Справа № 2а-8196/0/2070
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2014-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" вересня 2014 р. м. Київ
К/9991/19865/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Головуючого Бившевої Л.І.,

суддів: Лосєва А.М., Шипуліної Т.М.,

секретар судового засідання Гончарук
І.Ю.,

за участю:

представника відповідача - Журавльової
А.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу фізичної
особи - підприємця ОСОБА_2

на постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 17 червня 2010
року

та постанову Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 15 березня 2011 року

у справі № 2а-8196/08/2070

за позовом фізичної особи - підприємця
ОСОБА_2

до Державної податкової інспекції у
Комінтернівському районі міста
Харкова

про скасування податкових
повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И Л А :

Фізична особа - підприємець ОСОБА_2
(далі - позивач) звернувся до суду з
позовом до Державної податкової
інспекції у Комінтернівському районі
міста Харкова (далі - відповідач) про
визнання недійсними, незаконними та
скасування податкових
повідомлень-рішень від 10 липня 2008 року
№ /0, № /0 (в редакції
уточненої позовної заяви від 19 травня
2010 року).

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 17 червня 2010
року позов задоволено частково.
Визнано недійсним податкове
повідомлення-рішення ДПІ у
Комінтернівському районі м. Харкова №
/0 від 10 липня 2008 року в частині
донарахування податку на додану
вартість у сумі 954585,00 грн. (основний
платіж) та штрафних санкцій - 477292,50 грн.,
в всього 1431877,50 грн. Визнано недійсним
податкове повідомлення-рішення ДПІ у
Комінтернівському районі м. Харкова №
/0 від 10 липня 2008 року в частині
донарахування податку з доходів
фізичних осіб у сумі 2984,15 грн. В іншій
частині позовних вимог відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 15 березня
2011 року постанову Харківського
окружного адміністративного суду від 17
червня 2010 року скасовано в частині
визнання недійсним податкового
повідомлення-рішення ДПІ у
Комінтернівському районі м. Харкова №
/0 від 10 липня 2008 року в частині
донарахування податку на додану
вартість у сумі 954585,00 грн. (основний
платіж) та штрафних санкцій - 477292,50 грн.,
в всього 1431877,50 грн., та в частині
визнання недійсним податкового
повідомлення-рішення ДПІ у
Комінтернівському районі м. Харкова №
/0 від 10 липня 2008 року в частині
донарахування податку з доходів
фізичних осіб у сумі 2984,15 грн. Прийнято
в цій частині нову постанову, якою в
задоволенні позовних вимог відмовлено.
В іншій частині постанову Харківського
окружного адміністративного суду від 17
червня 2010 року залишено без змін.

В касаційній скарзі фізична особа -
підприємець ОСОБА_2, посилаючись на
порушення судами першої та апеляційної
інстанцій норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати постанову Харківського
окружного адміністративного суду від 17
червня 2010 року в частині відмови у
задоволенні позовних вимог та
постанову Харківського апеляційного
адміністративного суду від 15 березня
2011 року і ухвалити нове судове рішення,
яким позовні вимоги задовольнити у
повному обсязі.

У відповідності до положень частини 1
статті 55 Кодексу адміністративного
судочинства України у справі здійснено
заміну відповідача - ДПІ у
Комінтернівському районі м. Харкова
його правонаступником - Основ'янською
ОДПІ м. Харкова ГУ Міндоходів у
Харківській області, що
підтверджується довідкою з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців серії АВ №
505132 від 09 липня 2013 року.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
пояснення присутнього у судовому
засіданні представника відповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги
щодо дотримання правильності
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено наступне.

ДПІ у Комінтернівському районі м.
Харкова провела планову виїзну
перевірку фізичної особи - підприємця
ОСОБА_2 з питань дотримання вимог
податкового т іншого законодавства за
період з 09 лютого 2006 року по 31 грудня 2007
року, за результатами якої був
складений акт від 20 червня 2008 року №
1722/17-214/НОМЕР_1.

За висновками акта перевірки,
позивачем були порушені, зокрема,
вимоги: статті 13 Декрету Кабінету
Міністрів України «Про прибутковий
податок з громадян, в результаті чого
занижено податок з доходів фізичних
осіб на загальну суму 634889,45 грн., у тому
числі: за 2006 рік - 336194,30 грн., за 2007 рік -
298685,15 грн.; підпунктів 7.2.1, 7.2.8 пункту 7.2
статті 7, підпункту 7.3.1 пункту 7.3 статті
7,підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», в результаті чого занижено
податок на додану варітьсь, який
підлягає сплаті до бюджету, на загальну
суму 955122,00 грн., у тому числі: за лютий -
грудень 2006 року - 523606,00 грн., за січень -
грудень 2007 року - 431516,00 грн.

Зокрема, в акті перевірки було вказано,
що: позивач у періоді, який перевірявся,
завищив валові витрати на загальну
суму 4577411,00 грн., оскільки такі витрати
не підтверджені документально, з
урахуванням того, що фізична особа -
підприємець ОСОБА_2 відмовився
надавати письмові пояснення щодо
відсутності документального
підтвердження сплати сум, віднесених
до складу валових витрат по
взаємовідносинам з фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_3 та з фізичною
особою - підприємцем ОСОБА_4; при
перевірці податкових зобов'язань з
податку на додану вартість встановлено
розбіжності між даними декларацій з
податку на додану вартість та даними
податкових накладних, реєстру виданих
податкових накладних щодо визначення
обсягу податкових зобов'язань, на
загальну суму 39951,00 грн.; позивач до
неправомірно включив до складу
податкового кредиту податок на додану
вартість на загальну суму 915171,00 грн. за
податковими, які оформлені з
порушенням встановленого
законодавством порядку, оскільки не
містили деяких обов'язкових
реквізитів.

10 липня 2008 року ДПІ у Комінтернівському
районі м. Харкова на підставі вказаного
акту перевірки прийняла податкове
повідомлення-рішення № /0, яким
згідно з підпунктом «б» підпункту 4.2.2
пункту 4.2 статті 4, підпунктом 17.1.5
пункту 17.1 статті 17 Закону України «Про
порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами»
визначила фізичній особі - підприємцю
ОСОБА_2 суму податкового зобов'язання
за платежем: податок з доходів фізичних
осіб у розмірі 634889,45 грн. - за основним
платежем.

10 липня 2008 року ДПІ у Комінтернівському
районі м. Харкова на підставі вказаного
акту перевірки прийняла податкове
повідомлення-рішення № /0, яким
згідно з підпунктом «б» підпункту 4.2.2
пункту 4.2 статті 4, підпунктом 17.1.3
пункту 17.1 статті 17 Закону України «Про
порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами»
визначила фізичній особі - підприємцю
ОСОБА_2 суму податкового зобов'язання
за платежем: податок на додану вартість
у розмірі 1432683,00 грн., у тому числі: 955122,00
грн. - за основним платежем, 477561,00 грн. -
за штрафними (фінансовими) санкціями.

Суд першої інстанції, частково
задовольняючи позовні вимоги, з
посиланням на висновок комісійної
судово-економічної експертизи
Харківського науково-дослідного
інституту судових експертиз ім. засл.
проф. М.С. Бокаріуса Міністерства
юстиції України від 08 травня 2009 року,
виходив з того, що висновки акту
перевірки щодо донарахування фізичній
особі - підприємцю податкових
зобов'язань з податку з доходів
фізичних осіб у сумі 2984,15 грн. та з
податку на додану вартість у сумі 954585,00
грн. документально не підтверджуються,
оскільки: позивачем на дослідження
експерту були надані первинні
бухгалтерські документи, які
підтверджують витрати підприємця на
загальну суму 227688,57 грн.; вимоги
підпункту 7.2.1 пункту 7.2 статті 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» щодо оформлення податкової
накладної стосуються продавця, а не
покупця. Відмовляючи у задоволенні
решти позовних вимог, суд виходив з
того, що: позивачем не були надані на
дослідження експерту належним чином
оформлені документи, які б
підтверджували залік однорідних
зустрічних вимог між фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_3 та з фізичною
особою - підприємцем ОСОБА_2, з
урахуванням того, що протоколи
узгодження взаємних розрахунків не
містять суми взаємозаліку між
вказаними суб'єктами господарювання;
податок на додану вартість у сумі 537,00
грн. за податковою накладною № 31/01/Д від
31 січня 2007 року не був включений
позивачем до складу податкових
зобов'язань. Також, суд виходив з того,
що висновки додаткових судових
експертиз (№ 9824 від 16 грудня 2009 року та
№ 1697 від 30 березня 2010 року) не можуть
бути визнані належними та допустимими
доказами, оскільки в переліку
документів, які були надані позивачем
до перевірки, відсутні посилання на
акти зарахування зустрічних
однорідних вимог та розрахункові
квитанції, які позивачем були надані
при проведення другої та третьої
експертиз, з урахуванням того, що
позивачем на дослідження надавались не
оригінали, а взагалі незавірені копії.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення суду першої інстанції в
частині задоволених позовних вимог та
відмовляючи у задоволенні позовних
вимог в цій частині, виходив з того, що
факти порушення позивачем вимог
податкового законодавства,
зафіксовані у акті перевірки, знайшли
своє підтвердження в процесі розгляду
справи, оскільки: постановою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 09 грудня 2010
року у справі № 2-а-42040/09/2070 було
відмовлено у задоволенні позову
фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 до
ДПІ у Ленінському районі м. Харкова про
скасування податкових
повідомлень-рішень; податкові
накладні, надані позивачем до
перевірки, були складені з порушенням
вимог підпункту 7.2.1 пункту 7.2 статті 7
Закону України «Про податок на додану
вартість», з урахуванням того, що
позивач не скористався правом,
передбаченим підпунктом 7.2.6 пункту 7.2
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість», щодо подачі скарги на
постачальників.

Однак, погодитись з такими висновками
суду апеляційної інстанції колегія
суддів не може, з огляду на наступне.

Відповідно до частин 1-3 статті 13
розділу IV Декрету Кабінету Міністрів
України «Про прибутковий податок з
громадян» (у редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин)
згідно з цим розділом Декрету
оподаткуванню підлягають доходи
громадян, одержані протягом
календарного року від здійснення
підприємницької діяльності без
створення юридичної особи, а також інші
доходи громадян, не передбачені як
об'єкти оподаткування у розділах II та III
цього Декрету. Оподатковуваним доходом
вважається сукупний чистий доход,
тобто різниця між валовим доходом
(виручки у грошовій та натуральній
формі) i документально підтвердженими
витратами, безпосередньо пов'язаними з
одержанням доходу. Якщо ці витрати не
можуть бути підтверджені
документально, то вони враховуються
податковими органами при проведенні
остаточних розрахунків за нормами,
визначеними Головною державною
податковою інспекцією України за
погодженням з Міністерством економіки
України та Державним комітетом України
по сприянню малим підприємствам та
підприємництву. До складу витрат,
безпосередньо пов'язаних з одержанням
доходів, належать витрати, які
включаються до складу валових витрат
виробництва (обігу) або підлягають
амортизації згідно з Законом України
«Про оподаткування прибутку
підприємств».

Пунктом 5.1 статті 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств» (у
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин) встановлено, що
валові витрати виробництва та обігу
(далі - валові витрати) - сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Згідно з абзацами 4-6 підпункту 5.3.9
пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств» (у
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин) не належать до
складу валових витрат будь-які витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку. У разі
втрати, знищення або зіпсуття
зазначених документів, платник податку
має право письмово заявити про це
податковому органу та здійснити
заходи, необхідні для поновлення таких
документів. Письмова заява має бути
надіслана до/або разом з поданням
розрахунку податкових зобов'язань
звітного періоду. Якщо платник податку
не подасть у такий строк письмову заяву
та не поновить зазначених документів
до закінчення податкового періоду, що
настає за звітним, непідтверджені
відповідними документами витрати не
визнаються валовими витратами і на
суму недосплаченого податку
нараховується пеня у розмірі облікової
ставки Національного банку України,
збільшеної в 1,2 раза. Якщо платник
податку поновить зазначені документи у
наступних періодах, підтверджені
витрати (з урахуванням сплаченої пені)
включаються до валових витрат
податкового періоду, на який припадає
таке поновлення.

Абзацом 2 пункту 1.3 Порядку оформлення
результатів невиїзних документальних,
виїзних планових та позапланових
перевірок з питань дотримання
податкового, валютного та іншого
законодавства, затвердженого наказом
ДПА України від 10 серпня 205 року № 327 (у
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин),встановлено, що
акт - це службовий документ, який
стверджує факт проведення невиїзної
документальної або виїзної планової чи
позапланової перевірки
фінансово-господарської діяльності
суб'єкта господарювання і є носієм
доказової інформації про виявлені
порушення вимог податкового, валютного
та іншого законодавства суб'єктами
господарювання.

Відповідно до абзацу 1 пункту 4.1 Порядку
оформлення результатів невиїзних
документальних, виїзних планових та
позапланових перевірок з питань
дотримання податкового, валютного та
іншого законодавства, затвердженого
наказом ДПА України від 10 серпня 205 року
№ 327 (у редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин), до
підписання акта невиїзної
документальної, виїзної планової чи
позапланової перевірок враховуються
пояснення та зауваження, надані
посадовими особами в ході перевірки.

Згідно з абзацом 1 пункту 4.4 Порядку
оформлення результатів невиїзних
документальних, виїзних планових та
позапланових перевірок з питань
дотримання податкового, валютного та
іншого законодавства, затвердженого
наказом ДПА України від 10 серпня 205 року
№ 327 (у редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин), у
разі незгоди посадових осіб із
висновками перевірки чи фактами та
даними, викладеними в акті перевірки,
суб'єкт господарювання має право
протягом трьох робочих днів від дня
отримання примірника акта перевірки
подати до органу державної податкової
служби заперечення до акта перевірки.

Як встановлено судом першої інстанції
та підтверджується матеріалами справи,
при перевірці валових витрат
перевіряючими були використані надані
суб'єктом господарювання до перевірки
первинні бухгалтерські документи, а
саме: податкові накладні, банківські
виписки, видаткові накладні,
рахунки-фактури. Посилань на наявність
у позивача актів зарахування
зустрічних однорідних вимог та
розрахункових квитанцій акт перевірки
не містить.

Натомість, у акті перевірки
зафіксовано, що фізична особа -
підприємець ОСОБА_2 відмовився
надавати письмові пояснення щодо
відсутності документального
підтвердження сплати сум, віднесених
до складу валових витрат по
взаємовідносинам з фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_3 та з фізичною
особою - підприємцем ОСОБА_4

Вказані обставини знайшли своє
підтвердження у висновку комісійної
судово-економічної експертизи
Харківського науково-дослідного
інституту судових експертиз ім. засл.
проф. М.С. Бокаріуса Міністерства
юстиції України від 08 травня 2009 року.

Судом першої інстанції також було
встановлено, що заперечень на акт
перевірки фізична особа - підприємець
ОСОБА_2 не подавав.

Крім іншого, матеріали справи містять
постанову Харківського апеляційного
адміністративного суду від 09 грудня 2010
року у справі № 2-а-42040/09/2070, якою було
відмовлено у задоволенні позову
фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 до
ДПІ у Ленінському районі м. Харкова про
скасування податкових
повідомлень-рішень, в мотивувальній
частині якої вказано, що посилання
фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 на
акти зарахування зустрічних
однорідних вимог між ним та фізичною
особою - підприємцем ОСОБА_2, як на
підтвердження витрат за 2006 рік у сумі
1482536,03 грн. та за 2007 рік у сумі 735065,92 грн.
не можуть бути належними доказами
дійсно понесених позивачем витрат на
зазначені суми, оскільки в ході
судового розгляду не підтверджений
реальний характер зазначених
господарських операцій (т.12 арк. справи
224-227).

За таких обставин, колегія суддів
погоджується з висновками суду першої
інстанції про відсутність підстав для
скасування податкового
повідомлення-рішення від 10 липня 2008
року № /0 в частині визначення
позивачу податкового зобов'язання з
податку з доходів фізичних осіб у
розмірі 631905,30 грн.

Відповідно до абзацу 1 підпункту 7.2.3
пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про
податок на додану вартість» (у
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин) податкова
накладна складається у момент
виникнення податкових зобов'язань
продавця у двох примірниках. Оригінал
податкової накладної надаються
покупцю, копія залишається у продавця
товарів (робіт, послуг).

Абзацом 1 підпункту 7.2.4 пункту 7.2 статті
7 Закону України «Про податок на додану
вартість» (у редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин)
встановлено, що право на нарахування
податку та складання податкових
накладних надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку у
порядку, передбаченому статтею 9 цього
Закону.

Положеннями абзацу 1 підпункту 7.2.6
пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про
податок на додану вартість» (у
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин) визначено, що
податкова накладна видається
платником податку, який поставляє
товари (послуги), на вимогу їх
отримувача, та є підставою для
нарахування податкового кредиту.

Згідно підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7
Закону України «Про податок на додану
вартість» (у редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин)
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи із договірної
(контрактної) вартості товарів (послуг),
але не вище рівня звичайних цін, у разі
якщо договірна ціна на такі товари
(послуги) відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8 1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

При цьому, абзацом 1 підпункту 7.4.5
пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про
податок на додану вартість» (у
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин) встановлено, що
підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Згідно з абзацом 2 підпункту 7.4.5 пункту
7.4 статті 7 Закону України «Про податок
на додану вартість» (у редакції, чинній
на час виникнення спірних
правовідносин) підставою для
відповідальності платника податку є не
підтвердження сум податку, включеного
до податкового кредиту, на момент
перевірки платника податку.

При цьому, відповідальність за
правильність виписування податкової
накладної покладена не на покупця, а на
продавця товарів.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку, з яким
погоджується суд касаційної інстанції,
що недоліки в заповненні реквізитів
податкових накладних, не роблять
накладні недійсними та не свідчать про
їх неналежність та недопустимість як
доказів.

Вказані обставини знайшли своє
підтвердження у висновку комісійної
судово-економічної експертизи
Харківського науково-дослідного
інституту судових експертиз ім. засл.
проф. М.С. Бокаріуса Міністерства
юстиції України від 08 травня 2009 року.

При цьому, колегія суддів вказує, що
звернення до податкового органу зі
скаргою на постачальника у розумінні
абзацу 2 підпункту 7.2.6 пункту 7.2 статті 7
Закону України «Про податок на додану
вартість» (у редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин) є
правом, а не обов'язком суб'єкта
господарювання.

За таких обставин, колегія суддів
погоджується з висновками суду першої
інстанції про наявність підстав для
скасування податкового
повідомлення-рішення від 10 липня 2008
року № /0 в частині визначення
позивачу податкового зобов'язання з
податку на додану вартість у розмірі
1431877,50 грн., з яких: 954585,00 грн. - основний
платіж, 477292,50 грн. - штрафні (фінансові)
санкції.

З огляду на викладене, колегія суддів
погоджується з висновками суду першої
інстанції про наявність підстав для
часткового задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 226 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції скасовує
судове рішення суду апеляційної
інстанції та залишає в силі рішення
суду першої інстанції, яке ухвалено
відповідно до закону і скасоване або
змінене помилково.

Враховуючи вищевикладене, постанова
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 15 березня
2011 року підлягає скасуванню із
залишенням в силі постанови
Харківського окружного
адміністративного суду від 17 червня 2010
року.

Керуючись ст. ст. 55, 160, 167, 210, 220, 221, 223, 226,
230, 231, ч. 5 ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу фізичної особи -
підприємця ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Постанову Харківського апеляційного
адміністративного суду від 15 березня
2011 року скасувати, а постанову
Харківського окружного
адміністративного суду від 17 червня 2010
року залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав, у
строк та у порядку, визначеному
статтями 237, 238, 2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий: _____________________
Л.І. Бившева

Судді:
_____________________ А.М. Лосєв

_____________________ Т.М. Шипуліна