Справа № 2а-7185/10/1070
Суддя: Лосєв А.М.
Дата ухвалення: 2014-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2014 року
м. Київ К/9991/62036/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів: Лосєва А.М.,
Бившевої Л.І., Шипуліної
Т.М.,розглянувши у попередньому
судовому засіданні

касаційну скаргу Дочірнього
підприємства з іноземними
інвестиціями «Аіро Кейтерінг Сервісіз
Україна»

на постанову Київського окружного
адміністративного суду від 23.05.2011

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 18.09.2012

у справі № 2а-7185/10/1070

за позовом Дочірнього підприємства з
іноземними інвестиціями «Аіро
Кейтерінг Сервісіз Україна»

до Бориспільської об'єднаної державної
податкової інспекції Київської
області

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 23.05.2011,
залишеною без змін ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 18.09.2012, відмовлено у задоволенні
позовних вимог Дочірнього
підприємства з іноземними
інвестиціями «Аіро Кейтерінг Сервісіз
Україна» (надалі - позивач, ДП з
іноземними інвестиціями «Аіро
Кейтерінг Сервісіз Україна») до
Бориспільської об'єднаної державної
податкової інспекції Київської
області (надалі - відповідач,
Бориспільська ОДПІ) про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень від
18.12.2009 № /0, від 15.02.2010 № /1 та
від 26.07.2010 № /3.

Вважаючи, що рішення судів першої та
апеляційної інстанцій прийнято з
порушенням норм матеріального права,
позивач звернувся до Вищого
адміністративного суду України із
касаційною скаргою, у якій просить
скасувати постанову Київського
окружного адміністративного суду від
23.05.2011 та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 18.09.2012 і задовольнити позов в
повному обсязі.

Відповідач не надав письмових
заперечень на касаційну скаргу, що не
перешкоджає її розгляду.

Відповідно до частини першої статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що в листопаді-грудні 2009
року працівниками Бориспільської ОДПІ
було проведено позапланову виїзну
перевірку з питань достовірності
нарахування позивачем сум бюджетного
відшкодування податку на додану
вартість на розрахунковий рахунок у
банку за вересень 2009 року, які виникли
за рахунок від'ємного значення з
податку на додану вартість, що
декларувалось за серпень 2009 року.

В ході проведення перевірки,
податковим органом встановлено, що
позивачем віднесено до складу
податкового кредиту податок на додану
вартість за податковою накладною, яка
складена з порушенням вимог Законів
України «Про податок на додану
вартість», «Про бухгалтерський облік
та фінансову звітність в Україні» та
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 № 88, що призвело до завищення
позивачем суми бюджетного
відшкодування за вересень 2009 року на
суму 6 658,00 грн. Відповідачем складено
акт перевірки від 11.12.2009 № 732/23-1/24210469.

На підставі акта перевірки
Бориспільською ОДПІ прийнято
податкове повідомлення-рішення від
18.12.2009 № /0, яким позивачу зменшено
розмір бюджетного відшкодування за
вересень 2009 року на суму 6 658,00 грн.

За результатами адміністративного
оскарження було винесено податкові
повідомлення-рішення від 15.02.2010 №
/1 та від 26.07.2010 № /3
аналогічного змісту.

Переглянувши судові рішення у межах
касаційної скарги, перевіривши
правильність застосування судами норм
матеріального і процесуального права,
Вищий адміністративний суд України
дійшов висновку про відсутність
підстав для задоволення касаційної
скарги, з огляду на наступне.

На момент виникнення спірних
правовідносин до 01.01.2011 нормативним
актом, що визначав платників податку на
додану вартість, об'єкти, базу та ставки
оподаткування, був Закон України від
03.04.1997 № 168/97-ВР «Про податок на додану
вартість» (надалі - Закон України «Про
податок на додану вартість»).

Відповідно до пп. 7.7.1 п. 7.7 ст. 7 вказаного
Закону сума податку, що підлягає сплаті
(перерахуванню) до бюджету або
бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
податкового періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
податкового періоду. При позитивному
значенні суми, розрахованої згідно з
підпунктом 7.7.1 цього пункту, така сума
підлягає сплаті (перерахуванню) до
бюджету у строки, встановлені законом
для відповідного податкового періоду.
При від'ємному значенні суми,
розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1
цього пункту, така сума враховується у
зменшення суми податкового боргу з
цього податку, що виник за попередні
податкові періоди (у тому числі
розстроченого або відстроченого
відповідно до закону), а при його
відсутності - зараховується до складу
податкового кредиту наступного
податкового періоду.

Згідно пп. 7.7.2 п. 7.7 ст. 7 Закону України
«Про податок на додану вартість» у
разі, якщо у наступному податковому
періоді сума, розрахована згідно з
підпунктом 7.7.1 цього пункту, має
від'ємне значення, то: а) бюджетному
відшкодуванню підлягає частина такого
від'ємного значення, яка дорівнює сумі
податку, фактично сплаченій
отримувачем товарів (послуг) у
попередніх податкових періодах
постачальникам таких товарів (послуг);
б) залишок від'ємного значення після
бюджетного відшкодування включається
до складу податкового кредиту
наступного податкового періоду.

Платник податку, який має право на
одержання бюджетного відшкодування та
прийняв рішення про повернення повної
суми бюджетного відшкодування, подає
відповідному податковому органу
податкову декларацію та заяву про
повернення такої повної суми
бюджетного відшкодування, яка
відображається у податковій
декларації. При цьому платник податку в
п'ятиденний термін після подання
декларації податковому органу подає
органу Державного казначейства
України копію декларації, з відміткою
податкового органу про її прийняття,
для ведення реєстру податкових
декларацій у розрізі платників
(підпункт 7.7.2 пункту 7.7 статті 7
вказаного Закону).

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, в лютому 1997 року ДП з
іноземними інвестиціями «Аіро
Кейтерінг Сервісіз України» укладено з
Державним міжнародним аеропортом
«Бориспіль» договір від 25.02.1997 № 2.6.18-20
про оренду приміщення аеропорту,
відповідно до якого позивач отримує в
оренду частину приміщення аеропорту з
метою розміщення підприємства
авіаційного бортового харчування та
сплачує на користь Державного
міжнародного аеропорту «Бориспіль»
плату за послуги, що складаються з
послуг оренди приміщення,
обслуговування електромереж та
спалювання відходів, комунальних
послуг та аеропортового збору.

Підпунктом 3.2.1 вказаного Договору
передбачено, що з 01.01.1998 орендар сплачує
орендодавцю аеропортовий збір
(відсоток з виручки без врахування
податку на додану вартість) в таких
розмірах: з 01.01.1998 до 31.12.1998 - 4%; з 01.01.1999 до
31.12.1999 - 6%; з 01.01.2000 і далі - 7%, але не менше
50 000 дол. США за кожний рік, починаючи з
1998 року.

Відповідно до доповнень № 3 до договору
оренди приміщення аеропорту від 25.02.1997
№ 2.6.18-20, обсяг послуг, плата за які
справляється у вигляді аеропортового
збору, складається з: 1) використання
позивачем у процесі здійснення своєї
господарської діяльності доріг, перону
та приміщень терміналів аеропорту; 2)
інструктажу з пожежної та авіаційної
безпеки; 3) надання одноразових
перепусток відвідувачам підприємства
позивача; 4) забезпечення дотримання
авіаційної безпеки згідно «Технології
спільного контролю на авіабезпеку
бортхарчування Дочірнього
підприємства з іноземними
інвестиціями «Аіро Кейтерінг Сервісіз
Україна», а саме: організація руху і
супровід автоліфтів до борту літака
автомобілями служби авіаційної
безпеки аеропорту; перевірка
автотранспорту позивача та його
постачальників з метою попередження
перевезення заборонених речовин і
предметів; інші послуги із загального
забезпечення дотримання норм
авіаційної безпеки та послуги
технічного і супровідного характеру,
які можуть бути необхідними для
позивача у процесі здійснення його
діяльності.

Вказаним додатком до договору також
визначено, що наведений перелік послуг
не є вичерпним та за бажанням сторін
договору може бути розширений. Крім
того, з метою усунення будь-яких
непорозумінь у майбутньому, сторони
договору домовились змінити у тексті
договору термін «аеропортовий збір» на
«платіж за супровідні послуги».

Так, 31.08.2009 між ДП з іноземними
інвестиціями «Аіро Кейтерінг Сервісіз
Україна» та Державним міжнародним
аеропортом «Бориспіль» на виконання
умов договору від 25.02.1997 № 2.6.18-20 про
оренду приміщення аеропорту підписано
акт приймання-здачі виконаних послуг,
згідно з яким позивач прийняв послуги
згідно рахунку-фактури від 31.08.2009 № 897/367
на загальну суму 50 407,21 грн. (у т.ч. ПДВ - 8
401,20 грн.), з яких супровідні послуги
склали 39 948,19 грн. (у т.ч. ПДВ - 6 658,00 грн.).

На підтвердження суми податку на
додану вартість, що була сплачена
позивачем у складі ціни послуг,
Державним міжнародним аеропортом
«Бориспіль» виписано податкову
накладну від 31.08.2009 № 16504 на загальну
суму - 50 407,21 грн., у т.ч. ПДВ - 8 401,20 грн.

Податок на додану вартість в розмірі 6
658,00 грн., сплачений позивачем у складі
ціни супровідних послуг, включено ним
до податкового кредиту звітного
періоду та відображено у декларації з
податку на додану вартість за вересень
2009 року.

Відповідно до пп. 7.2.1 п. 7.2 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», платник податку
зобов'язаний надати покупцю податкову
накладну, що має містити зазначені
окремими рядками: порядковий номер
податкової накладної; дату виписування
податкової накладної; повну або
скорочену назву, зазначену у статутних
документах юридичної особи або
прізвище, ім'я та по батькові фізичної
особи, зареєстрованої як платник
податку на додану вартість; податковий
номер платника податку (продавця та
покупця); місце розташування юридичної
особи або місце податкової адреси
фізичної особи, зареєстрованої як
платник податку на додану вартість;
опис (номенклатуру) товарів (робіт,
послуг) та їх кількість (обсяг, об'єм);
повну або скорочену назву, зазначену у
статутних документах отримувача; ціну
поставки без врахування податку;
ставку податку та відповідну суму
податку у цифровому значенні; загальну
суму коштів, що підлягають сплаті з
урахуванням податку.

Положенням пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 вказаного
Закону передбачено, що податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8-1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

За приписами пп. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7
зазначеного Закону право на віднесення
до податкового кредиту сум ПДВ
сплачених (нарахованих) платником
податку у звітному періоді у зв'язку з
придбанням товарів (робіт, послуг),
вартість яких відноситься до складу
валових витрат виробництва (обігу),
виникає за правилом першої події: або
фактична сплата коштів продавцю в
оплату придбаних товарів (робіт,
послуг) або отримання податкової
накладної в якій зазначені суми ПДВ, що
засвідчує факти придбання платником
податків товару (робіт, послуг).

Згідно пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України
«Про податок на додану вартість» не
підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Виходячи з вищевикладеного, податковий
кредит є правом платника податку на
зменшення податкових зобов'язань
звітного періоду та отримання
бюджетного відшкодування, яке виникає
в даному випадку виключно за наявності
податкових накладних.

Пунктом 1 ст. 9 Закону України від 16.07.1999
№ 996-XIV «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»
передбачено, що підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій під час
здійснення підприємством
господарської діяльності. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Як вбачається з матеріалів справи, у
податковій накладній від 31.08.2009 № 16504,
складеній Державним міжнародним
аеропортом «Бориспіль» на
підтвердження суми податку на додану
вартість, що була сплачена позивачем у
складі ціни супровідних послуг,
відсутні обов'язкові реквізити щодо
опису (номенклатури) супровідних
послуг та їх кількості (обсягу).

У графі 3 «номенклатура поставки
товарів (послуг)» податкової накладної
не відображено які саме супровідні
послуги згідно договору від 25.02.1997 №
2.6.18-20 про оренду приміщення аеропорту
отримано позивачем протягом серпня 2009
року.

Разом з тим, в акті приймання-здачі
виконаних послуг від 31.08.2009 та у
вищевказаній податковій накладній
відсутні показники обсягу супровідних
послуг в розрізі їх персоніфікованого,
кількісного та вартісного вираження та
не визначено місце поставки послуг.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновками судів першої
та апеляційної інстанцій, що податкова
накладна від 31.08.2009 № 16504 та акт
приймання-здачі виконаних послуг від
31.08.2009 не дають можливості підтвердити
отримання позивачем конкретно
визначених послуг від вказаного
контрагента та реальне проведення
господарських операцій згідно
договору протягом звітного періоду.

Виходячи з вищевикладеного, колегія
суддів приходить до висновку, що
відповідачем, як суб'єктом владних
повноважень, повністю доведено
правомірність прийнятих ним
податкових повідомлень-рішень від
18.12.2009 № /0, від 15.02.2010 № /1 та
від 26.07.2010 № /3, що доводами
касаційної скарги не спростовується.

Відповідно до частини 3 статті 220-1
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
відхиляє касаційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

Керуючись ст.ст. 210, 214, 215, 220, 220-1, 223, 224, 230,
231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

1. Касаційну скаргу Дочірнього
підприємства з іноземними
інвестиціями «Аіро Кейтерінг Сервісіз
Україна» залишити без задоволення.

2. Постанову Київського окружного
адміністративного суду від 23.05.2011 та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 18.09.2012 у
справі № 2а-7185/10/1070 залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у порядку та в
строки, встановлені статтями 236 - 238, 2391
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя(підпис)А.М. Лосєв
Судді:(підпис)Л.І. Бившева (підпис) Т.М.
Шипуліна