Справа № 2а-2032/10/1070
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"30" вересня 2014 р.
м. Київ К/9991/74219/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого -Мойсюка М.І.,

суддів:Іваненко Я.Л.,Тракало В.В.,

при секретарі - Буденку В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом ОСОБА_4 до Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Київській області, Міністерства
внутрішніх справ України, третя особа:
Управління Державної автомобільної
інспекції Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Київській області про скасування
наказів, поновлення на службі та
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, за касаційною
скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 15 листопада 2012 року,-

у с т а н о в и л а :

У грудні 2009 року ОСОБА_4 звернувся із
зазначеним позовом посилаючись на те,
що з листопада 1989 року проходив службу
в органах внутрішніх справ, остання
посада перед звільненням - заступник
начальника управління ДАІ Головного
управління Міністерства внутрішніх
справ України в Київській області.

Наказами відповідачів від 27 лютого 2009
року № 77 о/с, 9 вересня 2009 року №547, 23
вересня 2009 року №2314 о/с та 24 вересня 2009
року №500 о/с позивача було звільнено з
органів внутрішніх справ у запас за
пунктом 64 «є» (за порушення дисципліни).

Вважаючи це порушенням своїх прав,
ОСОБА_4 просив про задоволення позову.

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 10
вересня 2012 року позов задоволено
частково.

Оскаржуваною ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 15 листопада 2012 року постанову суду
першої інстанції скасовано, а позов
залишено без розгляду.

У касаційній скарзі позивач,
посилаючись на порушення апеляційним
судом норм процесуального права,
просить оскаржуване рішення скасувати
та задовольнити позов.

Касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції і залишаючи позов без
розгляду суд апеляційної інстанції
виходив з того, що ОСОБА_4 пропустив
строк звернення з позовом до
адміністративного суду.

Проте до такого висновку апеляційний
суд дійшов в порушення норм
матеріального і процесуального права з
таких підстав.

За приписами частини першої і
четвертої статті 6 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до адміністративного суду, якщо вважає,
що рішенням, дією чи бездіяльністю
суб'єкта владних повноважень порушені
її права, свободи або інтереси.

Ніхто не може бути позбавлений права на
розгляд його справи в
адміністративному суді, до підсудності
якого вона віднесена цим Кодексом.

Як убачається з матеріалів справи
ОСОБА_4 звернувся з адміністративним
позовом 3 грудня 2009 року.

Питання строку звернення особи з
адміністративним позовом регулюються
статтями 99 і 100 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Так, за приписами частини першої -
третьої статті 99 Кодексу
адміністративного судочинства України
(в редакції цього періоду)
адміністративний позов може бути
подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного
суду за захистом прав, свобод та
інтересів особи встановлюється річний
строк, який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів
особи цим Кодексом та іншими законами
можуть встановлюватися інші строки для
звернення до адміністративного суду,
які, якщо не встановлено інше,
обчислюються з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до статті 100 Кодексу
адміністративного судочинства
України, яка була чинною на час
звернення позивача з позовом до суду,
пропущення строку звернення до
адміністративного суду є підставою для
відмови у задоволенні
адміністративного позову за умови,
якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Якщо суд визнає причину пропущення
строку звернення до суду поважною,
адміністративна справа розглядається
і вирішується в порядку, встановленому
цим Кодексом.

Позовні заяви приймаються до розгляду
адміністративним судом незалежно від
закінчення строку звернення до
адміністративного суду.

Ця норма права була самостійною
підставою для відмови у задоволенні
адміністративного позову, тобто за
своєю правовою природою була нормою
матеріального права.

Аналіз частини першої статті 100 Кодексу
адміністративного судочинства України
дає підстави вважати, що суд не мав
можливості самостійно, на свій розсуд
застосувати наслідки пропуску строку
звернення до суду. Право вимагати
застосування строку звернення до суду
належало сторонам і у випадку, якщо
така заява не надходила до суду і
наслідки пропущення строків звернення
до адміністративного суду не могли
бути застосовані судом.

Пропущення строків звернення до
адміністративного суду і заява сторони
про застосування наслідків пропущення
строків звернення до
адміністративного суду не може бути
безумовною підставою для відмови у
задоволенні позову, оскільки суд може
визнати причину пропуску таких строків
поважною і в такому випадку справа
розглядається і вирішується в порядку,
встановленому Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Обставини, з якими сторона пов'язує
поважність причин пропуску строків
звернення до суду, доводяться стороною
і встановлюються судом тільки у
випадку, якщо заявлена вимога про
застосування цих строків.

Суд апеляційної інстанції не має права
встановлювати обставини пропущення
строку звернення до адміністративного
суду і у зв'язку з цим застосувати
наслідки його пропущення, якщо про це
не заявлялася вимога в суді першої
інстанції і не встановлювалися
обставини пропущення таких строків.

В порушення зазначених вимог закону
суд апеляційної інстанції залишив поза
увагою ту обставину, що питання
пропуску строку звернення до суду
вирішувалося судом першої інстанції,
наслідком якого постановлена ухвала
від 2 листопада 2011 року.

Зазначене судове рішення в
апеляційному порядку не оскаржувалося.

А тому висновок апеляційного суду щодо
пропуску строку звернення до суду з
адміністративним позовом, з посиланням
на статтю 233 КЗпП України є помилковим.

Помилковим є також застосування
апеляційним судом статті 157 Кодексу
адміністративного судочинства
України, оскільки питання наслідків
пропущення строків звернення до
адміністративного суду вирішуються за
правилами статті 100 цього Кодексу.

Стття100 Кодексу адміністративного
судочинства України, редакції періоду
ухвалення судом першої інстанції
рішення по суті спору, також покладає
на суд обов'язок щодо з'ясування
поважності причин пропуску строку
звернення до адміністративного суду.

Так, за приписами частини першої
статті 100 Кодексу адміністративного
судочинства України (в редакції цього
періоду) адміністративний позов,
поданий після закінчення строків,
установлених законом, залишається без
розгляду, якщо суд на підставі позовної
заяви та доданих до неї матеріалів не
знайде підстав для визнання причин
пропуску строку звернення до
адміністративного суду поважними, про
що постановляється ухвала.

Аналіз цієї статті дає підстави дійти
висновку, що суд не мав можливості
самостійно, на свій розсуд застосувати
наслідки пропуску строку звернення до
суду.

Неповне з'ясування апеляційним судом
дійсних обставин справи, неправильне
застосування норм матеріального і
порушення норм процесуального права
призвело до ухвалення рішення, які не
відповідає вимогам статті 159 Кодексу
адміністративного судочинства України
щодо законності і обґрунтованості.

Тому оскаржуване судове рішення
підлягає скасуванню, а справа
направленню для продовження розгляду.

За приписами частини першої статті 227
Кодексу адміністративного судочинства
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи для продовження розгляду є
порушення норм матеріального чи
процесуального права, які призвели до
постановлення незаконної ухвали, яка
перешкоджає подальшому провадженню у
справі.

Керуючись статтями 223, 227, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 15
листопада 2012 року скасувати, а справу
направити до апеляційного суду для
продовження розгляду.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення і оскарженню не
підлягає.

Головуючий:
М.І. Мойсюк

Судді:

Я.Л. Іваненко

В.В. Тракало