Справа № 826/9841/14
Суддя: Файдюк В.В.
Дата ухвалення: 2014-10-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: № 826/9841/14
1-й інстанції: Мазур А.С.
Суддя-доповідач: Файдюк В.В.
У Х В А Л А

Іменем України

14 жовтня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

Головуючого судді
Файдюка В.В.

суддів: Чаку Є.В.

Старової Н.Е.

При секретарі: Ковтун
І.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Головного
управління Державної міграційної
служби України в місті Києві на
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 30 липня 2014 року у
справі за адміністративним позовом
громадянина Ірана ОСОБА_4 до Головного
управління Державної міграційної
служби України в місті Києві про
визнання дій незаконними, скасування
наказу від 18 червня 2014 року № 330,
зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
30 липня 2014 року адміністративний позов
громадянина Ірана ОСОБА_4 до Головного
управління Державної міграційної
служби України в місті Києві про
визнання дій незаконними, скасування
наказу від 18 червня 2014 року № 330,
зобов'язання вчинити дії - задоволено
частково.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
відповідач звернувся до суду з
апеляційною скаргою в якій просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та ухвалити нову, якою
відмовити в задоволенні позовних
вимог.

Суд, дослідивши матеріали справи,
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, громадянин Ірана ОСОБА_4
звернувся із заявою про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту 18 червня 2014 року до
ГУ ДМС України в м. Києві та зазначив, що
основною причиною його звернення за
захистом є побоювання переслідувань за
ознаками релігійних переконань.

Наказом Головного управління ДМС
України в місті Києві №330 від 18 червня
2014 року відмовлено у прийнятті заяви
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту гр. Ірану
ОСОБА_4.

Оскаржуваний наказ був винесений на
підставі подання головного
спеціаліста відділу по роботі з
біженцями Варченко В.І., яким
відмовлено у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, оскільки позивачу раніше було
відмовлено у наданні такого статусу на
підставі рішення ДМС України від 05
листопада 2012 року №539-12. 18 червня 2014
року позивач звернувся до Управління у
справах біженців ГУ ДМС України в м.
Києві із заявою про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту. Після вивчення та аналізу
заяви було встановлено, що умови, які
викладені у заяві від 23 квітня 2012 року і
умови, викладені у заяві від 18 червня 2014
року ідентичні.

Не погоджуючись з такими діями
відповідача та вважаючи свої права
порушеними, позивач звернувся до суду з
даним адміністративним позовом.

Як вбачається з наявних матеріалів
справи, позивач є громадянином Ірану,
за віросповіданням - християнин. Країну
походження покинув у 2007 році, у 1994 році
приїхав в Україну як турист та через
два роки прилетів в Україну, щоб
розпочати свій бізнес, у той же період
прийняв християнство. З пояснень
позивача, у 2005 році, коли привіз додому
християнську літературу та
відеокасету з його хрещенням, його
затримали в аеропорту на 3 тижні, вдруге
його було затримало за читання Біблії.

Представник позивача зазначає, що
умови позивача не змінилися, однак, на
час розгляду заяви позивача від 23
квітня 2012 року про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, стаття 1 Закону діяла в іншій
редакції.

Спірні правовідносини врегульовано
нормами Конституції України; Кодексу
адміністративного судочинства
України; положеннями Конвенції про
статус біженців 1951 року; Протоколом
щодо статусу біженців 1967 року; Законом
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту».

Згідно з п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
біженець - особа, яка не є громадянином
України і внаслідок обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
особа, яка потребує додаткового
захисту, - особа, яка не є біженцем
відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

З аналізу п.13 ч. 1 статті 1 Закону
вбачається, що станом на день розгляду
заяви позивача від 18 червня 2014 року
було розширено критерії визнання
особою, яка потребує додаткового
захисту, зокрема внесено такі умови як
загальнопоширене насильство в
ситуаціях міжнародного або
внутрішнього збройного конфлікту чи
систематичного порушення прав людини і
особа не може чи не бажає повернутися
до такої країни внаслідок зазначених
побоювань.

Тобто, відповідачем прийнято рішення
про відмову у прийнятті заяви позивача
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту без
врахування змін до редакції п. 13 ч.1
статті 1 Закону України "Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту" та без надання
оцінки обставинам, викладеним у
заяві-анкеті від 18 червня 2014 року в
контексті зазначених змін до статті 1
Закону.

За змістом ч. 1 статті 5 вказаного
Закону, особа, яка з наміром бути
визнаною біженцем в Україні або особою,
яка потребує додаткового захисту,
перетнула державний кордон України в
порядку, встановленому законодавством
України, повинна протягом п'яти робочих
днів звернутися до центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 1 статті 7 вказаного
Закону, оформлення документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, проводиться на
підставі заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту. Така заява особисто подається
іноземцем чи особою без громадянства
або її законним представником до
органу міграційної служби в Автономній
Республіці Крим, областях, містах Києві
та Севастополі за місцем тимчасового
перебування заявника.

Відповідно до ч. 6 статті 5 вказаного
Закону, Центральний орган виконавчої
влади, що реалізує державну політику у
сфері біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
може прийняти рішення про відмову в
прийнятті заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, в разі, якщо заявник видає себе
за іншу особу або якщо заявнику раніше
було відмовлено у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, за відсутності умов,
передбачених пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 цього Закону, якщо
зазначені умови не змінилися.

З огляду на викладене, колегія судців
погоджується з висновком суду першої
інстанції пpo правомірність рішення
відповідача про відмову в прийнятті
заяви про визнання біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту, тому
позов у частині визнання
неправомірними дій Головного
управління державної міграційної
служби України щодо відмови у
прийнятті заяви позивача про визнання
його біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту не підлягає
задоволенню.

Однак, проаналізувавши наведені
законодавчі норми, повно та всебічно
дослідивши матеріали справи, колегія
суддів вважає, що для належного захисту
прав та інтересів, позивача необхідно
зобов'язати відповідача повторно
розглянути заяву позивача про визнання
його біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

З огляду на вищевикладене, колегія
суддів вважає, що позиція суду першої
інстанції про задоволення позовних
вимог громадянина Ірана ОСОБА_4
відповідає наведеним законодавчим
нормам.

Таким чином, правомірним є висновок
суду першої інстанції про задоволення
даного адміністративного позову
частково.

Отже, при ухваленні оскаржуваної
постанови судом першої інстанції було
дотримано всіх вимог законодавства, а
тому відсутні підстави для її
скасування.

Відповідно до статті 200 КАС України -
суд апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС
України суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Головного
управління Державної міграційної
служби України в місті Києві - залишити
без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 30 липня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили в порядку,
встановленому статтею 254 КАС України та
може бути оскаржена безпосередньо до
адміністративного суду касаційної
інстанції в порядку і строки,
встановлені статтею 212 КАС України.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя
Файдюк В.В.

Судді:
Чаку Є.В.

Старова Н.Е.