Справа № 2а-15736/10/6/0170
Суддя: Юрченко В.В.
Дата ухвалення: 2014-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" вересня 2014 р. м. Київ
К/800/10079/13

колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

головуючого-судді: Юрченка В.В.,

суддів: Амєліна С.Є., Кобилянського М.Г.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні в порядку касаційного
провадження адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1 до Державної судової
адміністрації України,
територіального управління Державної
судової адміністрації в Автономній
Республіці Крим, Державного
казначейства України, треті особи -
Головне управління Державного
казначейства України в Автономній
Республіці Крим, Сімферопольський
районний суд Автономної Республіки
Крим про визнання дій та бездіяльності
протиправними, стягнення моральної
шкоди та зобов'язання вчинити певні дії
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на
постанову Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 14 серпня 2012 року,

в с т а н о в и л а:

В грудні 2010 року ОСОБА_1 звернувся до
суду із вказаним позовом.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим,
що працює суддею Сімферопольського
районного суду Автономної Республіки
Крим. Постановою Кабінету Міністрів
України «Про оплату праці суддів» від 3
вересня 2005 року № 865 для суддів
місцевих загальних судів було
встановлено посадовий оклад в розмірі
7,5 мінімальних заробітних плат. Ця
постанова набрала чинності з 1 січня 2006
року (пункт 5 Постанови). Постановою
Вищого адміністративного суду України
від 16 травня 2007 року пункт 5
постанови Кабінету Міністрів України
від 3 вересня 2005 року № 865
визнано незаконним Проте в період з 1
червня 2006 року по 31 грудня 2005 року
територіальне управління Державної
судової адміністрації в Автономній
Республіці Крим не проводило
нарахування заробітної плати позивача
відповідно до вимог постанови Кабінету
Міністрів України від 3 вересня 2005 року
№ 865 та індексацію заробітної плати,
передбачену Законом України «Про
індексацію грошових доходів
населення». Постановою Кабінету
Міністрів України «Про внесення змін
до постанови Кабінету Міністрів
України від 3 вересня 2005 р. № 865» від 31
грудня 2005 року №1310 постанову № 865
доповнено пунктом 4-1, згідно з яким
мінімальна заробітна плата для
обчислення посадових окладів суддів
встановлена у розмірі 332 грн і при її
підвищенні у подальшому перерахунок
заробітної плати не провадиться.
Постановою Печерського районного суду
м. Києва від 19 березня 2007 року пункт 4-1
постанови Кабінету Міністрів України
«Про оплату праці та щомісячне грошове
утримання суддів» від 3 вересня 2005 року
№ 865 визнано протиправним. Проте
відповідачі незаконно нараховували
посадовий оклад, виходячи із розміру
мінімальної заробітної плати 332 грн, а
не з розміру мінімальної заробітної
плати, яка встановлена законодавчими
актами.

Просив визнати незаконною
бездіяльність Державної судової
адміністрації України та
територіального управління Державної
судової адміністрації в Автономній
Республіці Крим щодо нарахування та
виплати позивачу заробітної плати без
урахування індексації і розміру
посадового окладу у відповідності з
мінімальною заробітною платою,
встановленою законодавчими актами
України;

стягнути солідарно з Державної судової
адміністрації України та
територіального управління Державної
судової адміністрації в Автономній
Республіці Крим на користь позивача
недоплачену заробітну плату за період
з 1 червня 2005 року по 31 грудня 2010 року з
урахуванням індексу інфляції,
компенсації грошових доходів у зв'язку
із затримкою виплати заробітної плати
згідно з Порядком, затвердженим
постановою Кабінету Міністрів України
від 21 лютого 2001 року № 159 з подальшими
змінами від 9 серпня 2001 року № 958, від 31
березня 2003 року №430, а також 3% річних в
сумі 483 065,93 грн;

стягнути солідарно з Державної судової
адміністрації України та
територіального управління Державної
судової адміністрації в Автономній
Республіці Крим на користь позивача
моральну шкоду в розмірі 100 000 грн;

зобов'язати територіальне управління
Державної судової адміністрації в
Автономній Республіці Крим провести
розрахунок індексації заробітної
плати позивача в період з 31 листопада
2002 року по 31 травня 2005 року та виплатити
йому вказану грошову суму.

Постановою окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 30 березня 2011 року
позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Зобов'язано Державне казначейство
України провести фінансування
видатків з Державного бюджету України
за бюджетною програмою «Виконання
рішень судів на користь суддів» у сумі
179031,76 грн для виплати коштів ОСОБА_1

Стягнуто з Державної судової
адміністрації України на користь
ОСОБА_1 недоплачену суму
грошового утримання в розмірі 179031,76
грн. (без урахування утримання податків
та обов'язкових платежів).

В задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Постановою Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 14 серпня 2012 року
апеляційну скаргу ОСОБА_1 було залишено
без задоволення, апеляційну скаргу
Державної судової адміністрації
України та територіального управління
Державної судової адміністрації в
Автономній Республіці Крим задоволено.
Постанову окружного адміністративного
суду Автономної Республіки Крим від 30
березня 2011 року скасовано. В
задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вказуючи на допущені, на думку ОСОБА_1,
судом апеляційної інстанції порушення
норм чинного процесуального та
матеріального законодавства, що
призвело до постановлення
неправильного судового рішення,
позивач просить скасувати
постановлене рішення суду апеляційної
інстанції та залишити в силі рішення
суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи касаційної скарги
та перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга задоволенню не підлягає з
наступних підстав.

Під час розгляду справи по суті судами
першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що ОСОБА_1 працював на
посаді судді Сімферопольського
районного суду Автономної Республіки
Крим.

Частиною 2 статті 44 Закону України «Про
статус суддів» було встановлено, що
розміри посадових окладів суддів
встановлюються у відсотковому
відношенні до посадового окладу Голови
Верховного Суду України і не можуть
бути меншими від 50 відсотків його
окладу. Посадовий оклад судді не може
бути меншим від 80
відсотків посадового окладу голови
суду, в якому працює суддя.
Недотримання цього принципу є
порушенням конституційного права
суддів на отримання заробітної плати
не нижче від визначеної законом та
порушенням конституційних гарантій
щодо незалежності та недоторканності
суддів.

30 червня 2005 року Кабінет Міністрів
України в межах своїх повноважень
прийняв постанову № 513 «Про оплату
праці Голови та заступників Голови
Конституційного Суду України» та
постанову № 514 «Про оплату праці
Голови, першого заступника Голови та
заступника Голови Верховного Суду
України», якими з 1 червня 2005
року підвищив оклади, зокрема, Голові
Конституційного Суду України та Голові
Верховного Суду України.

Водночас, Кабінет Міністрів України не
привів посадові оклади інших суддів у
відповідність з вимогами статті 44
Закону України «Про статус суддів» з
урахуванням підвищених посадових
окладів Голови Конституційного Суду
України та Голови Верховного Суду
України.

Лише 3 вересня 2005 року Кабінет
Міністрів України прийняв постанову №
865 «Про оплату праці суддів», якою
затверджено схеми посадових окладів
інших керівників та суддів
Конституційного Суду України,
керівників та суддів інших судів
загальної юрисдикції, якою привів
оклади суддів у відповідність з
встановленим частиною другою статті 44
Закону України «Про статус суддів»
співвідношенням до посадових окладів
Голови Верховного Суду України та
голови суду, в якому працює суддя.

Однак при цьому Кабінет Міністрів
України не усунув порушення вимог
частини 2 статті 44 Закону України «Про
статус суддів» і не привів оклади
суддів усіх судів України до
встановленого цією нормою
співвідношення, одночасно з окладами
Голови Верховного Суду України та
Голови Конституційного Суду України,
оскільки надав постанові «Про оплату
праці суддів» від 3 вересня 2005 року № 865
чинності не з 1 червня 2005
року, а з 1 січня 2006 року (пункт 5
Постанови).

Внаслідок цього з 1 червня 2005 року до 1
січня 2006 року оклади суддів усіх судів
України не відповідали вимогам статті
44 Закону України «Про статус суддів».

Постановою Вищого адміністративного
суду України від 16 травня 2007 року у
справі за позовом Особи до держави
Україна в особі Кабінету Міністрів
України, пункт 5 постанови Кабінету
Міністрів України «Про оплату праці
суддів» від 3 вересня 2005 року
№ 865 визнано незаконним. Цією ж
постановою суду допущено поворот
виконання постанови Кабінету
Міністрів України від 3 вересня 2005 року
№ 865. Визнано, що вона підлягає
застосуванню одночасно з постановами
Кабінету Міністрів України від 30
червня 2005 року № 513 і № 514 з питань
оплати праці керівників судів, тобто з 1
червня 2005 року.

При цьому, заробітна плата суддів з 1
червня 2005 року повинна обчислюватись
відповідно до положень
нормативно-правових актів про оплату
праці суддів, чинних з 1 січня 2006
року, а розміри заробітної плати суддів
з 1 червня 2005 року повинні відповідати
розмірам заробітної плати суддів,
встановлених з 1 січня 2006 року, тому
підстав для перерахунку заробітної
плати позивача немає.

Постановою Кабінету Міністрів України
«Про оплату праці суддів» від 3 вересня
2005 року №865 було затверджено схеми
посадових окладів керівників та суддів
Конституційного Суду України,
Верховного Суду України, вищих
спеціалізованих судів, Апеляційного
суду України, апеляційних та місцевих
судів згідно з додатками 1-6, які
розраховано виходячи з кратності до
мінімальної заробітної плати, а також
розміри надбавок до посадових окладів
суддів за кваліфікаційні класи.

Постановою Кабінету Міністрів України
«Питання оплати праці вищих посадових
осіб України, окремих керівних
працівників органів державної влади і
органів місцевого самоврядування та
суддів» від 21 грудня 2005 року № 1243
встановлено, що для вищих посадових
осіб України, окремих керівних
працівників органів державної влади і
органів місцевого самоврядування та
суддів, розміри посадових окладів яких
визначаються залежно від кількості
розмірів мінімальної заробітної плати,
зокрема, згідно з постановою Кабінету
Міністрів України від 3
вересня 2005 року № 865 та іншими
нормативно-правовими актами, розміри
посадових окладів встановлюються
виходячи з розміру мінімальної
заробітної плати 332 гривні і в
подальшому при підвищенні мінімальної
заробітної плати перерахунок не
провадиться.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 31 грудня 2005 року № 1310 постанову
Кабінету Міністрів України від 3
вересня 2005 року № 865 доповнено пунктом
4-1, відповідно до положень якого
розміри посадових окладів,
передбачених цією постановою,
встановлюються виходячи з розміру
мінімальної заробітної плати 332 гривні
і в подальшому при підвищенні
мінімальної заробітної плати їх
перерахунок не провадиться.

Постановою Печерського районного суду
м. Києва від 19 березня 2007 року визнано
протиправним та скасовано пункт 4-1
постанови Кабінету Міністрів України
«Про оплату праці та щомісячне грошове
утримання суддів» від 3 вересня 2005 року
№ 865.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 3 грудня 2007
року та ухвалою Вищого
адміністративного суду України від 29
жовтня 2009 року постанову Печерського
районного суду м. Києва від 19 березня 2007
року в частині визнання протиправним
та скасування пункту 4-1 постанови
Кабінету Міністрів України «Про оплату
праці та щомісячне грошове утримання
суддів» від 3 вересня 2005 року № 865
залишено без змін.

Постановою окружного
адміністративного суду міста Києва від
21 травня 2008 року, залишеною
без змін ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 19 серпня 2009 року, визнано
незаконними постанови Кабінету
Міністрів України «Про питання оплати
праці вищих посадових осіб України,
окремих керівних працівників органів
державної влади і органів місцевого
самоврядування та суддів» від 21 грудня
2005 року № 1243 в частині встановлення
розміру посадового окладу суддям;
пункт 4 постанови Кабінету Міністрів
України «Про внесення змін до
постанови Кабінету Міністрів України
від 03.09.2005 р. № 865» від 31 грудня
2005 року № 1310 та пункт 4-1 постанови
Кабінету Міністрів України «Про оплату
праці та щомісячне грошове утримання
суддів» від 3 вересня 2005 року № 865.

Постановою Вищого адміністративного
суду України від 13 квітня 2011 року
постанову окружного адміністративного
суду міста Києва від 21 травня 2008 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 19 серпня 2009
року скасовано, у задоволенні позову
про визнання незаконними та скасування
зазначених постанов Кабінету
Міністрів України відмовлено.

Відповідно до положень частини 5 статті
124 Конституції України судові рішення
ухвалюються судами іменем України і є
обов'язковими до виконання на всій
території України.

За правилами частини 1 статті 255 Кодексу
адміністративного судочинства України
постанова або ухвала суду, яка набрала
законної сили, є обов'язковою для осіб,
які беруть участь у справі, а також для
всіх органів, підприємств, установ,
організацій, посадових чи службових
осіб, інших фізичних осіб і підлягає
виконанню на всій території України.

Враховуючи викладене, постанова
Печерського районного суду м. Києва від
19 березня 2007 року була
обов'язковою з 3 грудня 2007 року (дати
набрання нею законної сили) до 1 січня
2012 року (дати втрати чинності
скасованої нею постанови Кабміну), а
постанова окружного адміністративного
суду міста Києва від 21 травня 2008
року - з 19 серпня 2009 року (дати набрання
нею законної сили) до 13 квітня
2011 року, дати її скасування постановою
Вищого адміністративного суду України.

Проте постанова Печерського районного
суду м. Києва від 19 березня 2007 року не
може бути підставою для задоволення
позовних вимог, оскільки нею визнано
протиправним та скасовано лише пункт 4-1
постанови Кабінету Міністрів України
«Про оплату праці та щомісячне грошове
утримання суддів» від 3 вересня 2005 року
№ 865, відповідно до положень якого
розміри посадових окладів,
передбачених цією постановою,
встановлюються виходячи з розміру
мінімальної заробітної плати 332 гривні
і в подальшому при підвищенні
мінімальної заробітної плати їх
перерахунок не провадиться.

Між тим аналогічні обмеження були
передбачені також постановою Кабінету
Міністрів України «Питання оплати
праці вищих посадових осіб України,
окремих керівних працівників органів
державної влади і органів місцевого
самоврядування та суддів» від 21 грудня
2005 року № 1243, якою встановлено, що для
вищих посадових осіб України, окремих
керівних працівників органів
державної влади і органів місцевого
самоврядування та суддів, розміри
посадових окладів яких визначаються
залежно від кількості розмірів
мінімальної заробітної плати, зокрема,
згідно з постановою Кабінету Міністрів
України від 3 вересня 2005 року № 865 та
іншими нормативно-правовими актами,
розміри посадових окладів
встановлюються виходячи з розміру
мінімальної заробітної плати 332 гривні
і в подальшому при підвищенні
мінімальної заробітної плати
перерахунок не провадиться. Положення
зазначеної постанови стали преамбулою
постанови Кабінету Міністрів України
від 3 вересня 2005 року № 865.

Постановою Печерського районного суду
м. Києва від 19 березня 2007 року постанова
Кабінету Міністрів України від 21
грудня 2005 року № 1243 незаконною та
нечинною не визнавалась, а тому
підлягала виконанню.

Пункт 4-1 постанови Кабінету Міністрів
України «Про оплату праці та щомісячне
грошове утримання суддів» від 3 вересня
2005 року № 865, постанова Кабінету
Міністрів України від 21 грудня 2005 року
№ 1243 та пункт 4 постанови Кабінету
Міністрів України «Про внесення змін
до постанови Кабінету Міністрів
України від 03.09.2005 р. № 865» від 31 грудня
2005 року № 1310 були визнані незаконними
постановою окружного
адміністративного суду міста Києва від
21 травня 2008 року (набрала законної сили
19 серпня 2009 року). Обов'язковому
виконанню підлягає рішення суду,
резолютивна частина якого ухвалена
відповідно до вимог Кодексу
адміністративного судочинства
України.

У справах щодо оскарження
нормативно-правових актів органів
виконавчої влади відповідно до
положень частини 11 статті 171 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд зобов'язаний у резолютивній
частині постанови вирішити питання не
тільки про визнання
нормативно-правового акта незаконним
або таким, що не відповідає правовому
акту вищої юридичної сили, але й
обов'язково зазначити у резолютивній
частині постанови про визнання
нормативно-правового акта нечинним.
Тобто нормативно-правовий акт у
відповідності до положень статті 171
Кодексу адміністративного судочинства
України втрачає чинність лише при
умові наявності відповідного запису
про це у резолютивній частині рішення
суду.

У резолютивній частині постанови
окружного адміністративного суду
міста Києва від 21 травня 2008 року суд
визнав незаконними постанови Кабінету
Міністрів України «Про питання оплати
праці вищих посадових осіб України,
окремих керівних працівників органів
державної влади і органів місцевого
самоврядування та суддів» від 21 грудня
2005 року № 1243 в частині встановлення
розміру посадового окладу суддям;
пункт 4 постанови Кабінету Міністрів
України «Про внесення змін до
постанови Кабінету Міністрів України
від 03.09.2005 р. № 865» від 31 грудня 2005 року №
1310 та пункт 4-1 постанови Кабінету
Міністрів України «Про оплату праці та
щомісячне грошове утримання суддів»
від 3 вересня 2005 року № 865. Рішення про
визнання зазначених
нормативно-правових актів нечинними
судом не ухвалювалось.

Відповідно до положень пункту 2 частини
1 статті 168 Кодексу адміністративного
судочинства України суд, що ухвалив
судове рішення, може за заявою особи,
яка брала участь у справі, чи з власної
ініціативи прийняти додаткову
постанову у випадку, якщо суд,
вирішивши питання про право, не
визначив способу виконання судового
рішення. Додаткова постанова у
зазначеній справі судом не приймалась.

Враховуючи викладене, необхідно прийти
до висновку про те, що зазначені
положення постанов Кабінету Міністрів
України, будучи визнані судом
незаконними, нечинними не визнавались,
а тому підлягали виконанню.

Крім цього, статтею 44 Закону України
«Про статус суддів» від 15 грудня
1992 року № 2862-XII в редакції, чинній на
час існування спірних правовідносин,
було встановлено, що заробітна плата
суддів складається з посадового
окладу, премій, доплат за
кваліфікаційні класи, надбавок за
вислугу років та інших надбавок.
Розміри посадових окладів суддів
встановлюються у відсотковому
відношенні до посадового окладу Голови
Верховного Суду України і не можуть
бути меншими від 50 відсотків його
окладу. Посадовий оклад судді не може
бути меншим від 80 відсотків посадового
окладу голови суду, в якому працює
суддя. Частина 4 зазначеної правової
норми встановлювала розміри
щомісячної надбавки за вислугу років,
яка підлягала виплаті суддям.

Розміри посадових окладів, премій
встановлювались Кабінетом Міністрів
України, розміри надбавок за
кваліфікаційні класи суддів та інших
надбавок у різні періоди визначались
указами Президента України та (або)
постановами Кабінету Міністрів
України.

При цьому відповідно до положень
статті 13 Закону України «Про оплату
праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР
оплата праці працівників установ і
організацій, що фінансуються з бюджету,
здійснюється на підставі законодавчих
та інших нормативних актів України,
генеральної, галузевих, регіональних
угод, колективних договорів у межах
бюджетних асигнувань та інших
позабюджетних доходів.

Обсяги витрат на оплату праці
працівників установ і організацій, що
фінансуються з бюджету, затверджуються
одночасно з бюджетом.

Статтею 51 Бюджетного кодексу України
встановлено, що відповідно до
затвердженого бюджетного розпису
розпорядники коштів Державного
бюджету України одержують бюджетні
асигнування, що є підставою для
затвердження кошторисів. Затвердження,
а також коригування протягом
бюджетного року кошторисів бюджетних
установ здійснюється розпорядниками
коштів відповідно до затвердженого
бюджетного розпису Державного бюджету
України.

Розпорядники бюджетних коштів несуть
відповідальність за управління
бюджетними асигнуваннями і здійснення
контролю за виконанням процедур та
вимог, встановлених цим Кодексом.

Розпорядники бюджетних коштів беруть
бюджетні зобов'язання та провадять
видатки тільки в межах бюджетних
асигнувань, встановлених кошторисами.

Будь-які зобов'язання, взяті фізичними
та юридичними особами за коштами
Державного бюджету України без
відповідних бюджетних асигнувань або ж
з перевищенням повноважень,
встановлених цим Кодексом та законом
про Державний бюджет України, не
вважаються бюджетними зобов'язаннями.
Витрати державного бюджету на покриття
таких зобов'язань не можуть
здійснюватися.

Таким чином, Кабінет Міністрів України
при визначенні розміру заробітної
плати працівників бюджетних установ, у
тому числі і суддів, повинен виходити з
обсягів витрат на оплату праці,
затверджених Державним бюджетом
України на відповідний рік.

Встановивши сталу величину посадових
окладів суддів, Кабінет Міністрів
України регулював розмір заробітної
плати суддів у спірний період за
рахунок розміру премій та інших доплат
у межах визначених Державним бюджетом
України обсягів.

Враховуючи викладене, вимоги позивача
про перерахунок заробітної плати на
підставі постанови Печерського
районного суду м. Києва від 19 березня 2007
року та постанови окружного
адміністративного суду міста Києва від
21 травня 2008 року задоволенню не
підлягають.

Відповідно до вимог частини першої
статті 220 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної
інстанції не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

За правилами статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанції не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій. Не може бути
скасовано судове рішення з мотивів
порушення норм процесуального права,
якщо це не призвело і не могло
призвести до неправильного вирішення
справи.

Оскаржуване судове рішення суду
апеляційної інстанції постановлене з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, доводами
касаційної скарги висновки, викладені
в судовому рішенні, не спростовуються,
підстави для його скасування відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає за необхідне відмовити в
задоволенні касаційної скарги.

Керуючись статтями 210, 220, 220-1, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення, а постанову
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 14 серпня 2012
року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та оскарженню не
підлягає.

Головуючий
Юрченко В.В.

Судді
Амєлін С.Є.

Кобилянський М.Г.