Справа № 820/16038/14
Суддя: Полях Н.А.
Дата ухвалення: 2014-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

09 жовтня 2014 р.
№ 820/16038/14

Харківський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді - Полях Н.А.,

при секретарі судового засідання -
Корнієнка А.Д.,

за участі:

представника позивача - Якубенко Ю.В.,

представника відповідача - Гаркуши
О.В.,

розглянувши адміністративний позов
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Торговий дім
"Гранітний кар'єр" до Державної
податкової інспекції у Дзержинському
районі м. Харкова Головного управління
Міндоходів у Харківській області про
скасування податкового
повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, Товариство з обмеженою
відповідальністю "Торговий дім
"Гранітний кар'єр" звернувся до
Харківського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції у Дзержинському
районі м. Харкова Головного управління
Міндоходів у Харківській області, в
якому просить суд, з урахуванням
уточнень, скасувати податкове
повідомлення - рішення Державної
податкової інспекції у Дзержинському
районі м. Харкова Головного управління
Міндоходів у Харківській області від
24.03.2014 року №, яким Товариству з
обмеженою відповідальністю «Торговий
дім «Гранітний кар'єр» визначено суму
грошового зобов'язання з ПДВ за
основним платежем у розмірі 285072,00 грн.,
за штрафними санкціями 71268,00 грн.;
скасувати податкове повідомлення -
рішення Державної податкової
інспекції у Дзержинському районі м.
Харкова Головного управління
Міндоходів у Харківській області від
24.03.2014 року № у частині зменшення
Товариству з обмеженою
відповідальністю «Торговий дім
«Гранітний кар'єр» розміру від'ємного
значення ПДВ за грудень 2013 р. у розмірі
1498342,52 грн.; скасувати податкове
повідомлення - рішення Державної
податкової інспекції у Дзержинському
районі м. Харкова Головного управління
Міндоходів у Харківській області від
01.08.2014 року №, яким Товариству з
обмеженою відповідальністю «Торговий
дім «Гранітний кар'єр» визначено суму
грошового зобов'язання за платежем
податок на додану вартість за основним
платежем у розмірі 272417,00 грн. та за
штрафними санкціями 68104,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що висновки акту перевірки,
на підставі яких винесені оскаржувані
податкові повідомлення-рішення, не
відповідають дійсності, підтверджені
факти господарських операцій
протиправно перекручені, а податкові
повідомлення-рішення мають бути
скасовані.

Представник позивача в судовому
засіданні підтримав позовні вимоги в
повному обсязі, просив їх задовольнити,
посилаючись на обставини, викладені в
позовній заяві та письмових
поясненнях.

Представник відповідача у судовому
засіданні заперечував проти позову,
просив відмовити у його задоволенні,
посилаючись на наведені у письмових
запереченнях обставини.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши матеріали справи,
суд встановив такі обставини.

Суд зазначає, що після уточнень позивач
просить скасувати податкове
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у Дзержинському
районі м. Харкова Головного управління
Міндоходів у Харківській області від
24.03.2014 року № у частині зменшення
Товариству з обмеженою
відповідальністю «Торговий дім
«Гранітний кар'єр» розміру від'ємного
значення ПДВ за грудень 2013 р. у розмірі
1498342,52 грн. замість розміру від'ємного
значення ПДВ за грудень 2013 р. - 1533840,00
грн.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що позивач не оскаржує прийняття
зазначеного вище податкового
повідомлення-рішення в частині
зменшення Товариству з обмеженою
відповідальністю «Торговий дім
«Гранітний кар'єр» розміру від'ємного
значення ПДВ по взаємовідносинам з ТОВ
"Трансгарант-Україна". Отже, суд у даній
адміністративній справі відносини
позивача з ТОВ "Трансгарант-Україна" не
розглядає.

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Торговий дім
"Гранітний кар'єр" зареєстроване як
юридична особа та перебуває на обліку
Державної податкової інспекції у
Дзержинському районі м. Харкова
Головного управління Міндоходів у
Харківській області.

Судом встановлено, що на підставі
наказу №222 від 04.02.2014 року податковим
органом було проведено документальну
позапланову виїзну перевірку ТОВ
«Торговий дім «Гранітний кар'єр» () з питань достовірності
нарахування суми залишку від'ємного
значення, який після бюджетного
відшкодування включається до складу
податкового кредиту наступного
податкового періоду (рядок 24), по
податковій декларації з ПДВ за грудень
2013 року з урахуванням уточнюючих
розрахунків.

За результатами перевірки було
складено акт від 28.02.2014 року
№640/20-30-15-01-10/38494286, яким встановлено такі
порушення:

- на порушення п. 5 Порядку №1246, п. 16
Порядку №1379, п. 201.10 ст. 201 Кодексу та п.
198.6. ст. 198 Кодексу завищено розмір
податкового кредиту на 736616,06 грн., в т. ч.
за липень 2013 р. на 231191,67 грн., серпень 2013
р. на 66666,67 грн., вересень 2013 р. - на 41666,67
грн., жовтень 2013 р. - на 280666,67 грн.,
листопад 2013 р. на 33091,05 грн. та за грудень
2013 р. - на 83333,33 грн.;

- на порушення п. 198.6 ст. 198, п. 201.1 ст. 201
Кодексу, ч. 8 п. 201.10 ст. 201 Кодексу та ч. 9 п.
201.10 ст. 201 Кодексу, п. 4 та п. 6 Порядку
№1379, завищено суму податкового кредиту
серпня 2013 р. на 62654,60 грн.;

- безпідставно віднесено до складу
податкового кредиту - послуги комісії,
отримані від ПП «АС-Харків», на
загальну суму 153276,7 грн., чим порушено
вимоги ч. 2 п. 198.3, п. 198.4 ст. 198 Кодексу;

- завищено суму податкового кредиту на
суму 35497,48 грн. за липень 2013 р., що
підтверджується виникненням
розбіжностей в базі співставлення між
підприємствами ТОВ «ТД «Гранітний
кар'єр» та ДП «ТРАНСГАРАНТ-УКРАЇНА» та
фактичною відсутністю двох однакових
податкових накладних №115 від 16.07.2013 р.;

- на порушення п. пп. Б, п. 185.1. ст. 185, п.
186.4. ст. 186, ст. 194, п. 193.1. ст. 193 Кодексу та
п. 6 Розділу ІІІ порядку заповнення і
подання податкової звітності з ПДВ,
затв. Наказом Міністерства фінансів
України від 25.11.2011 р. №149, занижено
розмір податкових зобов'язань на 830866,79
грн., в т. ч. за серпень 2013 р. - на 165355,01
грн., вересень 2013 р. на 393634,01 грн.,
жовтень 2013 р. 151596,29 грн., листопад 2013 р. -
на 71285,77 грн. та за грудень 2013 р. - на
48995,71 грн.

На підставі акту перевірки
відповідачем було прийнято податкові
повідомлення-рішення № від 24.03.2014
року, яким ТОВ «ТД «Гранітний кар'єр»
визначено суму грошового зобов'язання
за платежем податок на додану вартість
за основним платежем у розмірі 285072,00
грн. та за штрафними санкціями - 71268,00
грн.; № від 24.03.2014 року, яким ТОВ
«ТД «Гранітний кар'єр» зменшено розмір
від'ємного значення ПДВ за грудень 2013
року у розмірі 1533840,00 грн.

Судом встановлено, що позивачем
вказані податкові-повідомлення
рішення оскаржувалися в
адміністративному порядку шляхом
подання скарг до ГУ Міндоходів у
Харківській області та Міністерства
доходів і зборів України.

Рішенням податкового органу від 11.06.2014
року №3825/10/20/20-40-10-04-17 скаргу ТОВ «ТД
«Гранітний кар'єр» було частково
задоволено та скасовано податкове
повідомлення-рішення № від
24.03.2014 року в частині збільшення
грошового зобов'язання за платежем ПДВ
у сумі 15818,75 грн., в тому числі за
основним платежем у розмірі 12655,00 грн.
та за штрафними санкціями 3163,00 грн., в
іншій частині податкові
повідомлення-рішення залишено без
змін. Після чого ДПІ у Дзержинському
районі м. Харкова ГУ Міндоходів у
Харківській області було прийнято ще
одне податкове повідомлення-рішення
№ від 01.08.2014 року, яким ТОВ «ТД
«Гранітний кар'єр» визначено суму
грошового зобов'язання за платежем
податок на додану вартість за основним
платежем у розмірі 272417,00 грн. та за
штрафними санкціями 68104,00 грн.

Судом встановлено, що у періоді, який
перевірявся, позивач мав відносини з
ТОВ "Українське промислове агентство".

Так, між ТОВ "Українське промислове
агентство" (орендодавець) та ТОВ "ТД
"Гранітний кар'єр" було укладено
договір від 20.06.2013 року №20/06/13 оренди
залізничного рухомого складу,
відповідно до якого орендодавець
зобов'язується передати, а орендар
прийняти в оренду залізничний рухомий
склад орендодавця, придатний до
перевезень в технічному і комерційному
стані, очищений від залишків вантажу,
що раніше перевозився, і підготовленим
для перевезення вантажу вказаного в
листі-заявці орендаря (т.1 а.с.89-91).

Факт виконання зазначеного договору
підтверджується актами виконаних
робіт (послуг), підписаними сторонами
договору (т.1 а.с.92-121).

Розрахунки за договором проводились в
безготівковій формі (т.1 а.с.122-143).

На підставі цього ТОВ "Українське
промислове агентство" виписало
позивачу податкові накладні (т.1
а.с.145-161), які також було зареєстровано в
єдиному реєстрі податкових накладних
(т.1 а.с.144).

На момент виникнення спірних відносин
ТОВ "Українське промислове агентство"
було зареєстроване як юридична особа
та було платником податку на додану
вартість.

Таким чином, ТОВ "Українське промислове
агентство" виконало свої зобов'язання
за договором, а позивач прийняв
виконані роботи, що підтверджується
даними податкового та бухгалтерського
обліку.

20.06.2013 року між ТОВ "Інноваційна
промисловість" (орендодавець) та ТОВ "ТД
"Гранітний кар'єр" було укладено
договір оренди залізничного рухомого
складу №200613, відповідно до якого
орендодавець зобов'язується передати,
а орендар прийняти в оренду
залізничний рухомий склад орендодавця,
придатний до перевезень в технічному і
комерційному стані, очищений від
залишків вантажу, що раніше
перевозився, і підготовленим для
перевезення вантажу вказаного в
листі-заявці орендаря (т.1 а.с.162-167).

Виконання зазначеного договору
підтверджується актами виконаних
робіт (послуг) (т.1 а.с.168-186). Розрахунки
здійснювались в безготівковій формі,
що підтверджується платіжними
дорученнями (т.1 а.с.187-201).

Представником позивача також надано
податкову накладну від 31.07.2013 року №3,
яка відповідно до тверджень,
викладених в акті перевірки, заповнена
з порушенням вимог законодавства (т.1
а.с.202).

На момент виникнення спірних відносин
ТОВ "Інноваційна промисловість" було
зареєстроване як юридична особа та
було платником податку на додану
вартість.

Таким чином, ТОВ "Інноваційна
промисловість" виконало свої
зобов'язання за договором, а позивач
прийняв виконані роботи, що
підтверджується даними податкового та
бухгалтерського обліку.

Так, судом встановлено реальність
відносин, що виникли між позивачем та
його контрагентами ТОВ "Українське
промислове агентство" та ТОВ
"Інноваційна промисловість", що
підтверджується первинними
документами, які містяться в
матеріалах справи.

Таким чином, судом встановлено, що
податковим органом зроблено висновок
про включення позивачем до складу
податкового кредиту липня - грудня 2013
року сум ПДВ по податковим накладним,
щодо яких було порушено порядок їх
реєстрації в ЄРПН у розмірі 736616,06 грн.
(підписані не уповноваженою особою), а у
податковій накладній від 31.07.2013 року №3
відсутній вид цивільно-правового
договору.

Згідно з п. 201.10 ст.201 ПК України
податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.
При здійсненні операцій з постачання
товарів/послуг платник податку -
продавець товарів/послуг зобов'язаний
надати покупцю податкову накладну та
зареєструвати її в Єдиному реєстрі
податкових накладних.

Згідно з п. 4 Порядку заповнення
податкової накладної, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 01.11.2011 року №1379, місцезнаходження
(податкова адреса) продавця та
місцезнаходження (податкова адреса)
покупця вказуються з урахуванням вимог
статті 45 глави I розділу II Кодексу та
статей 29 і 93 ЦК України. У графі «Вид
цивільно-правового договору»
податкової накладної зазначається вид
цивільно-правового договору згідно з
видом договірних зобов'язань,
визначених ЦК України. Дата укладання
договору проставляється відповідно до
вимог пункту 3 цього Порядку.

Суд зазначає, що податковий орган не
ставить під сумнів виконання
зазначених вище договорів, але
зазначає, що податкові накладні
підписано не уповноваженою особою та
заповнено з помилками.

Відповідно до вимог ст. 4 Закону України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" одним із принципів
бухгалтерського обліку є превалювання
суті над формою, тобто операції
обліковуються відповідно до їх суті, а
не лише з урахуванням юридичної форми.

Крім того, слід зазначити, що сама собою
наявність або відсутність окремих
документів, а так само помилки у їх
оформленні не є підставою для
висновків про відсутність
господарської операції, якщо з інших
даних вбачається, що фактичний рух
активів або зміни у власному капіталі
чи зобов'язаннях платника податків у
зв'язку з його господарською
діяльністю мали місце. Крім того, вони
не є підставою для висновку про
неправомірність віднесення понесених
покупцем витрат до валових витрат та
про обґрунтованість рішення
податкової інспекції щодо нарахування
податкового зобов'язання.

Судом підтверджено факт виконання
позивачем та контрагентами ТОВ
"Українське промислове агентство" та
ТОВ "Інноваційна промисловість"
зобов'язань за спірним правочинами.
Первинні документи не мають дефектів
форми, змісту або походження, котрі в
силу ст.9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні", п.201.1 ст. 201
Податкового кодексу України, п.2.4
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 року №88, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 05.06.1995
року за №168/704 спричиняють втрату
первинними документами юридичної сили
і доказовості.

Також, суд зазначає, що в силу положень
Цивільного кодексу України,
Господарського кодексу України та
Закону України "Про державну
реєстрацію юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців" позивач та
контрагент позивача є окремими
суб'єктами права зі статусом юридичної
особи, а відтак позивач та контрагент
позивача є окремими платниками податку
на додану вартість та податку на
прибуток. За таких обставин, межі
юридичної відповідальності кожного
платника податків, яка (слід розуміти -
відповідальність) відповідно до ст. 61
Конституції України має
індивідуальний характер, поширюються
на діяння, що визнаються законом
протиправними та були вчинені саме цим
платником. Притягнення суб'єкта права
до відповідальності за діяння, що було
вчинено іншою особою, є неможливим, за
винятком встановлених ст. 228 Цивільного
кодексу України та ст.ст. 207 і 208
Господарського кодексу України
випадків свідомого укладення таким
суб'єктом права нікчемного правочину з
метою відображення певних первинних
документів в податковому обліку без
фактичного проведення господарських
операцій.

Саме така правова позиція викладена
Європейським Судом з прав людини
(рішення від 22.01.2009 у справі "БУЛВЕС" АД
проти Болгарії" (заява № 3991/03), а також
Верховним Судом України (постанова від
09.09.2008 у справі №21-500во08, постанова від
01.06.2010 у справі № 21-573во10, постанова від
31.01.2011 у справі за позовом ЗАТ
"Мукачівський лісокомбінат" до
Мукачівської ОДПІ про визнання
недійсним податкового
повідомлення-рішення, постанова від
31.01.2011 у справі за позовом ТОВ "Фірма
"ВІК" до ДПІ у м. Херсоні про визнання
недійсними податкових
повідомлень-рішень).

Згідно з ч.1 ст.244-2 КАС України рішення
Верховного Суду України, прийняте за
результатами розгляду заяви про
перегляд судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначені норми права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що підприємством правомірно
сформовано податковий кредит по
податковим накладним по
взаємовідносинам позивача з ТОВ
"Українське промислове агентство" та
ТОВ "Інноваційна промисловість".

Судом встановлено, що позивач у
періоді, що перевірявся, мав
взаємовідносини з ПП "Ас-Харків".

Так, 01.07.2013 року між ТОВ "ТД "Гранітний
кар'єр " (комітент) та ПП "Ас-Харків"
(комісіонер) було укладено договір
комісії №ДГ-1/07/13, відповідно до умов
якого комісіонер зобов'язується від
свого імені за дорученням і за рахунок
комітента за винагороду здійснювати з
третіми особами посередницькі послуги,
спрямовані на вдосконалення роботи
комітенту (т.1 а.с.203).

На виконання договору ПП "Ас-Харків"
були виписані позивачу рахунки-фактури
(т.1 а.с.235-241).

Після виконання зазначеного договору
сторонами були підписані акти
здачі-прийняття робіт (надання послуг)
(т.1 а.с.204-230), звіти комісіонера (т.1
а.с.231-234), ПП "Ас-Харків" були виписані
позивачу податкові накладні (т.1 а.с.250,
т.2 а.с. 4-26).

Розрахунки проводились в
безготівковій формі (т.1 а.с.242-249).

На момент виникнення спірних відносин
ПП "Ас-Харків" було зареєстроване як
юридична особа та було платником
податку на додану вартість.

Таким чином, ПП "Ас-Харків" виконало
свої зобов'язання за договором, а
позивач прийняв виконані роботи, що
підтверджується даними податкового та
бухгалтерського обліку.

Щодо встановленого актом перевірки
порушення п.п.б п.185.1 ст.185, п.186.4 ст.186,
ст..194, п.193.1 ст.193 ПК України та заниження
розміру податкових зобов'язань на 830866,79
грн. по взаємовідносинам позивача з ТОВ
«РосТранс» (Російська Федерація) судом
встановлені такі обставини.

В акті перевірки контролюючий орган
дійшов висновку про те, що операції за
договором про надання послуг
транспортного експедирування №14/06-13Е
від14.06.2013 року, укладеним між позивачем
та ТОВ «РосТранс» (Російська Федерація)
(т.2 а.с.27-30), є операціями з надання
послуг з оренди рухомого складу, які є
об'єктом оподаткування за ставкою 20%.

Суд зазначає, що згідно з пп. б п. 185.1 ст.
185 ПК України об'єктом оподаткування є
операції платників податку з
постачання послуг, місце постачання
яких розташоване на митній території
України, відповідно до ст. 186 Кодексу.

Згідно з пп. ж п. 186.3 ст. 186 ПК України
місцем надання
транспортно-експедиторських послуг
вважається місце, в якому отримувач
послуг зареєстрований як суб'єкт
господарювання або у разі відсутності
такого місця - місце постійного чи
переважного його проживання.

Згідно з п.п. 186.2.1 (в) п.186.2 ст.186 ПК
України місце постачання послуг,
пов'язаних із перевезенням вантажів є
місце фактичного постачання послуг,
пов'язаних з рухомим майном.

З долученої до матеріалів справи копії
договору про надання послуг
транспортного експедирування №14/06-13Е
від14.06.2013 року судом встановлено, що
предметом укладеного договору є
надання послуг транспортного
експедирування перевезень вантажів
залізничним транспортом
зовнішньоторгових вантажів та інших
послуг передбачених даним договором.
Згідно з п. 1.3. такі послуги в себе
включають: організацію перевезень
вантажів Замовника в об'ємі послуг і
обов'язків, передбачених цим Договором;
інформування замовника про дати
підходу і кількісний склад
напіввагонів; подання на піввагонів на
станцію навантаження та оплата
пов'язаних із цим витрат; надання
інструкцій із заповнення перевізних
документів на відправку порожніх на
піввагонів; забезпечення повернення
порожніх на піввагонів зі станції
призначення і оплата пов'язаних із цим
витрат.

З актів наданих послуг та
вантажно-митних декларацій, судом
встановлено, що позивачем на адресу ТОВ
«РосТранс» (Російська Федерація) були
надані послуги, пов'язані із
перевезенням вантажів з використанням
рухомого складу, які знаходяться у
фрахті (використанні). Місцем надання
таких послуг, відповідно, є місце
реєстрації отримувача послуг - ТОВ
«РосТранс» (Російська Федерація). Факт
виконання сторонами вказаного
договору повністю підтверджується
долученими до матеріалів справи
копіями договору, актів наданих послуг,
виписки по банківському рахунку.

Отже, суд дійшов висновку про те, що
операції за договором про надання
послуг транспортного експедирування
№14/06-13Е від 14.06.2013 року не підлягають
оподаткуванню податком на додану
вартість, оскільки місцем надання
таких послуг є місце реєстрації
отримувача послуг ТОВ «РосТранс»,
тобто Російська Федерація. З огляду на
викладене контролюючим органом
безпідставно застосовано до даних
операцій ставку податку 20%.

Також суд зазначає, що є помилковими
висновки контролюючого органу про те,
що операції за договором про надання
послуг транспортного експедирування
№14/06-13Е від14.06.2013 року є операціями з
надання послуг з оренди рухомого
складу, оскільки такий висновок
повністю суперечить предмету договору
та суті наданих за договором послуг.

Так, статтею 759 ЦК України визначено, що
за договором найму (оренди) наймодавець
передає або зобов'язується передати
наймачеві майно у користування за
плату на певний строк.

Натомість, ст. 9 Закону України "Про
транспортно-експедиторську
діяльність" встановлено, що за
договором транспортного
експедирування одна сторона
(експедитор) зобов'язується за плату і
за рахунок другої сторони (клієнта)
виконати або організувати виконання
визначених договором послуг,
пов'язаних з перевезенням вантажу.

Згідно з п. 1.4. Договору про надання
послуг транспортного експедирування
№14/06-13Е від14.06.2013 року право володіння
та користування на піввагонами у
період їх використання по цьому
Договору до Замовника не переходить.
Більш того, згідно з п. 15. Договору
послуги у відповідності із цим
Договором надаються саме у зв'язку із
перевезенням вантажів, що належать
замовнику, до Російської Федерації.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що податковий орган неправомірно
застосував до позивача ставку ПДВ 20% по
взаємовідносинам з ТОВ «РосТранс».

Дефектність первинних документів, які
було укладено між позивачем та
зазначеними вище контрагентами, а
також факт нереальності проведення
фінансово-господарських операцій
судом не виявлено.

Судом встановлено, що податкові
накладні, виписані контрагентами
позивача, відповідають вимогам
Податкового кодексу України.

Аналізуючи норми Податкового кодексу
України (далі - ПК України) суд
встановив таке.

Відповідно до п. 198.3 статті 198 ПК України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Виходячи з вимог п.п. «а» п. 198.1 статті 198
ПК України право на віднесення сум
податку до податкового кредиту виникає
у разі здійснення операцій з придбання
послуг.

Згідно з п.198.2 статті 198 ПК України датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг або
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Відповідно до п. 198.6. статті 198 ПК
України не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними (або
підтверджені податковими накладними,
оформленими з порушенням вимог статті
201 цього Кодексу) чи не підтверджені
митними деклараціями, іншими
документами, передбаченими пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу.

Згідно з п. 200.1 статті 200 ПК України сума
податку, що підлягає бюджетному
відшкодуванню, визначається як різниця
між сумою податкового зобов'язання
звітного (податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду.

Аналіз положень податкового
законодавства вказує на те, що
законодавець не ставить в залежність
право позивача на формування
податкового кредиту від податкового
обліку (стану) інших осіб і фактичної
сплати контрагентом податку до
бюджету. Питання податкового кредиту
поширюється тільки на окремо взятого
платника податків (позивача) і не
ставить цей факт у залежність від
розрахунку з бюджетом третіх осіб.

Склад валових витрат та порядок їх
визначення встановлено статтями 138, 139
ПК України.

Згідно з п. 138.2 ПК України витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

У разі якщо платник податку здійснює
виробництво товарів, виконання робіт,
надання послуг з довготривалим (більше
одного року) технологічним циклом
виробництва за умови, що договорами,
укладеними на виробництво таких
товарів, виконання робіт, надання
послуг, не передбачено поетапної їх
здачі, до витрат звітного податкового
періоду включаються витрати, пов'язані
з виробництвом таких товарів,
виконанням робіт, наданням послуг у
цьому періоді.

Пунктом 138.8 статті 138 ПК України
встановлено, що собівартість
виготовлених та реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг
складається з витрат, прямо пов'язаних
з виробництвом таких товарів,
виконанням робіт, наданням послуг, а
саме: прямих матеріальних витрат;
прямих витрат на оплату праці;
амортизації виробничих основних
засобів та нематеріальних активів,
безпосередньо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг;
загальновиробничі витрати, які
відносяться на собівартість
виготовлених та реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг
відповідно до положень (стандартів)
бухгалтерського обліку; вартості
придбаних послуг, прямо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг; інших прямих
витрат, у тому числі витрат з придбання
електричної енергії (включаючи
реактивну);

Відповідно до п.п. 139.1.9 п. 139.1 статті 139 ПК
України не включаються до складу
витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Відповідно до статті 3 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» фінансова,
податкова, статистична та інші види
звітності, що використовують грошовий
вимірник, ґрунтуються на даних
бухгалтерського обліку.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Щодо визнання правочинів, укладених
між позивачем та його контрагентами,
недійсними суд зазначає наступне.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
(далі - ЦК України) загальними вимогами,
додержання яких є необхідними для
чинності правочину є: зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам; особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних
дітей.

Згідно зі статтею 204 ЦК України
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Відповідно до частин 1, 2 статті 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Згідно зі статтею 234 ЦК України
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом
недійсним. Правові наслідки визнання
фіктивного правочину недійсним
встановлюються законами.

Відповідно до ч.1 ст.228 ЦК України
правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини та
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Конституційні права людини та
громадянина, порушення яких є
підставою нікчемності правочину, що
порушує публічний порядок, закріплені
в Основному Законі держави -
Конституції України, яка в ст. 3
найвищою соціальною цінністю
проголошує людину, її життя і здоров'я,
честь та гідність, недоторканність і
безпеку. Крім цього, у разі
спрямованості правочину на знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним, дії
особи кваліфікуватимуться як злочини
або адміністративні проступки, і, як
наслідок, будуть порушувати
Кримінальний кодекс України або Кодекс
України про адміністративні
правопорушення. Законодавець
відокремив порушення публічного
порядку від інших підстав нікчемності
правочинів, керуючись тим, що публічний
порядок держави порушується у разі
порушення нормативних актів, у яких він
закріплений, а саме: Конституції
України, Кримінального кодексу України
та Кодексу України про адміністративні
правопорушення.

Оскільки ст. 228 ЦК України для
правочину, що порушує публічний
порядок, передбачає наявність умислу
сторін (сторони) на незаконний
результат, а також суперечність його
публічно-правовим актам держави, то
такий умисел повинен встановлюватись
під час розслідування кримінальної
справи і розгляду її в суді або в ході
провадження у справі про
адміністративне правопорушення.

Можливість такого порядку
встановлення умислу сторін також прямо
витікає з висновку про те, що однією з
ознак правочину, що порушує публічний
порядок, є заборона його нормами
кримінального чи адміністративного
законодавства. Ці правочини порушують
виключно публічно-правові норми, які
одночасно становлять правопорушення у
вигляді злочину чи
адміністративно-правового делікту.

А відтак, під правочини, що порушують
публічний порядок, підпадають
правочини, спрямовані (вчинені з
умислом) на порушення публічних
нормативно-правових актів: Конституції
України, валютного, митного,
податкового, антимонопольного та
іншого публічно-правового
законодавства, у якому закріплені
основи державного ладу, політичної
системи, економічної безпеки держави, і
у той же час є злочинами чи
адміністративно-правовими деліктами.
Це, зокрема, правочини, що спрямовані на
порушення конституційних прав і свобод
людини та громадянина; ухилення
суб'єктами господарювання від сплати
податків; незаконне відчуження або
користування об'єктами права власності
українського народу; правочини,
спрямовані на незаконний обіг
вилучених з вільного обігу предметів
або предметів, обіг яких обмежено;
правочини, вчинені з метою порушення
антимонопольного законодавства та
спрямовані на зайняття забороненими
видами господарської діяльності, а
також інші, спрямовані на порушення
публічно-правових нормативних актів.

Таким чином, визначенню правочину як
такого, що порушує публічний порядок,
повинен передувати вирок суду про
притягнення учасника (учасників)
такого правочину до кримінальної
відповідальності, який набрав
чинності, чи постанова компетентного
органу про притягнення зазначених осіб
до адміністративної відповідальності.

На підставі викладеного суд приходить
до висновку, що угоди, укладені між
позивачем та його контрагентами, є
чинними та не визнаними у
встановленому порядку недійсними.

Судом також встановлено, що необхідною
умовою для включення понесених витрат
на придбання товарів (робіт, послуг) до
складу валових витрат є наявність
зв'язку товарів (робіт, послуг) з
господарською діяльністю
підприємства. Судом встановлено, що
придбання позивачем товарів, а також
отримання робіт та послуг
безпосередньо пов'язано з
господарською діяльністю
підприємства, що направлена на
отримання доходу.

Позивачем надані всі належні первинні
документи, що підтверджують реальність
здійснення ним господарських операцій.

Отже, позивачем було повністю
дотримано вимоги ПК України.

Відповідно до вимог частини 2 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
позову.

Відповідачем не доведено факт
порушення позивачем зазначених вище
норм податкового законодавства.

Відповідно до п.п.1, 3 частини 3 статті 2
КАС України у справах щодо оскарження
рішень суб'єктів владних повноважень
суди перевіряють, чи прийняті вони на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України, обґрунтовано, тобто з
урахуванням усіх обставин, що мають
значення для прийняття рішення.

Враховуючи викладене, суд дійшов до
висновку, що оскаржувані податкові
повідомлення-рішення, прийняті
податковим органом, є необґрунтованими
та такими, що не відповідають вимогам
законодавства, через що позовні вимоги
про скасування податкових
повідомлень-рішень підлягають
задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 2, 8-14, 71, 94, 160-163, 167, 186 КАС
України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Товариства з
обмеженою відповідальністю "Торговий
дім "Гранітний кар'єр" до Державної
податкової інспекції у Дзержинському
районі м. Харкова Головного управління
Міндоходів у Харківській області про
скасування податкового
повідомлення-рішення - задовольнити у
повному обсязі.

Скасувати податкове
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у Дзержинському
районі м. Харкова Головного управління
Міндоходів у Харківській області від
24.03.2014 року №, яким Товариству з
обмеженою відповідальністю "Торговий
дім ''Гранітний кар'єр" визначено суму
грошового зобов'язання з ПДВ за
основним платежем у розмірі 285072,00 грн.,
за штрафними санкціями 71268,00 грн.

Скасувати податкове
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у Дзержинському
районі м. Харкова Головного управління
Міндоходів у Харківській області від
24.03.2014 року № у частині зменшення
Товариству з обмеженою
відповідальністю "Торговий дім
"Гранітний кар'єр" розміру від'ємного
значення ПДВ за грудень 2013 року у
розмірі 1498342,52 грн.

Скасувати податкове
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у Дзержинському
районі м. Харкова Головного управління
Міндоходів у Харківській області від
01.08.2014 року №, яким Товариству з
обмеженою відповідальністю "Торговий
дім "Гранітний кар'єр'' визначено суму
грошового зобов'язання за платежем ПДВ
за основним платежем у розмірі 272417,00
грн. та за штрафними санкціями 68104,00 грн.

Стягнути з Державного бюджету України
(р/р 4011, отримувач: УДКСУ у
Червонозаводському районі м. Харкова,
код 37999628, банк ГУДКСУ у Харківській
області, МФО 851011) на користь Товариства
з обмеженою відповідальністю
''Торговий дім "Гранітний кар'єр" (код
38494286) судові витрати у розмірі 487,20
(чотириста вісімдесят сім) грн. 20 коп.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Харківського
апеляційного адміністративного суду
через Харківський окружний
адміністративний суд шляхом подачі
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня її проголошення. У разі
застосування судом частини третьої
статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови. Копія
апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлений
14.10.2014 року.

Суддя
Н.А. Полях