2007
року, з 22 травня по 31 грудня 2008 року та з
01 січня по 31 грудня 2009 року з
урахуванням проведених виплат.

У касаційній скарзі відповідач
посилаючись на порушення судами норм
матеріального і процесуального суду,
просив скасувати рішення апеляційного
суду та змінити рішення суду першої
інстанції в частині періоду
задоволення позовних вимог.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що позивач має право на
державну соціальну підтримку
відповідно до вимог статті 6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни».

Частково задовольняючи позов суди
попередніх інстанцій виходили з того,
що права позивача щодо грошового
розміру державної соціальної
підтримки порушені та підлягають
поновленню з урахуванням Рішення
Конституційного суду України від 09
липня 2007 року та Рішення
Конституційного Суду України від 22
травня 2008 року.

Перевіривши правильність застосування
судами норм матеріального й
процесуального права, правової оцінки
обставин у справі колегія суддів
приходить до висновку про те, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з таких підстав.

Статтею 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни», яка
регулює питання державної соціальної
підтримки дітей війни, дітям війни до
пенсії або щомісячного довічного
грошового утримання чи державної
соціальної допомоги, що виплачується
замість пенсії, виплачується
підвищення у розмірі надбавки,
встановленої для учасників війни.

Відповідно до вимог статті 7 вказаного
Закону фінансове забезпечення
державних соціальних гарантій,
передбачених цим Законом, здійснюється
за рахунок коштів Державного бюджету
України.

Пунктом 12 статті 71 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2007 рік» дію
статті 6 Закону України «Про соціальний
захист дітей війни» зупинено на 2007 рік.

Рішенням Конституційного Суду України
від 09 липня 2007 року (справа про
соціальні гарантії громадян) положення
пункту 12 статті 71 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2007 рік»
визнані неконституційними з дня
ухвалення цього рішення.

Таким чином з 09 липня 2007 року державна
соціальна підтримка дітей війни
підлягала виплаті, а вихідним
критерієм її обчислення виступав
мінімальний розмір пенсії за віком,
який відповідно до частини першої
статті 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» обчислювався виходячи з
визначеного законом прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність.

Пунктом 41 розділу II Закону України «Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» текст
статті 6 Закону України «Про соціальний
захист дітей війни» було викладено в
такій редакції:

«Дітям війни (крім тих, на яких
поширюється дія Закону України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту») до пенсії або
щомісячного довічного грошового
утримання чи державної соціальної
допомоги, що виплачується замість
пенсії, виплачується підвищення у
розмірі надбавки, встановленої для
учасників війни.

Ветеранам війни, які мають право на
отримання підвищення до пенсії або
щомісячного довічного грошового
утримання чи державної соціальної
допомоги, що виплачується замість
пенсії, відповідно до цього Закону та
Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту» дане підвищення провадиться
за їх вибором згідно з одним із
законів».

Положення пункту 41 розділу II вказаного
Закону втратили чинність, як такі, що є
неконституційними на підставі Рішення
Конституційного Суду України від 22
травня 2008 року (справа щодо предмета та
змісту закону про Державний бюджет
України) й державна соціальна
підтримка дітей війни підлягала
виплаті виходячи з мінімального
розміру пенсії за віком, який, як
зазначалося, відповідно до частини
першої статті 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» обчислювався виходячи з
визначеного законом прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність.

Статтею 71 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2009 рік»
надане право Кабінету Міністрів
України у 2009 році встановлювати
розміри соціальних виплат, які
відповідно до законодавства
визначаються залежно від розміру
мінімальної заробітної плати, в
абсолютних сумах у межах асигнувань,
передбачених за відповідними
бюджетними програмами.

Кабінетом Міністрів України у 2009 році
таке право використано не було, а тому
вказані норми не підлягають
застосуванню під час визначення
розміру виплат, у зв`язку з чим їх
виплату слід здійснювати виходячи з
розміру, встановленого статтею 6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни».

Отже, на час виникнення спірних
правовідносин, законодавчих підстав
для відмови в застосуванні положень
статті 6 Закону України «Про соціальний
захист дітей війни» не було. Тому
нарахування та виплата у 2009 році
особам, що мають статус «дитина війни»,
підвищення до пенсії або щомісячного
грошового довічного утримання чи
державної соціальної допомоги, що
виплачується замість пенсії, повинні
здійснюватися відповідно до норм
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни».

Положення частини третьої статті 28
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» стосовно застосування
мінімального розміру пенсії за віком,
встановленого частиною першої цієї
статті, тільки щодо визначення
розмірів пенсій, призначених згідно з
цим Законом, не є перешкодою для
застосування даної величини
мінімального розміру пенсії за віком
до обрахування інших пенсій чи доплат,
пов'язаних з мінімальною пенсією за
віком, оскільки чинним законодавством
не встановлено іншого, крім
передбаченого частиною першою цієї
статті мінімального розміру пенсії за
віком.

Вирішуючи спір суди попередніх
інстанцій прийшли до обґрунтованого
висновку про порушення зазначених прав
позивача у 2007-2009 роках.

Приймаючи рішення про захист порушених
прав позивача в частині вимог, що
стосувалися 2007-2008 років міськрайонний
суд, незважаючи на клопотання
відповідача про застосування
наслідків пропуску строку звернення до
суду, помилково виходив з того, що
порушення прав позивача було триваючим
та припинилося 01 січня 2008 року після
внесення змін до Закону України «Про
соціальний захист дітей війни» й не
пропущено строк звернення до суду.

Суд апеляційної інстанції не виправив
зазначену правову помилку, внаслідок
чого залишився не з'ясованим початок
перебігу строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
статтею 99 Кодексу адміністративного
судочинства Укра їни, в редакції чинній
на час розгляду справи, та його
дотримання при подачі позову.

Враховуючи викладене, апеляційний суд
прийшов до помилкового висновку про
залишення без змін рішення суду першої
інстанції, не звернувши увагу на
застосування строку звернення до суду,
у зв'язку з чим ухвала апеляційного
суду підлягає скасуванню.

Допущені судом першої інстанції
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи
відповідно до частини 2 статті 227
Кодексу адміністративного судочинства
України є підставою для скасування
судового рішення та направлення справи
на новий судовий розгляд в частині, що
стосується позовних вимог за 2007-2008
роки.

Щодо стягнення підвищення до пенсії за
2009 рік, то в цій частині обставини
справи судом першої інстанції
встановлені повно й правильно, у
зв'язку з чим підстав для його
скасування та ухвалення нового рішення
не вбачається.

Керуючись статтями 222, 223, 224, 226, 227, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в місті
Ромнах та Роменському районі Сумської
області задовольнити частково.

Ухвалу колегії суддів з розгляду справ
адміністративного судочинства
апеляційного суду Сумської області від
23 липня 2012 року скасувати.

Постанову Роменського міськрайонного
суду Сумської області від 18 лютого 2010
року в частині, що стосується позовних
вимог про нарахування і виплату
державної соціальної підтримки дітей
війни за 2007-2008 роки скасувати, а справу
в цій частині направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

У решті рішення суду першої інстанції
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, і
оскарженню не підлягає.

Судді:С.Є. Амєлін /підпис/ М.Г.
Кобилянський /підпис/ В.В. Юрченко
/підпис/