Справа № 803/1777/14
Суддя: Дмитрук Валентин Васильович
Дата ухвалення: 2014-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2014 року Справа № 803/1777/14

Волинський окружний адміністративний
суд у складі:

Волинський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого - судді Дмитрука В.В.,

при секретарі судового засідання
Приходай Я.О.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника відповідача - Головного
управління Держземагенства у
Волинській області - Хитрик Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1, ОСОБА_3 до відділу
держземагентства у Горохівському
районі Волинської області, Головного
управління держземагентства у
Волинській області про визнання
бездіяльності протиправною та
зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, ОСОБА_3 звернулися з
адміністративним позовом до відділу
держземагентства у Горохівському
районі Волинської області
(відповідач-1), Головного управління
держземагентства у Волинській області
(відповідач-2) про визнання незаконною
бездіяльності відповідачів щодо
невиконання повноважень, визначених
частиною четвертою статті 122
Земельного кодексу України (ЗК
України), по передачі в натурі земель,
право на які виникло на підставі
свідоцтв про право власності на
земельну частку (пай); зобов'язання
відповідачів надати дозволи на
виготовлення технічної документації
із землеустрою щодо встановлення меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) згідно із сертифікатами на
земельну частку (пай) на землях
резервного фонду на території
Цегівської сільської ради
Горохівського району Волинської
області.

Позовні вимоги обґрунтовано
наступними обставинами.

29 травня 2014 року позивачі звернулись до
відділу держземагентства у
Горохівському районі Волинської
області із заявами про надання дозволу
на виготовлення технічної
документації із землеустрою щодо
встановлення меж земельної ділянки
внатурі (на місцевості) відповідно до
сертифікатів на право на земельну
частку на території Цегівської
сільської ради Горохівського району
Волинської області. Листом від 05 червня
2014 року відповідачем-1 повідомлено
позивача про відсутність у нього
повноважень щодо розпорядження
землями запасу за межами населених
пунктів та рекомендовано звернутись із
відповідною заявою до Головного
управління держземагентства у
Волинській області. 08 серпня 2014 року
позивачі звернулись до відповідача-2 із
аналогічними заявами. Листом від 13
серпня 2014 року Головне управління
держземагентства у Волинській області
рекомендувало позивачам звернутись до
Цегівської сільської ради із
відповідними заявами для виділення
земельної ділянки (паю) з земель
резервного фонду. На звернення
позивачів Цегівська сільська рада
повідомила перших про відсутність
земельних ділянок (ріллі) в межах
населеного пункту.

Позивачі бездіяльність відповідачів
щодо непередачі в натурі земель, право
на які у них виникло на підставі
свідоцтв про право власності на
земельну частку (пай), вважали
незаконною, оскільки відповідно до
вимог частини четвертої статті 122 ЗК
України саме територіальним органам
виконавчої влади з питань земельних
ресурсів у галузі земельних відносин
надано повноваження щодо передачі
земельних ділянок
сільськогосподарського призначення
державної власності у власність або у
користування для всіх потреб.

З наведених підстав позивачі просили
зобов'язати відповідачів надати
дозволи на виготовлення технічної
документації із землеустрою щодо
встановлення меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) згідно із
сертифікатами на земельну частку (пай)
на землях резервного фонду на
території Цегівської сільської ради
Горохівського району Волинської
області.

Представник відповідача - відділу
держземагентства у Горохівському
районі Волинської області в судовому
засіданні 30 вересня 2014 року проти
позову заперечив, керуючись тим, що
повноваження щодо передачі земельних
ділянок сільськогосподарського
призначення державної власності
третім особам у власність або
користування належать Головному
управлінню держземагентства у
Волинській області.

Відповідач - Головне управління
держземагентства у Волинській області
позовних вимог не визнав, в письмових
запереченнях проти заявленого позову
від 15 вересня 2014 року (а.с. 32-33) зазначив,
що рішенням Горохівською районною
державною адміністрацією прийнято
розпорядження № 79 від 03 березня 2008 року
про включення в додатковий список
громадян ОСОБА_1, ОСОБА_3 на земельні
частки (паї) та видачу сертифікатів на
право на земельні частки розміром 2,95
умовних кадастрових гектарів саме за
рахунок земель резервного фонду
Цегівської сільської ради
Горохівського району. При зверненні до
Головного управління держземагентства
у Волинській області із заявами про
надання дозволу на виготовлення
технічної документації із землеустрою
ОСОБА_1, ОСОБА_3 не надали доказів
звернення до Цегівськогої сільської
ради та прийняття вказаною сільською
радою рішення щодо реалізації
позивачами права на земельну частку
(пай). Керуючись наведеним відповідач-2
вважав, що в нього відсутні підстави
для надання позивачам земельних
ділянок до вирішення вказаного питання
Цегівською сільською радою в межах
наданих їй повноважень.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1
позовні вимоги підтримала в повному
обсязі, позивач ОСОБА_3 в судове
засідання не прибув, хоча був належним
чином повідомлений про дату час та
місце судового розгляду, при причини
неприбуття суд не повідомив, однак в
судовому засіданні 16.09.2014р. позовні
вимоги також підтримав повністю.

Представник відповідача-1 в судове
засідання не прибув, в заяві від 30
вересня 2014 року просив розгляд справи
здійснювати без його участі (а.с. 57).

Представник відповідача-2 в судовому
засіданні позову не визнав з мотивів,
викладених у письмових запереченнях
проти позову.

Відповідно до частини четвертої статті
122 Кодексу адміністративного
судочинства України (КАС України)
особа, яка бере участь у справі, має
право заявити клопотання про розгляд
справи за її відсутності.

Виходячи із фактичних обставин справи,
суд дійшов висновку про можливість
розгляду справи у відкритому судовому
засіданні без участі позивача ОСОБА_3,
представника відповідача відділу
держземагентства у Горохівському
районі Волинської області.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які
беруть участь у справі, з'ясувавши всі
обставини у справі та перевіривши їх
доказами, приходить до висновку, що
адміністративний позов слід
задовольнити частково огляду на
наступне.

Рішеннями Горохівського районного
суду Волинської області від 28
листопада 2007 року у справах № 2-851-2007, №
2-852-2007 за ОСОБА_3, ОСОБА_1 визнано право
на земельні частки (паї) та
постановлено виділити земельні частки
(паї) із земель резерву Цегівської
сільської ради Горохівського району
Волинської області (а.с. 6-7, 8-9).

Розпорядженням Горохівської районної
державної адміністрації Волинської
області № 79 від 03 березня 2008 року
ОСОБА_3, ОСОБА_1 включено в додаткові
списки на земельні частки (паї), як
членів колишнього Відкритого
акціонерного товариства "Горохівський
бурякорадгосп" (а.с. 10). 11 березня 2008 року
позивачам видано сертифікати №№ 0237068,
0237069 на право на земельну частку (пай),
відповідно до яких ОСОБА_3 та ОСОБА_1
належить право на земельну частку (пай)
розміром 2,95 в умовних кадастрових
гектарах без визначення меж цієї
частки внатурі (на місцевості) кожному
(а.с. 11, 12).

29 травня 2014 року позивачі звернулись із
заявою до відділу держземагентства у
Горохівському районі Волинської
області про надання дозволу на
виготовлення технічної документації
із землеустрою щодо встановлення меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) на території Цегівської
сільської ради Горохівського району
Волинської області. Листом від 05 червня
2014 року відповідачем-1 повідомлено
позивача про відсутність у нього
повноважень щодо розпорядження
землями запасу за межами населених
пунктів та рекомендовано звернутись із
відповідною заявою до Головного
управління держземагентства у
Волинській області. (а.с. 20-22).

08 серпня 2014 року позивачі звернулись до
Головного управління держземагентства
у Волинській області із такими ж
заявами (а.с. 18, 19). Листом від 13 серпня 2014
року відповідач-2 рекомендував
позивачам звернутись до Цегівської
сільської ради із відповідними заявами
для виділення земельної ділянки (паю) з
земель резервного фонду (а.с. 13-14).

Отже, визнання бездіяльності
відповідача-1, відповідача-2 щодо
невиконання повноважень по передачі в
натурі земель, право на які виникло на
підставі свідоцтв про право власності
на земельну частку (пай), зобов'язання
відповідачів надати дозволи на
виготовлення технічної документації
із землеустрою щодо встановлення меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) згідно із сертифікатами на
земельну частку (пай) на землях
резервного фонду на території
Цегівської сільської ради
Горохівського району Волинської
області є предметом даного позову,
переданого на вирішення суду.

Щодо позовних вимог, спрямованих до
відділу держземагентства у
Горохівському районі Волинської
області, суд зазначає наступне.

Закон України "Про порядок виділення в
натурі (на місцевості) земельних
ділянок власникам земельних часток
(паїв)" визначає організаційні та
правові засади виділення власникам
земельних часток (паїв) земельних
ділянок у натурі (на місцевості) із
земель, що належали колективним
сільськогосподарським підприємствам,
сільськогосподарським кооперативам,
сільськогосподарським акціонерним
товариствам на праві колективної
власності, а також порядок обміну цими
земельними ділянками.

Отже, даний закон є спеціальним щодо
проведення процедури виділення земель
за сертифікатами на землю.

Відповідно до довідок Цегівської
сільської ради Горохівського району
Волинської області від 18 серпня 2014 року
№№ 1287, 1288, довідки № 3181/01-11 від 11 серпня
2014 року відділу Держземагентства у
Горохівському районі Волинської
області про наявність земель та
розподіл їх за власниками земель,
землекористувачами, угіддями,
відповідно до Державної статистичної
звітності форми 6-зем на території
Цегівської сільської ради
Горохівського району, землі
колективної власності колишнього
Відкритого акціонерного товариства
"Горохівський бурякорадгосп" передано
у власність громадян в повному обсязі
(а.с. 23, 24, 34).

Тобто, на час звернення позивача із
заявою про надання дозволу на
виготовлення технічної документації
із землеустрою щодо встановлення меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) були відсутні вільні
земельні ділянки, які належали
Відкритому акціонерному товариству
"Горохівський бурякорадгосп", з яких
відповідач-1 міг би виділити земельну
ділянку в натурі.

Відповідно до абзацу 2 пункту 17 розділу
X "Перехідні положення" Земельного
Кодексу України, сертифікати на право
на земельну частку (пай) є дійсними до
виділення власникам земельних часток
(паїв) в натурі (на місцевості)
земельних ділянок та видачі їм
державних актів на право власності на
землю.

Отже, зазначеною нормою встановлено
відсутність будь-яких строків на
звернення із сертифікатом для
виділення земельної ділянки в натурі.

Згідно абзаців 2-3 пункту 24 Постанови
Пленуму Верховного Суду України "Про
практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ" член колективного
сільськогосподарського підприємства
(далі - КСП), включений до списку, що
додається до державного акта на право
колективної власності на землю,
набуває права на земельну частку (пай) з
дня видачі цього акта. Невнесення до
зазначеного вище списку особи, яка була
членом КСП на час передачі у колективну
власність землі, не може позбавити її
права на земельну частку.

При неможливості надати такій особі
земельну частку (пай) з колективної
власності через відсутність
необхідної для цього землі остання
відповідно до пункту 7 Указу Президента
України від 08 серпня 1995 р. № 720/95 "Про
порядок паювання земель, переданих у
колективну власність
сільськогосподарським підприємствам і
організаціям" має бути надана із земель
запасу, створеного місцевою радою під
час передачі землі у колективну
власність.

Відповідно до пункту 3 Порядку
організації робіт та методики
розподілу земельних ділянок між
власниками земельних часток (паїв),
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів України від 04 лютого 2004 року
№122, у разі виявлення після розробки
проекту факту невключення одного чи
кількох громадян, які отримали
сертифікати на право на земельну
частку (пай) у встановленому
законодавством порядку, спадкоємців
права на земельну частку (пай),
посвідченого сертифікатом, інших
громадян та юридичних осіб України, які
відповідно до законодавства набули
право на земельну частку (пай), до
списку власників земельних часток
(паїв), на підставі якого був складений
проект, сільська, селищна, міська рада
чи райдержадміністрація може прийняти
рішення (розпорядження) про:
коригування проекту землевпорядною
організацією з метою забезпечення
громадян необхідною кількістю
земельних ділянок (на підставі
відповідного договору); надання
зазначеним громадянам земельних
ділянок із земель запасу чи резервного
фонду у розмірі відповідної земельної
частки (паю).

Оскільки усі землі Відкритого
акціонерного товариства "Горохівський
бурякорадгосп" вже розпайовані та
виділені громадянам в натурі (на
місцевості), позивач має право на
отримання земельної ділянки із земель
резерву (запасу).

В абзаці 10 пункту 9 мотивувальної
частини рішення Конституційного Суду
України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003
Конституційний Суд України
наголошував, що правосуддя за своєю
суттю визнається таким лише за умови,
що воно відповідає вимогам
справедливості і забезпечує ефективне
поновлення в правах.

У зв'язку з викладеним, враховуючи
встановлення в судовому засіданні
обставин відсутності вільних земель
колишнього Відкритого акціонерного
товариства «Горохівський
бурякорадгосп», суд вважає, що
задоволення позовної вимоги про
визнання незаконною бездіяльності
відповідача-1 щодо непередачі в натурі
земель, право на які виникло на
підставі свідоцтв про право власності
на земельну частку (пай) і зобов'язання
надати дозволи на виготовлення
технічної документації із землеустрою
щодо встановлення меж земельної
ділянки в натурі (на місцевості) згідно
із сертифікатами на земельну частку
(пай) на землях резервного фонду на
території Цегівської сільської ради
Горохівського району Волинської
області не відновить права позивачів
на виділення земельної ділянки і не
забезпечить ефективного поновлення їх
прав, оскільки повноваження щодо
передачі земельних ділянок
сільськогосподарського призначення
державної власності третім особам у
власність або користування належать
Головному управлінню держземагентства
у Волинській області. Тому така позовна
вимога задоволенню не підлягає.

Стосовно позовних вимог, заявлених до
Головного управління держземагентства
у Волинській області, суд зазначає
наступне.

У своїх запереченнях відповідач-2
зазначив, що законодавством наділено
його повноваженнями розпоряджатись
землями сільськогосподарського
призначення за загальними підставами.
Проте, виділення земельної ділянки в
натурі із земель державної власності
на підставі сертифікату на земельну
ділянки, на думку відповідача-2, не
належить до його компетенції, оскільки
в Закон України "Про порядок виділення
в натурі (на місцевості) земельних
ділянок власникам земельних часток
(паїв)" не внесено змін щодо суб'єктів
розпорядження.

Частиною другою статті 14 Конституції
України визначено, що право власності
на землю гарантується. Це право
набувається і реалізується
громадянами, юридичними особами та
державою виключно відповідно до
закону.

Так, статтею 5 Закону України "Про
порядок виділення в натурі (на
місцевості) земельних ділянок
власникам земельних часток (паїв)" від 05
червня 2003 року № 899-IV визначено, що
сільські, селищні, міські ради та
районні державні адміністрації в межах
їх повноважень щодо виділення
земельних часток (паїв) у натурі (на
місцевості): розглядають заяви
власників земельних часток (паїв) щодо
виділення їм в натурі (на місцевості)
земельних ділянок і видачі документів,
що посвідчують право власності на
земельну ділянку та приймають рішення
щодо виділення земельних часток (паїв)
у натурі (на місцевості).

Законом України "Про внесення змін до
деяких законодавчих актів України щодо
розмежування земель державної та
комунальної власності" від 06 вересня 2012
року № 5245-VI внесено зміни до Земельного
Кодексу України, які набули чинності з
01 січня 2013 року, яким внесені зміни до
визначення суб'єктів розпорядження
землями сільськогосподарського
призначення, оскільки такі
повноваження перейшли до
Держземагенства України.

Так, відповідно до частини четвертої
статті 122 ЗК України центральний орган
виконавчої влади з питань земельних
ресурсів у галузі земельних відносин
та його територіальні органи передають
земельні ділянки
сільськогосподарського призначення
державної власності, крім випадків,
визначених частиною восьмою цієї
статті, у власність або у користування
для всіх потреб.

Тобто, законодавцем змінено
компетенцію органів щодо
розпорядження землями державної
власності сільськогосподарського
призначення, наділивши такими
функціями Держземагенства, замість
державних адміністрацій та органів
місцевого самоврядування.

Отже, в даному випадку, належить
застосовувати нормативно-правовий акт,
який прийнятий в часі пізніше. Законом
України "Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України щодо
розмежування земель державної та
комунальної власності" від 06 вересня 2012
року № 5245-VI прийнятий за часом пізніше,
ніж Закону України "Про порядок
виділення в натурі (на місцевості)
земельних ділянок власникам земельних
часток (паїв)" від 05 червня 2003 року №
899-IV, а відтак, під час визначення
належного суб'єкта розпорядження слід
виходити із норм Земельного Кодексу
України.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов
висновку, що належним суб'єктом, який
наділено правом розпорядженням
державними землями запасу
сільськогосподарського призначення є
відповідач-2.

Оскільки сертифікат на право на
земельну частку (пай) згідно з абзацом 1
пункту 17 розділу X "Перехідні положення"
Земельного Кодексу України, вважається
правовстановлюючим документом при
реалізації права вимоги на відведення
земельної частки (паю) в натурі (на
місцевості) відповідно до
законодавства, а тому, таке право
повинно бути реалізовано відповідним
державним органом.

Право особи на власність не може
ставитись в залежність від визначення
законодавчого органу, який це право
повинен надати, оскільки як
відповідач-1 так і відповідач-2 є
суб'єктами владних повноважень, які
були наділені правом розпоряджатись
землями сільськогосподарського
призначення в різні часові періоди.

Позивачі просили суд зобов'язати
відповдіача-2 надати дозволи на
розробку проектної документації.

Такі вимоги, суд вважає такими, що не
підлягають задоволенню з огляду на
наступне.

Вирішення питань щодо надання дозволу
на розробку проектної документації
належить до виключної компетенції
відповідача-2 та не належить до
компетенції адміністративного суду, а
відтак суд не повноважний перебирати
функції іншого суб'єкта владних
повноважень в реалізації відповідних
управлінських функцій і вирішенні
питань, віднесених до виключної
компетенції такого суб'єкта та
зобов'язувати його приймати рішення,
які входять до його компетенції чи до
компетенції іншого органу.

Адміністративний суд, перевіряючи
рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта
владних повноважень на відповідність
закріпленим частиною третьою статті 2
КАС України критеріям, не може
втручатися у повноваження суб'єкта
владних повноважень в межах такої
перевірки.

У відповідності з Рекомендаціями № R (80)
2 Комітету Міністрів Ради Європи
державам-членам стосовно реалізації
адміністративними органами влади
дискреційних повноважень від 11 березня
1980 року під дискреційним повноваженням
слід розуміти повноваження, яке
адміністративний орган, приймаючи
рішення, може здійснювати з певною
свободою розсуду, тобто, коли такий
орган може обирати з кількох юридично
допустимих рішень те, яке він вважає
найкращим за даних обставин.

Аналогічна правова позиція міститься у
постанові Верховного Суду України від
21 травня 2013 року № 21-87а13.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов
висновку, що в задоволенні позовних
вимог до відповідача-2 слід відмовити.

Відповідно до частини другої статті 11
КАС України, суд може вийти за межі
позовних вимог тільки в разі, якщо це
необхідно для повного захисту прав,
свобод та інтересів сторін чи третіх
осіб, про захист яких вони просять.

Позивачі прямо звертались до трьох
суб'єктів владних повноважень, які
мають право на розпорядження землями
державної та комунальної власності - це
відділ держземагентства у
Горохівському районі Волинської
області, Головне управління
держземагентства у Волинській області,
Цегівська сільська рада Горохівського
району Волинської області, від яких
отримала відмову в реалізації її права
на отримання земельної ділянки.

Враховуючи вказані обставини, суд
дійшов висновку про необхідність
виходу за межі позовних вимог для того,
щоб захистити порушене право позивачів
та сприяти у можливості реалізувати
законне право на отримання земельних
ділянок в натурі.

Оскільки законодавець змінив суб'єкта,
якого наділено правом розпорядження
державними землями
сільськогосподарського призначення,
суд дійшов висновку про необхідність
зобов'язання Головного управління
держземагентства у Волинській області,
відповідно до заяв позивачів від 08
серпня 2014 року, з урахування обставин
встановлених судом, вирішити питання
про виділення в натурі (на місцевості)
земельної частки (паю) із земель
резерву (запасу) відповідно до
сертифікатів №№ 0237068, 0237069 на право на
земельну частку (пай) від 11 березня 2008
року.

Суд зауважує, що чинним законодавством
не встановлено процедури передачі
земель виділення в натурі (на
місцевості) земельної частки (паю) із
земель резерву (запасу) відповідно до
сертифікату на право на земельну
частку (пай) у випадку неможливості
надати таку земельну частку (пай) з
колективної власності через
відсутність необхідної для цього
землі.

Проте, пунктом 147 рішення Європейського
суду з прав людини "Броньовський проти
Польщі" від 22 квітня 2004 року визначено,
що згідно з принципом законності, чинні
положення національного законодавства
потрібно формулювати так, щоб вони були
достатньо доступними, чіткими і
передбачуваними у практичному
застосуванні.

Згідно з пункту 184 вказаного Рішення
принцип верховенства права, на якому
будується Конвенція, та принцип
законності, про який ідеться в статті 1
Першого протоколу, вимагає від держав
не лише поважати і застосовувати, у
передбачуваний і узгоджуваний спосіб,
запроваджені ними закони, а ще й - що
безпосередньо випливає з цього
обов'язку - забезпечувати правові та
практичні умови для втілення їх в
життя.

Отже, зміни у нормативно-правових
актах, чи не внесення змін до деяких
нормативних актів, на що посилався
відповідач-2, не можуть бути підставою
для позбавлення позивача реалізувати
своє право на виділення земельної
ділянки в натурі.

Відповідно до п.5.4 рішення
Конституційного Суду України від 22
вересня 2005 року № 5-рп/2005
конституційний принцип правової
держави передбачає встановлення
правопорядку, який повинен гарантувати
кожному утвердження і забезпечення
прав і свобод.

За таких обставин суд вважає, що
виділення в натурі (на місцевості)
земельної частки (паю) із земель
резерву (запасу) відповідно до
сертифікату на право на земельну
частку (пай) у випадку неможливості
надати земельну частку (пай) з
колективної власності через
відсутність необхідної для цього землі
повинна здійснюватися відповідно до
Закону України "Про порядок виділення в
натурі (на місцевості) земельних
ділянок власникам земельних часток
(паїв)" суб'єктом, якому згідно
Земельного Кодексу України надано
повноваження розпоряджатися
земельними ділянками державної
власності сільськогосподарського
призначення.

Отже, суд дійшов висновку про часткове
задоволення адміністративного позову.

Відповідно до частини третьої статті 94
КАС України слід присудити на користь
позивачів здійснені ними і
документально підтверджені судові
витрати з Державного бюджету України
відповідно до задоволених вимог (а.с. 2).

Керуючись ст. ст. 2, 11, 68-72, 94, 158-163 Кодексу
адміністративного судочинства України
та на підставі рішення Конституційного
суду України від 22 травня 2005 року №
5-рп/2005, Земельного кодексу України,
Закону України "Про порядок виділення в
натурі (на місцевості) земельних
ділянок власникам земельних часток
(паїв)" суд,

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити
частково.

Зобов'язати Головне управління
Держземагентства у Волинській області
вирішити питання про виділення в
натурі (на місцевості) ОСОБА_1, ОСОБА_3
земельних ділянок із земель резерву
(запасу) відповідно до сертифікатів на
право на земельну частку (пай) від 11
березня 2008 року серії ВЛ №№ 0237068, 0237069.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь ОСОБА_1, ОСОБА_3 по 36 (тридцять
шість) грн. 54 коп. витрат по сплаті
судового збору.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого статтею 186 КАС
України, якщо таку апеляційну скаргу не
було подано. У разі подання апеляційної
скарги постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку повністю або
частково шляхом подання апеляційної
скарги до Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Волинський окружний адміністративний
суд. Апеляційна скарга на постанову
суду подається протягом десяти днів з
дня отримання копії постанови, повний
текст якої буде виготовлено 10 жовтня 2014
року. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до Львівського апеляційного
адміністративного суду.

Суддя
В.В.Дмитрук