Справа № 826/12254/14
Суддя: Катющенко В.П.
Дата ухвалення: 2014-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 жовтня 2014 року №
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі колегії суддів:
головуючого судді Катющенка В.П.,
суддів: Кармазіна О.А., Скочок Т.О.,
розглянувши у письмовому провадженні
адміністративну справу
за позовом громадянина Шрі-Ланки
до Головного управління
Державної міграційної служби України в
Державної міграційної
про визнання протиправними
та скасування наказу і рішення,
зобов'язання вчинити
Громадянин Шрі-Ланки ОСОБА_1 звернувся
до Окружного адміністративного суду
міста Києва з позовом до Головного
управління Державної міграційної
служби України в місті Києві, Державної
міграційної служби України, в якому
просить суд: визнати неправомірними та
скасувати рішення Державної
міграційної служби України від 01.07.2014 №
20-14 про відхилення скарги на рішення
органу міграційної служби про відмову
в оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання його біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту та наказу Головного управління
Державної міграційної служби України в
місті Києві від 15.04.2014 № 172 про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту; визнати дії уповноважених
посадових осіб Головного управління
Державної міграційної служби України в
місті Києві, Державної міграційної
служби України в частині порушення
встановленого законом порядку
повідомлення про прийняття
оскаржуваних рішень; зобов'язати
Головне управління Державної
міграційної служби України в місті
Києві прийняти щодо громадянина
Шрі-Ланки ОСОБА_1 рішення про
оформлення документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, відповідно до вимог чинного
18.09.2014 представником позивача до суду
подано заяву про зменшення розміру
позовних вимог, в якій останній просить
суд: визнати протиправними та
скасувати наказ Головного управління
Державної міграційної служби України в
місті Києві від 15.04.2014 № 172 про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, що потребує додаткового
захисту, громадянина Шрі-Ланки ОСОБА_1
та рішення Державної міграційної
служби України від 01.07.2014 № 20-14 про
відхилення скарги на рішення органу
державної міграційної служби про
відмову в оформленні документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, що потребує
додаткового захисту, громадянина
Шрі-Ланки ОСОБА_1; зобов'язати Головне
управління Державної міграційної
служби України в місті Києві повторно
розглянути заяву громадянина Шрі-Ланки
ОСОБА_1 про визнання біженцем або
особою, що потребує додаткового
В обґрунтування позовних вимог
зазначив, що оскаржувані наказ та
рішення відповідачів є протиправними
та такими, що підлягають скасуванню,
оскільки при їх прийнятті останніми не
враховано цілком обґрунтованих
побоювань позивача стати жертвою
дискримінації та переслідувань з боку
урядових сил за політичні переконання
та за ознакою належності позивача до
етнічної групи тамілів. Крім того
зазначив, що у країні походження на
нього чекають жорсткі тортури та
катування з боку як урядових сил, так і
проурядових озброєних організацій, а
можливо, і смерть.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 04.09.2014 закінчено
підготовче провадження у справі та
призначено справу до судового розгляду
в судовому засіданні.

Представник позивача у судовому
засіданні 29.09.2014 позовні вимоги
підтримав у повному обсязі та просив їх
задовольнити, посилаючись на
обставини, викладені в позовній заяві.

Представник відповідачів у судовому
засіданні 29.09.2014 проти задоволення
позовних вимог заперечував в повному
обсязі та зазначив, що заявник
звернувся до органу міграційної служби
із повторною заявою про визнання його
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту. На основі
всебічного дослідження та аналізу його
попередньої заяви Державною
міграційною службою України прийнято
рішення від 05.04.2013 № 219-13 про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, яке, в
свою чергу, визнано законним під час
його розгляду в судовому порядку.
Причиною, що слугувала повторному
зверненню заявника за захистом, є
виникнення нових обставин, пов'язаних з
погіршенням ситуації у Шрі-Ланці, а
саме переслідування компетентними
органами членів організації Тигри
визволення Таміл Ісламу та осіб, які їх
підтримували. Разом з тим, з наданої
позивачем інформації не вбачається
підстав вважати, що він переслідувався
в Шрі-Ланці за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань.

Керуючись приписами частини 4 статті 122
та частини 6 статті 128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, надавши можливість присутнім
учасникам судового розгляду у повній
мірі реалізувати свої процесуальні
права, та враховуючи відсутність
потреби заслухати свідка чи експерта,
завершив розгляд справи в порядку
письмового провадження.

Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд дійшов до наступних
висновків.

Судом встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що ОСОБА_1 є
громадянином Шрі-Ланки, народився
ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Джафна, за
національністю - таміл, за
віросповіданням-індуїст.

27.03.2014 громадянин Шрі-Ланки ОСОБА_1
звернувся до міграційного органу з
заявою-анкетою про визнання його
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту. Як підставу
звернення за захистом вказав, що
покинув країну походження і не може
туди повернутися через страх за своє
життя по причині того, що його брат у 2003
році приєднався до організації Тигри
визволення Таміл Ісламу («Тигри»).
Також зазначив, що коли він навчався у
коледжі, його було затримано через
підозру у теракті, який був вчинений у
квітні 2008 року в м. Джафна. Теракт
вчинила організація Тигри визволення
Таміл Ісламу проти армії Шрі-Ланки.
Після чого його забрали в табір для
військових і тримали 10 днів. Під час
перебування у таборі його тримали в
заритій кімнаті, били дубинками та
допитували про брата. Потім його батьки
привезли документ, що він є студентом
коледжу і його відпустили, але
зобов'язали кожного дня з'являтись в
цей табір та розписуватись про те, що
він знаходиться за місцем проживання.
Крім того, зазначив про наявність у
нього нововиявлених обставин для
звернення до міграційного органу з
відповідною заявою, а саме: розшук його
в Шрі-Ланці, про що свідчить ордер на
арешт від 23.10.2009.

Під час співбесіди 04.04.2014 позивач
зазначив, що одного дня, коли він
повертався зі школи до дому, вибухнула
бомба. Армія Шрі-Ланки заарештувала
всіх хлопців, які мешкали в тому районі,
його там били та питали проте, хто
підірвав бомбу. Потім його батьки
привезли документ, що він навчається у
школі і його відпустили, але
зобов'язали кожного дня з'являтись до
військового табору та відмічатись.
Також зазначив, що він перебуває у
розшуку армії Шрі-Ланки та про ордер на
його арешт, датований 23.10.2009.

Головним управлінням Державної
міграційної служби України в місті
Києві 15.04.2014 за результатами розгляду
справи ОСОБА_1 прийнято висновок щодо
відмови в оформленні документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, оскільки заява
позивача є очевидно необґрунтованою,
відсутні побоювання стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства, належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань, та у зв'язку з відсутністю
обставин, які загрожують життю, безпеці
чи свободі, визначених частинами 1, 13
статті 1 Закону «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту.

Цього ж дня Головним управлінням
Державної міграційної служби України в
місті Києві стосовно позивача винесено
наказ № 172 про відмову в оформленні
документів для вирішення питання про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
громадянину Шрі-Ланки ОСОБА_1.

23.04.2014 позивач отримав повідомлення
Головного управління Державної
міграційної служби України в місті
Києві від 18.04.2014 № 27 про відмову у
оформленні документів для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

28.04.2014 позивач звернувся зі скаргою до
Державної міграційної служби України,
в якій просив скасувати наказ від 15.04.2014
№ 172 Головного управління Державної
міграційної служби України в місті
Києві про відмову у оформленні
документів для вирішення питання про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту та
зобов'язати Головне управління
Державної міграційної служби України в
місті Києві прийняти стосовно ОСОБА_1
рішення про оформлення документів для
вирішення питання щодо визнання його
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

23.06.2014 Державною міграційною службою
України прийнято висновок за
результатами розгляду скарги на
рішення органу міграційної служби про
відмову в оформленні документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, яким відхилено
скаргу ОСОБА_1 на рішення Головного
управління Державної міграційної
служби України в місті Києві про
відмову в оформленні документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, оскільки ДМС
України не встановлено фактів щодо
можливості застосування до заявника
смертної кари, виконання вироку про
смертну кару, тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність
поводження чи покарання в разі
повернення на батьківщину.

01.07.2014 Державною міграційною службою
України винесено рішення №20-14 про
відхилення скарги громадянина
Шрі-Ланки ОСОБА_1 на рішення органу
міграційної служби про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту Не погоджуючись з
оскаржуваними наказом та рішенням
відповідачів та вважаючи їх такими, що
підлягають скасуванню, позивач
звернувся з даним позовом до суду за
захистом своїх прав.

Вирішуючи спір, суд виходить з
наступного.

Так, спеціальним законом, який визначає
порядок регулювання суспільних
відносин у сфері визнання особи
біженцем, особою, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту,
втрати та позбавлення цього статусу, а
також встановлення правового статусу
біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту і яким надано
тимчасовий захист в Україні, є Закон
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI
(далі - Закон № 3671-VI).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1
Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону №
3671-VI встановлено, що особа, яка потребує
додаткового захисту, - особа, яка не є
біженцем відповідно до Конвенції про
статус біженців 1951 року і Протоколу
щодо статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Згідно з приписами частини 5 статті 5
Закону № 3671-VI особа, яка на законних
підставах тимчасово перебуває в
Україні, і під час такого перебування в
країні її громадянської належності чи
попереднього постійного проживання
виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи
13 частини першої статті 1 цього Закону,
внаслідок яких вона не може
повернутися до країни свого походження
і має намір бути визнаною біженцем в
Україні або особою, яка потребує
додаткового захисту, повинна
звернутися до центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, до
закінчення строку перебування на
території України.

Відповідно до частини 1 та частини 2
статті 7 Закону № 3671-VI оформлення
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту
проводиться на підставі заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. Така
заява особисто подається іноземцем чи
особою без громадянства або її
законним представником до
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
за місцем тимчасового перебування
заявника. Заявник, якому виповнилося
вісімнадцять років, подає заяву про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, в якій
викладає основні відомості про себе та
обставини, що змусили його залишити
країну походження.

До заяви про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, додаються документи, що
посвідчують особу заявника, а також
документи та матеріали, що можуть бути
доказом наявності умов для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту (частина 7 статті 7
Закону № 3671-VI).

Відповідно до частини 4 статті 8 Закону
№ 3671-VI рішення про оформлення або
відмову в оформленні документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, приймається на
підставі письмового висновку
працівника, який веде справу, і
оформлюється наказом уповноваженої
посадової особи центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту.

Частиною 6 статті 8 Закону № 3671-VI
встановлено, що рішення про відмову в
оформленні документів для вирішення
питань щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, приймаються за заявами, які є
очевидно необґрунтованими, тобто якщо
у заявника відсутні умови, зазначені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, а також якщо заяви носять
характер зловживання: якщо заявник з
метою визнання його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, видає себе за іншу особу, а так
само за заявами, поданими особами, яким
було відмовлено у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, у зв'язку з відсутністю
підстав, передбачених для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, встановлених
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, якщо зазначені умови не
змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, центральний орган виконавчої
влади, що реалізує державну політику у
сфері біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
протягом трьох робочих днів з дня його
прийняття надсилає заявнику або його
законному представнику письмове
повідомлення з викладенням причини
відмови і роз'ясненням порядку
оскарження такого рішення (частина 7
статті 8 Закону № 3671-VI).

Згідно Конвенції про статус біженців
1951 року та статті 1 Закону № 3671-VI,
поняття «біженець» включає чотири
основні підстави, за наявності яких
особі може бути наданий статус біженця,
це: знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або,
якщо особа не має визначеного
громадянства - за межами країни свого
колишнього місця проживання;
неможливість або побоювання
користуватись захистом країни
походження; наявність цілком
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань; побоювання стати
жертвою переслідувань повинно бути
пов'язано з причинами, які вказані в
Конвенції про статус біженців 1951 року,
а саме расова належність, релігія,
національність (громадянство),
належність до певної соціальної групи,
політичні погляди.

Під час вирішення питання щодо надання
статусу біженця повинні враховуватися
всі чотири підстави. Немає значення, чи
склалися обґрунтовані побоювання
стати жертвою переслідування за однією
з наведених ознак чи за декількома.

Крім того, суд вважає необхідним
зазначити, що «побоювання стати
жертвою переслідувань» складається із
суб'єктивної та об'єктивної сторін.
Суб'єктивна сторона полягає у
наявності в особи «побоювання».
«Побоювання» є оціночним судженням,
яке свідчить про психологічну оцінку
особою ситуації, що склалась навколо
неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної
оцінки особа вирішила покинути країну
і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з
наявністю обґрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними. Факти
обґрунтованості побоювань
переслідування (загальну інформацію в
країні походження біженця) можуть
отримуватись від біженця, та незалежно
від нього - з різних достовірних джерел
інформації, наприклад, з публікацій у
засобах масової інформації, з
повідомлень національних чи
міжнародних неурядових правозахисних
організацій, із звітів Міністерства
закордонних справ тощо.

Ситуація у країні походження при
визнанні статусу біженця є доказом
того, що суб'єктивні побоювання стати
жертвою переслідування є цілком
обґрунтованими, тобто підкріплюються
об'єктивним положенням у країні та
історією, яка відбулася особисто із
заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання
повинно існувати під час звернення та
вирішення питання про надання статусу
біженця, незалежно від того, хто є
суб'єктом переслідування, - державні
органи чи ні.

Таким чином, особа, яка шукає статусу
біженця або особа, яка потребує
додаткового захисту, має довести, що її
подальше перебування у країні
походження або повернення до неї
реально загрожує її життю та свободі і
така ситуація склалася внаслідок її
переслідування за ознакою раси,
віросповідання, національності,
громадянства, належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань.

Законом України від 21.10.1999 року
ратифіковано Угоду між Урядом України
та Управлінням Верховного Комісара ООН
у справах біженців та Протокол про
доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між
Урядом України та Управлінням
Верховного Комісара ООН у справах
біженців. Управлінням Верховного
комісара ООН у справах біженців
ухвалено Керівництво щодо процедур та
критеріїв встановлення статусу
біженців, відповідно до Конвенції 1951
року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992
рік), що встановлює критерії оцінки при
здійсненні процедур розгляду заяви
особи щодо надання їй статусу біженця.

Позицією ООН «Про обов'язки та
стандарти доказів у заявах біженців»
встановлено, що факти в підтвердження
заяв біженців визначаються шляхом
надання підтвердження або доказів
викладеного. Докази можуть бути як
усні, так і документальні. Заявник
повинен переконати посадову особу
компетентного органу у правдивості
своїх фактичних тверджень.

Згідно пункту 66 Керівництва з процедур
і критеріїв з визначення статусу
біженця УВКБ ООН для того, щоб
вважатися біженцем, особа повинна
надати свідчення повністю
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за конвенційними
ознаками.

Зважаючи на Загальнодержавну програму
адаптації законодавства України до
законодавства Європейського Союзу, суд
вважає за необхідне зазначити, що
згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви
Ради Європейського Союзу від 27 квітня
2004 року № 8043/04 «Щодо мінімальних
стандартів для кваліфікації громадян
третіх країн та осіб без громадянства
як біженців або як осіб, що потребують
міжнародного захисту за іншими
причинами, а також суті захисту, що
надається» заяви є обґрунтованими,
якщо виконуються такі умови: заявник
зробив реальну спробу обґрунтувати
свою заяву; усі важливі факти, що були в
його розпорядженні, були надані, і було
задовільне пояснення відносно
будь-якої відсутності інших важливих
фактів; твердження заявника є
зрозумілими та правдоподібними і не
протирічать конкретній та загальній
інформації за його справою; заявник
подав свою заяву про міжнародний
захист як можливо раніше, якщо заявник
не зможе довести відсутність поважної
причини для подання такої заяви;
встановлено, що в цілому заявник
заслуговує довіри.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів
справи, звернення позивача до органів
міграційної служби з заявою - анкетою
від 27.03.2014 про визнання його біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, є повторним.

Так, громадянин Шрі-Ланки ОСОБА_1 29.10.2012
звертався до Управління Державної
міграційної служби України в місті
Києві із заявами про надання статусу
біженця та про визнання його біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

Рішенням Державної міграційної служби
України від 05.04.2013 № 219-13 позивачу
відмовлено у визнанні його біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

Не погоджуючись з вказаним вище
рішенням, останній оскаржив його до
Окружного адміністративного суду
міста Києва.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
12.07.2013 у справі № 826/7464/13-а у
задоволенні позовних вимог
громадянина Шрі-Ланки ОСОБА_1
відмовлено.

Вказаним судовим рішенням встановлено,
що в обґрунтування підстав для надання
останньому статусу біженця позивач
посилався на те, що країну свого
походження він залишив по причині того,
що його брат у 2003 році приєднався до
організації Тигри визволення Таміл
Ісламу, після організації
терористичного акту у квітні 2008 року
позивача разом з іншими громадянами
чоловічої статі забрали до табору
військових, де били та допитували про
брата. Після звільнення через 10 днів,
його зобов'язали кожного дня приходити
до табору та відмічатись.

Також рішеннями встановлено, що саме
підозра ОСОБА_1 у вчиненні
терористичного акту у квітні 2008 та
покладення на нього обов'язку
відмічатись за місцем проживання стали
причинами його виїзду з країни
походження.

З огляду на викладене вище, Окружний
адміністративний суд міста Києва у
своєму рішенні дійшов висновку, що
позивачем не доведено факту, що
подальше перебування його у країні
походження або повернення до неї
реально загрожує його життю та свободі
і така ситуація склалася внаслідок
переслідування його за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства, належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань.

Згідно інформації діловодства
спеціалізованого суду (ДСС) Окружного
адміністративного суду міста Києва
вказана вище постанова залишена без
змін ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 22.10.2013.

З огляду на наведене, суд приходить до
висновку, що обставини, зазначені
позивачем у заяві-анкеті про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту від 27.03.2014 № 43, є
аналогічними обставинам, встановленим
у постанові Окружного
адміністративного суду міста Києва від
12.07.2013, яка набрали законної сили.

Судом не приймається до уваги
посилання позивача у заяві-анкеті від
27.03.2014 № 43 про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, на наявність нововиявлених
обставин, а саме ордеру на арешт,
затвердженого головним офіцером офісу
поліції Копай 23.10.2009, яким позивач
звинувачується у тероризмі, оскільки
вказана обставина досліджувалась
судом під час розгляду справи
№826/7464/13-а, а сам ордер не є
нововиявленою обставиною. При цьому
інших нововиявлених обставин
позивачем не зазначено.

Відповідно до частини 1 статті 72
Кодексу адміністративного судочинства
України обставини, встановлені судовим
рішенням в адміністративній, цивільній
або господарській справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Посилання представника позивача на ту
обставину, що відповідачами на надано
оцінку третій безпечній країні під час
розгляду заяви ОСОБА_1 не заслуговує на
увагу, оскільки даній обставині також
надана оцінка судом під час розгляду
справи № №826/7464/13-а, постанова у якій
від 12.07.2013 набрала законної сили.

За таких обставин, суд дійшов висновку
про правомірність винесення Головним
управлінням Державної міграційної
служби України в місті Києві наказу від
15.04.2014 про відмову в оформленні
документів для вирішення питання про
визнання позивача біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту та
відсутність підстав для задоволення
адміністративного позову в цій
частині.

Оскільки, суд прийшов до висновку про
відсутність підстав для визнання
протиправним та скасування наказу
Головного управління Державної
міграційної служби України в місті
Києві від 15.04.2014 № 172 про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, що потребує додаткового
захисту, громадянина Шрі-Ланки ОСОБА_1,
вимоги позивача про визнання
протиправним та скасування рішення
Державної міграційної служби України
від 01.07.2014 № 20-14 про відхилення скарги
на рішення органу державної
міграційної служби про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, що потребує додаткового
захисту, громадянина Шрі-Ланки ОСОБА_1
та зобов'язання Головного управління
Державної міграційної служби України в
місті Києві повторно розглянути заяву
громадянина Шрі-Ланки ОСОБА_1 про
визнання біженцем або особою, що
потребує додаткового захисту,
задоволенню не підлягають, оскільки є
похідними позовними вимогами.

Відповідно до частин першої статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно частини другої статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Враховуючи встановлені обставини
справи, суд дійшов висновку про
відсутність підстав для задоволення
позову.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 158-163, 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позовних вимог
громадянина Шрі-Ланки ОСОБА_1 відмовити
повністю.

Постанова набирає законної сили
відповідно до частини першої статті 254
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції протягом десяти
днів за правилами, встановленими
статтями 185-187 КАС України

Головуючий суддя
В.П.
Катющенко

Судді О.А. Кармазін

Т.О. Скочок