Справа № 755/20971/14-а
Суддя: Галаган В. І.
Дата ухвалення: 2014-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/755/479/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" серпня 2014 р.

м. Київ

Суддя Дніпровського районного
суду м. Києва Галаган В.І., вивчивши
матеріали адміністративного позову
ОСОБА_1 до Управління пенсійного фонду
України в Дніпровському районі м. Києва
про визнання неправомірною
бездіяльності та спонукання до
вчинення дій, -

в с т а н о в и в:

До Дніпровського районного суду м.
Києва надійшов адміністративний позов
ОСОБА_1 до Управління пенсійного фонду
України в Дніпровському районі м. Києва
про визнання неправомірною
бездіяльності та спонукання до
вчинення дій.

Частиною 1 статті 56 Кодексу
адміністративного судочинства України
закріплене положення про можливість
використання в адміністративному
судовому процесі процесуального
представництва, відповідно до якого
сторона, а також третя особа в
адміністративній справі можуть брати
участь в адміністративному процесі
особисто і (або) через представника.

Процесуальне представництво в
адміністративному судочинстві має
свою специфіку: це процесуальна
діяльність особи (представника),
спрямована на захист публічних
суб'єктивних прав та інтересів іншої
особи, яка бере участь у справі,
публічних інтересів, а також сприяння
адміністративному суду в з'ясуванні
об'єктивної істини у справі, прийнятті
обґрунтованого, справедливого і
законного рішення.

Частиною 3 статті 56 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено тільки два види
представництва в адміністративному
суді. Зокрема, воно може ґрунтуватися
на законі або на договорі.

Договірне представництво базується на
тому, що представник особи бере участь
в адміністративному процесі на
підставі договору, при цьому його
повноваження повинні бути
підтверджені довіреністю. Довіреність
фізичної особи на ведення справи в
адміністративному суді посвідчується
нотаріусом або посадовою особою, якій
відповідно до закону надано право
посвідчувати довіреності.

Відповідно до ст.13 Закону України „Про
міжнародне приватне право", документи,
що видані уповноваженими органами
іноземних держав у встановленій формі,
визнаються дійсними в Україні в разі їх
легалізації, якщо інше не передбачено
законом або міжнародним договором
України.

Стаття 100 Закону України „Про нотаріат"
передбачає, що документи, які складено
за кордоном з участю іноземних властей
або які від них виходять, приймаються
нотаріусами за умови їх легалізації
органами Міністерства закордонних
справ України. Без легалізації такі
документи приймаються нотаріусами у
тих випадках, коли це передбачено
законодавством України, міжнародними
договорами, в яких бере участь Україна.

Тобто, для вчинення будь-яких
нотаріальних дій, у тому числі, і для
засвідчення вірності перекладу та
вірності копій, документи, які складено
за кордоном за участю іноземних
органів влади або які від них виходять,
повинні прийматися нотаріусами за
умови легалізації або проставляння
апостилю, якщо інше не передбачено
міжнародними договорами.

Документи, що видані та мають юридичну
силу на території України, також можуть
використовуватись на території іншої
держави тільки після їх відповідного
засвідчення, якщо інше не передбачено
міжнародними договорами.

Існує два способи такого засвідчення:
консульська легалізація та
проставлення апостиля.

Консульська легалізація офіційного
документу означає перевірку його
відповідності чинному законодавству
України або держави перебування,
встановлення та посвідчення дійсності
документа або справжності підпису,
повноважень посадової особи, яка
підписала документ або засвідчила
попередній підпис, а також дійсності
відбитку штампу, печатки, якими
скріплено документ.

Консульська легалізація вимагає
обов'язкового посвідчення документів
компетентними органами України з
подальшим засвідченням в консульській
установі тієї держави, де має бути
представлений цей документ. Слід
зазначити, що документ, який пройшов
всі етапи засвідчення, є офіційним лише
для тієї країни, консульська служба
якої його легалізувала.

Відповідно до ч. 5 ст. 106 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо позовна заява подається
представником, то у ній зазначаються
ім'я представника, його поштова адреса,
а також номер засобу зв'язку, адреса
електронної пошти, якщо такі є.
Одночасно з позовною заявою подається
довіреність чи інший документ, що
підтверджує повноваження
представника.

Разом з тим, всупереч положенню частини
5 статті 106 Кодексу адміністративного
судочинства України представником
позивача ОСОБА_2, яким підписано та
подано до суду від імені позивача
ОСОБА_1 адміністративний позов, не
долучено до матеріалів позовної заяви
належних документів на підтвердження
наявності у ОСОБА_2 представницьких
прав, наданих від імені ОСОБА_1,
оскільки до матеріалів заяви не
долучено оригіналу довіреності від
імені ОСОБА_1 на вчинення ОСОБА_2 від
імені ОСОБА_1 дій, в тому числі щодо
захисту порушених прав в судовому
порядку, та ураховуючи постійне
проживання позивача в Ізраїлі, в м.
Беер-Шева, така довіреність, що має бути
належно посвідчена на території
Ізраїлю, також має бути обов'язково
легалізована на території України,
однак матеріали позовної заяви не
містять довіреності від імені
позивача, посвідченої компетентними
органами на території Ізраїлю, а також
довіреності, що має офіційний переклад
на українську мову, легалізованої у
встановленому законодавством України
порядку.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 108 Кодексу
адміністративного судочинства
України, позовна заява повертається
позивачеві, якщо позовну заяву від
імені позивача подано особою, яка не
має повноважень на ведення справи.

На підставі вищевикладеного, суд
дійшов висновку про звернення до суду з
даним позовом від імені позивача особи,
яка не має повноважень на ведення
справи, що є підставою для повернення
поданої позовної заяви позивачу.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст.
106, 108 Кодексу адміністративного
судочинства України, -

у х в а л и в :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до
Управління пенсійного фонду України в
Дніпровському районі м. Києва про
визнання неправомірною бездіяльності
та спонукання до вчинення дій - вважати
неподаним та повернути позивачу.

Повернення заяви не перешкоджає
повторному зверненню із заявою до суду,
якщо перестануть існувати обставини,
що стали підставою для повернення
заяви.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може
бути подана протягом п'яти днів з дня її
проголошення. У разі якщо ухвалу було
постановлено без участі особи, яка її
оскаржує, апеляційна скарга подається
протягом п'яти днів з дня отримання
копії ухвали.

С у д д я :