Справа № 2а-466/10/2570
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2014-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" вересня 2014 р. м. Київ
К/9991/750/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Головуючого Бившевої Л.І.,

суддів: Лосєва А.М., Шипуліної Т.М.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу фізичної
особи - підприємця ОСОБА_1

на постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 16 грудня 2010
року

у справі № 2а-466/10/2570

за позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1

до Прилуцької об'єднаної державної
податкової інспекції Чернігівської
області

про скасування податкового
повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И Л А :

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1
(далі - позивач) звернувся до суду з
позовом до Прилуцької об'єднаної
державної податкової інспекції
Чернігівської області (далі -
відповідач) про скасування податкового
повідомлення-рішення № /0/2072 від 23
листопада 2009 року.

Постановою Чернігівського окружного
адміністративного суду від 15 лютого 2010
року позовні вимоги задоволено у
повному обсязі. Скасовано податкове
повідомлення-рішення Прилуцької ОДПІ
Чернігівської області № /0/2072 від
23 листопада 2009 року.

Постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 16 грудня 2010
року постанову Чернігівського
окружного адміністративного суду від 15
лютого 2010 року скасовано, постановлено
у справі нову постанову, якою у
задоволені позову відмовлено.

В касаційній скарзі фізична особа -
підприємець ОСОБА_1, посилаючись на
порушення судом апеляційної інстанції
норм матеріального та процесуального
права, просить скасувати Київського
апеляційного адміністративного суду
від 16 грудня 2010 року та залишити в силі
постанову Чернігівського окружного
адміністративного суду від 15 лютого 2010
року.

У запереченні на касаційну скаргу
Прилуцька ОДПІ Чернігівської області,
посилаючись на те, що постанова
Київського апеляційного
адміністративного суду від 16 грудня 2010
року є законною та обґрунтованою, а
положення касаційної скарги жодним
чином це не спростовують, просить
відмовити в задоволенні касаційної
скарги та залишити без змін рішення
суду апеляційної інстанцій.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги
щодо дотримання правильності
застосування судом апеляційної
інстанції норм матеріального та
процесуального права, правової оцінки
обставин у справі, колегія суддів,
враховуючи межі касаційної скарги,
дійшла висновку, що касаційна скарга
задоволенню не підлягає, з наступних
підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено наступне.

21 листопада 2007 року ОСОБА_1 був
зареєстрований у виконавчому комітеті
Прилуцької міської ради як фізична
особа - підприємець, про що отримав
свідоцтво про державну реєстрацію №
0003632. Основним видом
господарської діяльності позивача
була діяльність транспортних агентств
(63.40.0).

02 вересня 2009 року позивач звернувся до
Прилуцької ОДПІ Чернігівської області
із заявою про припинення
підприємницької діяльності.

Прилуцькою ОДПІ Чернігівської області
була проведена позапланова виїзна
документальна перевірка дотримання
вимог податкового законодавства
суб'єктом підприємницької діяльності -
фізичною особою ОСОБА_1 за період з 22
листопада 2007 року по 03 вересня 2009 року,
за результатами якої складений акт №
1388/17-207/НОМЕР_1 від 11 листопада 2009 року.

За висновками акта перевірки,
позивачем були вимоги статті 13 Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
прибутковий податок з громадян», в
результаті чого позивачу донараховано
775,88 грн. податку з доходів фізичних
осіб.

Зокрема, в акті перевірки було вказано,
що у періоді, який перевірявся, фізична
особа - підприємець ОСОБА_1 здійснював
підприємницьку діяльність відповідно
до Указу Президента України «Про
спрощену систему оподаткування, обліку
та звітності суб'єктів малого
підприємництва» шляхом сплати єдиного
податку.

Також, у акті перевірки було вказано, що
перевіркою виписок банку по
розрахунковому рахунку було
встановлено, що з початку 2009 позивач
отримав 607124,94 грн., тобто перевищив
граничний обсяг виручки від реалізації
продукції (товарів, робіт, послуг)
відповідно до пункту 1 Указу Президента
України «Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності
суб'єктів малого підприємництва»,
таким чином, сума перевищення 500000,00 грн.
є доходом від підприємницької
діяльності позивача і в 2009 році
становить 107124,94 грн. З урахування
понесених підприємцем у 2009 році витрат,
які склали 101952,43 грн., сума
оподатковуваного доходу для
вирахування податку з доходів фізичних
осіб склала 5172,51 грн. Разом з цим,
податок з доходів фізичних осіб у сумі
775,88 грн. від суми перевищення не був
нарахований та сплачений підприємцем
до бюджету.

23 листопада 2009 року Прилуцька ОДПІ
Чернігівської області на підставі
вказаного акту перевірки прийняла
податкове повідомлення-рішення №
/0/2072, яким згідно з підпунктом «г»
підпункту 4.2.2 пункту 4.2 статті 4,
підпунктом 17.1.5 пункту 17.1 статті 17
Закону України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами» визначила ОСОБА_1 суму
податкового зобов'язання за платежем:
податок з доходів фізичних осіб -
суб'єктів підприємницької діяльності у
розмірі 775,88 грн. - за основним платежем.

Вказане податкове
повідомлення-рішення оскаржувалось
позивачем в адміністративному порядку,
за наслідками якого його скарга була
залишена без задоволення, а податковим
органом було прийняте податкове
повідомлення-рішення № /1/171 від 02
лютого 2010 року на аналогічну суму
податкових зобов'язань.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позовні вимоги, виходив з того, що
позивачем не було допущено порушень
статті 1 Указу Президента України «Про
спрощену систему оподаткування, обліку
та звітності суб'єктів малого
підприємництва», оскільки кошти, які
надійшли на рахунок позивача від
реалізації послуг на виконання
договорів комісії, які в подальшому
позивач перерахував комітенту, не
являються його виручкою.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення суду першої інстанції і
відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, виходив з того, що оскільки сума
виручки платника єдиного
податку-комісіонера від продажу
товарів, що передані йому на реалізацію
комітентом, у повному обсязі
зараховується до складу виручки такого
платника-комісіонера, а тому така сума
враховується при визначенні
граничного обсягу виручки, при
перевищенні якого суб'єкт малого
підприємства втрачає право перебувати
на спрощеній системі оподаткування, а
сума доходу, яка підлягає
оподаткуванню податком на доходи
фізичних осіб, визначена податковим
органом з врахуванням розміру витрат
позивача, понесених у вигляді оплати
послуг контрагентів.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду апеляційної інстанції,
з огляду на наступне.

Указом Президента України «Про
спрощену систему оподаткування, обліку
та звітності суб'єктів малого
підприємництва» (в редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин) запроваджено спрощену
систему оподаткування, обліку та
звітності для суб'єктів малого
підприємництва, пунктом 1 статті 1 якого
передбачається надання фізичним
особам права перебувати на такій
системі оподаткування за умови, якщо
вони здійснюють підприємницьку
діяльність без створення юридичної
особи і у трудових відносинах з якими,
включаючи членів їх сімей, протягом
року перебуває не більше 10 осіб та
обсяг виручки від реалізації продукції
(товарів, робіт, послуг) за рік не
перевищує 500000,00 грн.

Відповідно до статті 5 Указу Президента
України «Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності
суб'єктів малого підприємництва» (в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) у разі
порушення вимог, установлених статтею 1
цього Указу, платник єдиного податку
повинен перейти на загальну систему
оподаткування, обліку та звітності,
починаючи з наступного звітного
періоду (кварталу). Суб'єкти малого
підприємництва несуть
відповідальність за правильність
обчислення, своєчасність подання
розрахунків та сплати сум єдиного
податку згідно із законодавством
України.

У той же час, Указ Президента
України «Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності
суб'єктів малого підприємництва» (в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) не містить
положень, які б регулювали питання
оподаткування сум, що перевищують
граничний розмір, встановлений
законодавцем.

Згідно положень пункту 22.10 статті 22
Прикінцевих положень Закону України
«Про податок з доходів фізичних осіб»
(в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин), до
набрання чинності спеціальним законом
з питань оподаткування фізичних осіб -
суб'єктів підприємницької дальності,
діє розділ IV Декрету Кабінету
Міністрів України «Про прибутковий
податок з громадян», який
застосовується з урахуванням положень
пункту 9.12 статті 9 Закону України «Про
податок з доходів фізичних осіб».

Відповідно до підпункту 9.12.1 пункту 9.12
статті 9 Закону України «Про податок з
доходів фізичних осіб» (в редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин) оподаткування доходів,
отриманих фізичною особою від продажу
нею товарів (надання послуг, виконання
робіт) у межах її підприємницької
діяльності без створення юридичної
особи, а також фізичною особою, яка
сплачує ринковий збір, здійснюється за
правилами, встановленими спеціальним
законодавством з цих питань, з
урахуванням норм цього пункту.

Підпунктом 9.12.2 пункту 9.12 статті 9
Закону України «Про податок з доходів
фізичних осіб» (в редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин) встановлено, що якщо
фізична особа - суб'єкт підприємницької
діяльності або фізична особа, яка
сплачує ринковий збір, отримує інші
доходи, ніж визначені у підпункті 9.12.1
цього пункту, то такі доходи
оподатковуються за загальними
правилами, встановленими цим Законом
для платників податку, що не є такими
суб'єктами підприємницької діяльності.

Положеннями частини 1 статті 13 Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
прибутковий податок з громадян» (в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) встановлено, що
оподаткуванню підлягають доходи
громадян, одержані протягом
календарного року від здійснення
підприємницької діяльності без
створення юридичної особи, а також інші
доходи громадян, не передбачені як
об'єкти оподаткування у розділах II та III
цього Декрету.

Відповідно до частини 2 статті 13
Декрету Кабінету Міністрів України
«Про прибутковий податок з громадян» (в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин)
оподатковуваним доходом вважається
сукупний чистий доход, тобто різниця
між валовим доходом (виручки у грошовій
та натуральній формі) i документально
підтвердженими витратами,
безпосередньо пов'язаними з одержанням
доходу. Якщо ці витрати не можуть бути
підтверджені документально, то вони
враховуються податковими органами при
проведенні остаточних розрахунків за
нормами, визначеними Головною
державною податковою інспекцією
України за погодженням з Міністерством
економіки України та Державним
комітетом України по сприянню малим
підприємствам та підприємництву.

Частиною 3 статті 13 Декрету Кабінету
Міністрів України «Про прибутковий
податок з громадян» (в редакції, чинній
на момент виникнення спірних
правовідносин) визначено, що до складу
витрат, безпосередньо пов'язаних з
одержанням доходів, належать витрати,
які включаються до складу валових
витрат виробництва (обігу) або
підлягають амортизації згідно з
Законом України «Про оподаткування
прибутку підприємств».

У відповідності до пункту 5.1. статті 5
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» (в редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин) валові витрати
виробництва та обігу (далі - валові
витрати) - сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Згідно з підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті
5 Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» (в редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин) до складу валових
витрат включаються суми будь-яких
витрат, сплачених (нарахованих)
протягом звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у тому числі
витрати з придбання електричної
енергії (включаючи реактивну), з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Виходячи з наведених вище правових
норм, оподатковуваним доходом
вважається сукупний чистий доход,
тобто різниця між валовим доходом
(виручки у грошовій та натуральній
формі) i документально підтвердженими
витратами, безпосередньо пов'язаними з
одержанням доходу.

Виходячи з аналізу наведених вище
правових норм, суд апеляційної
інстанції дійшов правомірного
висновку про відсутність підстав для
задоволення позовних вимог, оскільки
оподаткування доходів, отриманих
платником єдиного податку з порушенням
умов перебування на спрощеній системі
оподаткування, повинно здійснюватись
із застосуванням правил загальної
системи оподаткування, встановлених,
зокрема, Закону України «Про податок з
доходів фізичних осіб» (в редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин), з урахуванням
загальних принципів оподаткування,
закріплених Конституцією України та
Законом України «Про систему
оподаткування» (в редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин).

З огляду на викладене, суд апеляційної
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку щодо правомірності
визначення позивачу податкового
зобов'язання з податку з доходів
фізичних осіб у розмірі 775,88 грн. згідно
оспорюваного податкового
повідомлення-рішення.

Доводи касаційної скарги
вищевикладеного не спростовують.

Відповідно до частини 1 статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судове рішення
апеляційної інстанції - без змін, якщо
визнає, що суд апеляційної інстанцій не
допустив порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судового рішення чи вчиненні
процесуальних дій.

Враховуючи вищевикладене, касаційна
скарга фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 підлягає залишенню без
задоволення, а постанова Київського
апеляційного адміністративного суду
від 16 грудня 2010 року підлягають
залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210, 220, 2201, 223, 224, 230,
231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без
задоволення, а постанову Київського
апеляційного адміністративного суду
від 16 грудня 2010 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав, у
строк та у порядку, визначеному
статтями 237, 238, 2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий:
_____________________ Л.І. Бившева

Судді:
_____________________ А.М. Лосєв

_____________________ Т.М. Шипуліна