Справа № 817/3534/13-а
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2014-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2014 року м.
Київ К/800/4026/14

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючої: суддів: Блажівської Н.Є.,
Сіроша М.В., Юрченко В.П.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Рівненському
районі Головного управління
Міндоходів у Рівненській області на
постанову Рівненського окружного
адміністративного суду від 30 жовтня 2013
року та ухвалу Житомирського
апеляційного адміністративного суду
від 23 грудня 2013 року

у справі № 817/3534/13-а

за позовом Приватного
підприємця ОСОБА_4

до Державної податкової
інспекції у Рівненському районі
Головного управління

Міндоходів у Рівненській
області

про визнання нечинними та
скасування податкових
повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В

Приватний підприємець ОСОБА_4 (надалі
також - позивач. ОСОБА_4) звернулась до
суду з адміністративним позовом до
Державної податкової інспекції у
Рівненському районі Головного
Управління Міндоходів у Рівненській
області (надалі також - відповідач, ДПІ)
про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень №-1702 та
№-1702.

Постановою Рівненського окружного
адміністративного суду від 30 жовтня 2013
року позов задоволено. Визнано
протиправними та скасовано податкові
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у Рівненському
районі Головного управління
Міндоходів у Рівненській області від 3
вересня 2013 року №-1702 та №-1702.

Ухвалою Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 23 грудня 2013
року апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Рівненському
районі Рівненської області Державної
податкової служби залишено без
задоволення, а постанову Рівненського
окружного адміністративного суду від
30 жовтня 2013 року - без змін.

Відповідач в касаційній скарзі,
вказуючи на допущені судами першої та
апеляційної інстанцій порушення вимог
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
спору, просить скасувати постанову
Рівненського окружного
адміністративного суду від 30 жовтня 2013
року та ухвалу Житомирського
апеляційного адміністративного суду
від 23 грудня 2013 року і прийняти нове
рішення, яким відмовити у задоволенні
позову у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи касаційної скарги
та перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
Вищий адміністративний суд України
звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, які не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Фактичною підставою прийняття
податкових повідомлень-рішень від 3
вересня 2013 року №-1702
(збільшено суму грошового зобов'язання
на 252335,04 грн. за основним платежем та
72790,74 грн. - за штрафними санкціями),
№-1702 (збільшено суму грошового
зобов'язання на 300311,54 грн. за основним
платежем та 119267,66 грн. - за штрафними
санкціями), з приводу правомірності
яких виник спір, стали висновки
відповідача, викладені в акті
перевірки від 16 серпня 2013 року
№ 000020/1712-1702/НОМЕР_1, про
порушення позивачем вимог підпункту 7.1
статті 7, підпункту 9.12.1,
пункту 9.12 статті 9 Закону України «Про
податок з доходів фізичних осіб» №889-IV
(надалі також - Закон №889-IV; тут і надалі
- в редакції чинній на час виникнення
спірних правовідносин), статті 13, абз. б
пункту 1, пункту 4 статті 14 Декрету
Кабінету Міністрів України від 26
грудня 1992 року №13-92 «Про прибутковий
податок з громадян» (надалі також -
Декрет №13-92; тут і надалі - в редакції
чинній на час виникнення спірних
правовідносин), пункту 167.1 статті 167,
пунктів 177.1, 177.2, 177.4 статті 177
Податкового кодексу України (надалі
також - ПК України; тут і надалі - в
редакції чинній на час виникнення
спірних правовідносин) (із змінами та
доповненнями), в результаті чого
донараховано податок з доходів
фізичних осіб від підприємницької
діяльності в сумі 252 335,04грн.;
пункту 1.15 статті 1, пункту 3.4 статті 3,
підпункту 4.2.1 пункту 4.2 статті 4,
підпункту 4.2.15 пункту 4.2 статті 4,
підпункту 9.10.1 пункту 9.10 статті 9, пункту
7.1 статті 7, підпунктів 8.1.1, 8.1.2
пункту 8.1 статті 8, підпункту «а» пункту
19.2 статті 19, підпунктів 20.3.1,
20.3.2 пункту 20.3 статті 20 Закону № 889-IV;
підпункту 14.1.180 пункту 14.1
статті 14, пункту 164.5 статті 164, пункту 167.1
статті 167, пункту 168.1,
підпункту 168.1.2 пункту 168.1 статті 168,
підпунктів 170.9.1, 170.9.2 пункту
170.9 статті 170, пункту 176.2 статті 176,
пункту 177.7 статті ПК України, в
результаті чого не утриманий і не
перерахований до бюджету податок з
доходів фізичних осіб при перевірці
коштів отриманих під звіт в сумі 300 311,54
грн.

Вказані висновки відповідача
ґрунтуються на тому, що позивачем
безпідставно сформовано витрати за
придбаним підзвітними особами медом,
оскільки фактично зазначеними особами
мед не придбавався та не передавався ПП
Косовській Л,В.

Відповідно до статті 13 Декрету №13-92
оподатковуваним доходом вважається
сукупний чистий доход, тобто різниця
між валовим доходом (виручки у грошовій
та натуральній формі) i документально
підтвердженими витратами,
безпосередньо пов'язаними з одержанням
доходу. Якщо ці витрати не можуть бути
підтверджені документально, то вони
враховуються податковими органами при
проведенні остаточних розрахунків за
нормами, визначеними Головною
державною податковою інспекцією
України за погодженням з Міністерством
економіки України та Державним
комітетом України по сприянню малим
підприємствам та підприємництву.

До складу витрат, безпосередньо
пов'язаних з одержанням доходів,
належать витрати, які включаються до
складу валових витрат виробництва
(обігу) або підлягають амортизації
згідно з Законом України «Про
оподаткування прибутку підприємств».

Відповідно до пункту 5.1 статті 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств». валові витрати
виробництва та обігу (далі - валові
витрати) - сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

За змістом підпункту 5.3.9 пункту 5.3
статті 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
не належать до складу валових витрат
будь-які витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими документами,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачена правилами ведення
податкового обліку.

Аналогічні положення визначені ПК
України.

Відповідно до підпункту 170.9.2 пункту 170.9
статті 170 ПК України звіт про
використання коштів, виданих на
відрядження або під звіт, подається за
формою, встановленою Порядком №996, до
закінчення 5 банківського дня,
наступного за днем, у якому платник
податку завершує таке відрядження;
завершує виконання окремої
цивільно-правової дії за дорученням та
за рахунок особи, що видала кошти під
звіт.

Відповідно до пункту 177.4 статті 177
Податкового кодексу України до
переліку витрат, безпосередньо
пов'язаних з отриманням доходів,
належать документально підтверджені
витрати, що включаються до витрат
операційної діяльності згідно з
розділом III цього Кодексу.

З наведених законодавчих положень
випливає, що обов'язковою умовою
виникнення у платника права зменшення
оподатковуваного доходу на суму витрат
є реальне здійснення операцій з
придбання товарів (робіт, послуг) з
метою використання у господарській
діяльності, а також оформлення
зазначених операцій необхідними
документами первинного обліку.

При дослідженні факту здійснення
господарської операції повинні
досліджуватися відносини
безпосередньо між учасниками тієї
операції, на підставі якої сформовані
дані податкового обліку.

Відповідно до наданих позивачем звітів
про використання коштів, виданих на
відрядження або під звіт та видаткових
і прибуткових касових ордерів,
встановлено, що ПП ОСОБА_4
надавала кошти найманим
працівникам-заготівельникам ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 для закупівлі меду бджолиного.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, найманими працівниками
позивача були здійснені закупки меду
бджолиного у фізичних осіб згідно
закупівельних актів та довідок
сільських та міських рад про право на
отримання доходу у джерела його
виплати без утримання податку (форма №
3-ДФ), які перелічені в рішенні суду
першої інстанції (том 2 а.с.
31-33).

В закупівельних актах щодо
купівлі-продажу меду бджолиного
наявний підпис фізичних
осіб-здавальників меду, якими
підтверджується продаж меду і
отримання коштів від заготівельників.

Закупівля меду здійснювалась за кошти,
які видавались під звіт
заготівельникам позивача ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 за видатковими касовими
ордерами.

Вищенаведене також підтверджується
звітами заготівельників про
використання коштів, наданих на
відрядження або під звіт, в яких
містяться запис про номер, дату,
прізвище та ініціали фізичних
осіб-продавців меду, номер
закупівельного акту та суму сплачених
коштів на закупівлю меду, а також
виданих коштів під звіт та повернення
залишку коштів.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, в подальшому придбаний
товар відправлявся ФОП ОСОБА_4 на
експорт про що свідчать вантажні-митні
декларації та рахунки фактури.

На підставі наведених вище доказів, що
були досліджені судами попередніх
інстанцій та оцінка яким надана з
дотриманням положень статті 86 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суди першої та апеляційної
інстанцій зробили правильний висновок
про документальне підтвердження факту
реального здійснення господарських
операцій між позивачем та підзвітними
йому особами.

Щодо доводів відповідача, наведених в
касаційній скарзі, Вищий
адміністративний суд України звертає
увагу на те, що господарські відносини
між учасниками попередніх ланцюгів
постачань товарів та послуг не мають
безпосереднього впливу на факт
реальності господарської операції,
вчиненої між останнім у ланцюгу
постачань платником податків та його
безпосереднім контрагентом за умови
ненадання податковим органом доказів,
які б спростовували відповідність
наданих платником податків документів
податкового обліку дійсності.

За таких обставин, суди попередніх
інстанцій, дійшли правильного висновку
про недоведеність відповідачем факту
допущення порушень податкової
дисципліни позивачем.

Вищий адміністративний суд України
акцентує увагу на тому, що відповідно
до частини 2 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Такий підхід узгоджується з практикою
Європейського суду з прав людини. Так, у
пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у
справі «Компанія «Вестберґа таксі
Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» Суд
визначив, що «…адміністративні суди,
які розглядають скарги заявників
стосовно рішень податкового
управління, мають повну юрисдикцію у
цих справах та повноваження скасувати
оскаржені рішення. Справи мають бути
розглянуті на підставі поданих
доказів, а довести наявність підстав,
передбачених відповідними законами,
для призначення податкових штрафів має
саме податкове управління.».

В той же час, відповідачем під час
розгляду адміністративної справи не
наведено об'єктивних доводів щодо
наявності в діях позивача ознак
неправомірності, як і не доведено
правомірності оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень.

Доводи касаційної скарги висновків
судів першої та апеляційної інстанцій
не спростовують і не дають підстав для
висновку, що судами при розгляді справи
неправильно застосовано норми
матеріального права, які регулюють
спірні правовідносини, чи порушено
норми процесуального права. Таким
чином, ухвалені по справі рішення є
законними і обґрунтованими, а
зазначена в касаційній скарзі позиція
відповідача не знаходить свого
підтвердження за матеріалами справи та
не ґрунтується на положеннях чинного
законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

За таких обставин, суд, перевіривши у
межах касаційної скарги правильність
застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
приходить до висновку, що касаційну
скаргу необхідно відхилити, а рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
слід залишити без змін.

Керуючись статтями 2201, 223, 224, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

У Х В А Л И В

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Рівненському районі
Головного управління Міндоходів у
Рівненській області відхилити, а
постанову Рівненського окружного
адміністративного суду від 30 жовтня 2013
року та ухвалу Житомирського
апеляційного адміністративного суду
від 23 грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення копій
особам, що беруть участь у справі, та
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у порядку та в
строки, встановлені статтями 236 - 238, 2391
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуюча:
Н. Є. Блажівська

Судді:
М.В. Сірош

В.П. Юрченко