Справа № 2а-8706/11/1470
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2014-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"25" вересня 2014 р. м. Київ
К/800/48036/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі :

Пасічник С.С.,

Винокурова К.С.,

Кочана В.М.,

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на
постанову Одеського апеляційного
адміністративного суду від 10 квітня 2013
року у справі за позовом Центрального
районного центру зайнятості
м.Миколаєва до ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А :

В листопаді 2011 року Центральний
районний центр зайнятості м.Миколаєва
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4
про стягнення з останньої 15837,48грн.
нарахованої та виплаченої допомоги по
безробіттю.

В обґрунтування своїх вимог позивач
зазначав, що відповідачка двічі
реєструвалась в РЦЗ як безробітна та
отримувала допомогу по безробіттю,
хоча мала статус суб'єкта
підприємницької діяльності, тобто
відносилась до зайнятого населення, що
унеможливлювало виплату допомоги по
безробіттю, а отже відповідачка
порушила вимоги ст.36 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття» щодо обов'язку подавати до
РЦЗ відомості, які впливають на умови
виплати допомоги, оскільки не
повідомила РЦЗ про свій статус
підприємця, в зв'язку з чим їй було
безпідставно нараховано та виплачено
допомогу по безробіттю в загальній
сумі 15837,48 грн.

Постановою Миколаївського окружного
адміністративного суду від 19 липня 2012
року в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного
адміністративного суду від 10 квітня 2013
року постанову суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нову постанову,
якою позов задоволено та стягнуто з
відповідачки на користь позивача
безпідставно нараховану і виплачену
допомогу по безробіттю в сумі 15837,48 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду
апеляційної інстанції, відповідачка
звернулась до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій, посилаючись
на неправильне застосування судом норм
матеріального і процесуального права,
просила рішення суду апеляційної
інстанції скасувати та залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.2 ст.220 КАС України суд
касаційної інстанції переглядає
судові рішення судів першої та
апеляційної інстанцій у межах
касаційної скарги.

Обговоривши доводи касаційної скарги
та перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_4
неодноразово зверталась до
Центрального районного центру
зайнятості м.Миколаєва (далі - центр
зайнятості) як особа, що шукає роботу, й
зокрема, в періоди з 06.12.2006р. по 10.10.2007р.
та з 28.01.2009р. по 25.02.2010р. перебувала на
обліку як безробітна та отримувала
допомогу по безробіттю.

Усього за вказані періоди
відповідачкою було отримано
відповідну допомогу від центру
зайнятості в загальній сумі 15837,48 грн.

Проте, позивачем в ході перевірки
достовірності даних щодо виявлення
осіб, які одночасно були безробітними
та фізичними особами-підприємцями,
25.06.2011р. було направлено запит до
державного реєстратора, з відповіді
якого встановлено, що ОСОБА_4,
перебуваючи на обліку в Центральному
районному центрі зайнятості
м.Миколаєва, у період з 25.08.1996р. по
28.12.2010р. була зареєстрована як фізична
особа-підприємець.

Таким чином, вважаючи, що відповідачка
у період з 06.12.2006р. по 25.02.2010р. незаконно
отримувала допомогу по безробіттю,
позивач 25.08.2011р. надіслав на її адресу
повідомлення №07-3940 про повернення
коштів в загальній сумі 15837,48 грн., проте
вказані кошти відповідачкою сплачені
не були.

Також, судами встановлено, що 19.09.2007р.
господарським судом Миколаївської
області прийнято рішення про
припинення підприємницької діяльності
фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, про
що 06.02.2008р. було внесено відповідний
запис до Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців, а 28.12.2010р. до Реєстру
внесено запис про припинення державної
реєстрації відповідачки як фізичної
особи-підприємця; крім того,
відповідачка після 2000р.
підприємницькою діяльністю не
займалась й доходів не отримувала.

Суд першої інстанції, обґрунтовуючи
свою позицію та відмовляючи в
задоволенні позову, прийшов до
висновку про порушення позивачем
визначеної законодавством процедури
повернення виплаченої допомоги по
безробіттю.

Суд же апеляційної інстанції,
скасовуючи рішення суду першої
інстанції й задовольняючи позов,
виходив з приписів Законів України "Про
зайнятість населення" та "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття", які відносять суб'єктів
підприємницької діяльності до
самозайнятих осіб, й, як наслідок, -
обов'язку відповідачки повернути
отриману допомогу по безробіттю.

Судова колегія Вищого
адміністративного суду України,
здійснивши касаційний перегляд справи,
вказує на таке.

Відповідно до ст.ст.7, 22 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття" від 02.03.2000р. №1533-ІІІ (далі -
Закон №1533-ІІІ) особи, зареєстровані в
установленому порядку як безробітні,
мають право, зокрема, на отримання
допомоги по безробіттю.

При цьому, ст.36 Закону №1533-ІІІ
передбачено стягнення з особи
відповідно до законодавства України в
разі настання певних обставин, що
впливають на умови виплати їй
матеріального забезпечення та надання
соціальних послуг, одержаних коштів.

Так, відповідно до Порядку
розслідування страхових випадків та
обґрунтованості виплати матеріального
забезпечення безробітним,
затвердженого наказом Міністерства
праці та соціальної політики України,
Державної податкової адміністрації
України від 13.02.2009р. №60/62, постановою
правління Пенсійного фонду України від
13.02.2009р. №7-1 та зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 12.03.2009р.
за №232/16248, яким визначено порядок
перевірки достовірності даних, які є
підставою для надання особі статусу
безробітної та виплати їй
матеріального забезпечення, що
зазначені в документах, поданих особою
до державної служби зайнятості,
зокрема, його п.3, перевірка проводиться
районними, міськрайонними, міськими та
районними у містах центрами
зайнятості, на які покладено виконання
функцій робочих органів виконавчої
дирекції Фонду загальнообов'язкового
державного соціального страхування
України на випадок безробіття, за
місцем реєстрації роботодавця як
платника внесків на
загальнообов'язкове соціальне
страхування на випадок безробіття у
разі, коли подані застрахованою особою
документи дають їй право на одержання
допомоги по безробіттю відповідно до
частини першої статті 22 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття" та коли під час перебування
особи на обліку як безробітної до
центру зайнятості надійшла інформація
від державних органів, підприємств,
установ, організацій чи громадян про
обставини, що впливають на умови
виплати матеріального забезпечення та
надання соціальних послуг безробітній
особі, яка відрізняється від поданих
нею відомостей, або така інформація
розміщена в засобах масової
інформації.

При цьому, рішення щодо проведення
перевірки приймається керівником
центру зайнятості.

Як зазначено в п.4 Порядку, для
проведення перевірки центри
зайнятості взаємодіють з Державною
податковою адміністрацією України та
Пенсійним фондом України шляхом обміну
інформацією про отримані особами, які
перебувають на обліку в державній
службі зайнятості як безробітні,
доходи від провадження
підприємницької діяльності, виконання
робіт за трудовим договором, у тому
числі за сумісництвом, під час роботи
за кордоном, виконання робіт (надання
послуг) за цивільно-правовими
договорами; обмін інформацією
здійснюється між Державним центром
зайнятості, Державною податковою
адміністрацією України та Пенсійним
фондом України як центральними
органами виконавчої влади; обмін
інформацією між центрами зайнятості та
державними реєстраторами здійснюється
згідно з Порядком взаємодії суб'єктів
інформаційного обміну щодо надання та
використання відомостей з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців,
затвердженим наказом
Держпідприємництва, ДПА, Держкомстату
від 07.12.2005р. №121/560/406, постановою
правління Пенсійного фонду України від
07.12.2005р. №23-3, постановою правління
Фонду загальнообов'язкового
державного соціального страхування на
випадок безробіття від 07.12.2005р. №368,
зареєстрованого у Міністерстві
юстиції України 16.12.2005р. за №1523/11803.

Відповідно до п.5 Порядку за
результатами перевірки оформлюється
акт, який підписується посадовими
особами, що її проводили; у разі
встановлення недостовірності даних, на
підставі яких особі надано статус
безробітної та право на виплату
матеріального забезпечення, особа
ознайомлюється з актом, про що
засвідчує власним підписом; у разі
відмови особи підписати акт про це
робиться відповідна відмітка
спеціалістом центру зайнятості.

У разі встановлення центром зайнятості
відповідно до цього Порядку належності
безробітної особи до категорії
зайнятих така особа знімається з
обліку як безробітна в установленому
законодавством порядку та повертає
суму незаконно отриманого
матеріального забезпечення і вартості
наданих соціальних послуг з моменту
виникнення обставин, що впливають на
умови виплати матеріального
забезпечення та надання соціальних
послуг (пункт 6 Порядку).

За змістом п.7 Порядку рішення про
повернення коштів особою чи
роботодавцем оформлюється наказом;
протягом двох робочих днів після
прийняття рішення центр зайнятості
надсилає особі рекомендованим листом
повідомлення про необхідність
протягом 15 календарних днів з дня
отримання повідомлення повернути
незаконно виплачені кошти.

Відповідно ж до п.8 Порядку у разі
неможливості вручення повідомлення
про необхідність повернення коштів з
підстав, передбачених абзацом першим
пункту 132 Правил надання послуг
поштового зв'язку, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
від 17.08.2002р. №1155, відмови особи
повернути кошти, а також у разі
неповернення їх у встановлений строк
стягнення таких коштів здійснюється у
судовому порядку відповідно до
законодавства.

Приписи щодо повернення коштів в
судовому порядку в разі відмови особи
добровільно їх повернути містяться й в
п.6.14 Порядку надання допомоги по
безробіттю, у тому числі одноразової її
виплати для організації безробітними
підприємницької діяльності,
затвердженого наказом Міністерства
праці та соціальної політики України
від 20.11.2000р. №307 та зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 14.12.2000р.
за №915/5136.

З огляду на наведене, слід
констатувати, що в разі встановлення
центром зайнятості належності
безробітної особи до категорії
зайнятих зверненню центру до такої
особи з вимогою про повернення
виплачених їй як допомога по
безробіттю коштів й можливому
подальшому його зверненню до суду в
разі відмови безробітного добровільно
повернути отримані кошти має
передувати розслідування страхових
випадків та обґрунтованості виплат
матеріального забезпечення, яке
здійснюється лише на підставі рішення
керівника центру зайнятості шляхом
проведення перевірки достовірності
даних, які є підставою для надання
особі статусу безробітної та виплати
їй матеріального забезпечення, що
зазначені в документах, поданих особою
до державної служби зайнятості саме
під час її реєстрації та протягом
періоду її перебування на обліку як
безробітної, зі складенням за
результатами розслідування акту й в
разі встановлення в ньому
недостовірності даних, на підставі
яких особі надано статус безробітної
та призначено виплату матеріального
забезпечення, особа ознайомлюється з
цим актом під особистий підпис та
знімається з обліку як безробітна.

Проте, Центральним районним центром
зайнятості м.Миколаєва таку перевірку
проведено з порушенням приписів
Порядку розслідування страхових
випадків та обґрунтованості виплати
матеріального забезпечення
безробітним, оскільки, як вже
вказувалось, запит до державного
реєстратора позивачем було надіслано
лише 25.06.2011р., тобто вже після зняття
відповідачки з обліку як безробітної
(ще 26.02.2010р. й не в зв'язку з результатами
перевірки, а внаслідок
працевлаштування) та без надання
доказів неможливості проведення такої
перевірки під час реєстрації
відповідачки як безробітної й протягом
її перебування на обліку в центрі
зайнятості; до того ж, позивачем не було
надано ні суду першої, ні суду
апеляційної інстанцій передбаченого
Порядком відповідного рішення
керівника центру зайнятості про
проведення перевірки обґрунтованості
виплат відповідачці матеріального
забезпечення.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Згідно із ч.1 ст.71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення.

Відповідно ж до ст.70 КАС України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмету доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмету доказування;
сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень; докази, одержані з
порушенням закону, судом при вирішенні
справи не беруться до уваги; обставини,
які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Отже, заявляючи вимоги про стягнення
виплаченої допомоги по безробіттю,
Центральний районний центр зайнятості
м.Миколаєва послався на докази, які
отримані ним з порушенням процедури,
визначеної чинним законодавством, а
тому судова колегія Вищого
адміністративного суду України
погоджується з висновком суду першої
інстанції про відсутність підстав для
задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 226 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції скасовує
судове рішення суду апеляційної
інстанції та залишає в силі рішення
суду першої інстанції, яке ухвалено
відповідно до закону і скасоване або
змінене помилково.

Виходячи з наведеного, колегія суддів
вважає, що вирішуючи даний спір, суд
першої інстанції дав правильну правову
оцінку обставинам у справі й дійшов
обґрунтованого висновку про
задоволення позову, яке було помилково
скасоване судом апеляційної інстанції.

За таких обставин, керуючись статтями
210, 220, 222, 223, 226, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Постанову Одеського апеляційного
адміністративного суду від 10 квітня 2013
року скасувати, а постанову
Миколаївського окружного
адміністративного суду від 19 липня 2012
року - залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
Пасічник С.С.

Винокуров К.С.

Кочан В.М.