Справа № 810/3949/14
Суддя: Мамчур Я.С
Дата ухвалення: 2014-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 810/3949/14
Головуючий у 1-й інстанції: Скрипка І.М.
Суддя-доповідач: Мамчур
У Х В А Л А

Іменем України

07 жовтня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді: Мамчура Я.С,

суддів: Шостака О.О., Желтобрюх І.Л.

при секретарі: Гімарі Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Києві апеляційну скаргу
відповідача - Державної податкової
інспекції у Києво-Святошинському
районі Головного управління
Міндоходів у м.Києві на постанову
Київського окружного
адміністративного суду від 05 серпня 2014
року у справі за позовом товариства з
обмеженою відповідальністю
«Автобансервіс» до Державної
податкової інспекції у
Києво-Святошинському районі Головного
управління Міндоходів у м.Києві про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Київського
окружного адміністративного суду з
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції у
Києво-Святошинському районі Головного
управління Міндоходів у м.Києві про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень №
та № від 21 березня 2014 року.

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 05 серпня 2014
року - позов задоволено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим
рішенням, представник відповідача
подав апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати постанову суду першої
інстанції як таку, що постановлена з
порушенням норм матеріального права,
та прийняти рішення, яким відмовити в
задоволенні позову у повному обсязі.

Заслухавши у судовому засіданні
суддю-доповідача, пояснення
з'явившихся учасників процесу,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
залишити без задоволення, а постанову
суду - без змін з таких підстав.

Згідно з п. 1, ч.1 ст. 198, ст. 200 КАС України,
суд апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову суду - без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції, у
період з 18 лютого 2014 року по 24 лютого 2014
року проведено документальну невиїзну
позапланову перевірку ТОВ
«Автобансервіс» з питань дотримання
вимог податкового законодавства при
взаємовідносинах із ТОВ «Грейн Експо»
за січень, лютий, березень 2012 року.

Відповідно до висновків Акту
№99/22-03/31982734 від 3 березня 2014 року,
відповідачем встановлено порушення
ТОВ «Автобансервіс» вимог: п. 185.1 ст. 185,
п. 188.1 ст. 188, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п.
201.1 ст. 201, п. 201.6 ст. 201 Податкового
кодексу України, що призвело до
заниження податку на додану вартість
на загальну суму 2231616,00 грн. (за січень
2012 року - на 910600,00 грн., за лютий 2012 року -
на 486083,00 грн., за березень 2012 року - на
834933,00 грн.); та п.п. 14.1.27, п.п. 14.1.36 п. 14.1 ст.
14, п.п. 138.1.1 п. 138.1, п. 138.2 ст. 138, п.п. 139.1.9
п.139.1 ст. 139 Податкового кодексу України,
у зв'язку із чим занижено податок на
прибуток на суму 468640,00 грн.

На підставі зазначеного Акту
перевірки, з урахуванням результату
розгляду заперечень на нього,
відповідачем прийняті оскаржувані
податкові повідомлення-рішення:
№, яким збільшено суму грошового
зобов'язання із податку на прибуток у
сумі 1099017 грн. за основним платежем та
549508 грн. за штрафними санкціями;
№, згідно якого збільшено суму
грошового зобов'язання із податку на
додану вартість у сумі 2231616 грн. за
основним платежем і 1106808 грн. за
штрафними санкціями

Розглядаючи апеляційну скаргу
колегія суддів звертає увагу на
наступне.

Порядок формування податкового
кредиту з податку на додану вартість
закріплено статтею 198 Податкового
кодексу України, згідно з якою право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій, зокрема, з придбання або
виготовлення товарів та послуг.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною
(пункт 198.2 статті 198 Податкового кодексу
України на час вчинення спірних
операцій та видачі податкової
накладної).

Судом встановлено, що першою подією у
спірних відносинах є дата отримання
платником податків товару.

За приписами пункту 198.3 статті 198
Податкового кодексу України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

За нормами пункту 198.6 статті 198
Податкового кодексу України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу).

Податкова накладна є податковим
документом і одночасно відображається
у податкових зобов'язаннях і реєстрі
виданих податкових накладних продавця
та реєстрі отриманих податкових
накладних покупця (пункт 201.6 статті 201
Податкового кодексу України).

Пунктом 201.10 статті 201 Податкового
кодексу України передбачено, що
податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

У силу положень статей 185, 187, 198, 200, 201
Податкового кодексу України право на
формування податкового кредиту з
податку на додану вартість виникає у
платника податків за сукупності таких
елементів: наявності у сторін
спеціальної податкової
правосуб'єктності (особа, що видає
податкову накладну, повинна бути
зареєстрованою як платник податку на
додану вартість); фактичного
здійснення оподатковуваних операцій
постачальником на користь покупця;
наявності причинно-наслідкового
зв'язку між операцією з придбання
товарів чи послуг та потребою
використання в господарській
діяльності; документального
підтвердження факту здійснення
господарської операції сукупністю
належним чином складених (оформлених)
первинних та інших документів, які
зазвичай супроводжують операції
певного виду та підтверджують їх
фактичне виконання; наявності у
покупця належним чином складеної
податкової накладної (має усі
обов'язкові реквізити).

Платники податку на прибуток, об'єкт,
база та ставки оподаткування, перелік
неоподатковуваних та звільнених від
оподаткування операцій, особливості
оподаткування, порядок обліку,
звітування та внесення податку до
бюджету визначаються розділом 3
Податкового кодексу України.

За правилами статті 149 Податкового
кодексу України податковою базою для
цілей оподаткування податком на
прибуток визнається грошове вираження
прибутку як об'єкта оподаткування,
визначеного згідно із статтею 134 цього
Кодексу, з урахуванням положень статей
135 - 137 та 138 - 143 цього Кодексу.

Підпунктом 134.1.1 пункту 134.1 статті 134
Податкового кодексу України
передбачено, що прибуток із джерелом
походження з України та за її межами
визначається шляхом зменшення суми
доходів звітного періоду, визначених
згідно зі статтями 135 - 137 цього Кодексу,
на собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг та суму
інших витрат звітного податкового
періоду, визначених згідно зі статтями
138 - 143 цього Кодексу, з урахуванням
правил, встановлених статтею 152 цього
Кодексу;

За визначенням підпункту 14.1.27 пункту 14.1
статті 14 Податкового кодексу України
витрати у розумінні цього кодексу - це
сума будь-яких витрат платника податку
у грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних
для провадження господарської
діяльності платника податку, в
результаті яких відбувається
зменшення власного капіталу (крім змін
капіталу за рахунок його вилучення або
розподілом власником).

До складу валових витрат, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування відповідно до пункту 138.1
статті 138 Податкового кодексу України,
входять: витрати від операційної
діяльності, які визначаються згідно з
пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, 138.11 цієї статті:
інші витрати, визначені згідно з
пунктами 138.5, 138.10 -138.12 цієї статті,
пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього
Кодексу; крім витрат, визначених у
пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139
цього Кодексу.

При цьому, згідно з підпунктом 138.2
статті 138 Податкового кодексу України
витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом 2
цього Кодексу.

За нормами підпункту 139.1.9 пункту 139.1
статті 139 Податкового кодексу України
не включаються до складу валових
витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

З метою встановлення факту здійснення
господарської операції судом
з'ясовувалися, зокрема, такі обставини:
рух активів у процесі здійснення
господарської операції; установлення
спеціальної податкової
правосуб'єктності учасників
господарської операції; зв'язок між
фактом придбання товарів, понесенням
інших витрат і господарською
діяльністю платника податку.

Так, колегія суддів звертає увагу на те,
що обов'язок сплачувати податки і збори
та відповідальність за порушення
податкового законодавства є
персоніфікованими. Визначення
податкових зобов'язань платнику
податків не може ставитись у пряму
залежність від виконання податкових
обов'язків його контрагентом. Тобто,
саме по собі порушення податкового
законодавства контрагентом
підприємства, у разі дотримання
останнім його вимог, не тягне
негативних наслідків для такого
підприємства.

Наявність укладеного між учасниками
господарської операції
цивільно-правового договору або
відсутність визнання такого договору
недійсним або нікчемним сама собою не
свідчить про реальність вчинення
відповідної операції та навпаки.

Підпунктом 4.1.4 пункту 4.1 статті 4
Податкового кодексу України
встановлено презумпцію правомірності
рішень платника податку в разі, якщо
норма закону чи іншого
нормативно-правового акта, виданого на
підставі закону, або якщо норми різних
законів чи різних нормативно-правових
актів припускають неоднозначне
(множинне) трактування прав та
обов'язків платників податків.

Зазначена норма поширюється також і на
кваліфікацію господарських операцій з
метою формування платником податків
витрат для визначення податкового
кредиту з податку на додану вартість та
об'єкта оподаткування податком на
прибуток; податковий кредит та валові
витрати вважаються сформованими
правомірно, однак контролюючий орган
не позбавлений можливості довести в
установленому порядку факт
невідповідності задекларованих
наслідків господарської операції
платника податків у податковому обліку
фактичним обставинам.

При цьому, з урахуванням норм статей 61
та 44 Податкового кодексу України, саме
на такі органи покладається обов'язок
контролювати правильність формування
даних податкового обліку платників
податків, у тому числі щодо
правильності складення та
достовірності первинних документів.

Законом України «Про бухгалтерський
обік та фінансову звітність в Україні»
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій визначено
первинні документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій та
підтверджують їх здійснення.

Витрати для цілей визначення
податкового кредиту і об'єкта
оподаткування податком на прибуток
мають бути фактично здійснені та
підтверджені належним чином
складеними первинними документами, що
відображають реальність господарської
операції, яка є підставою для
формування податкового обліку
платника податків.

Водночас за відсутності факту
придбання товарів, робіт чи послуг або
в разі якщо придбані товари, роботи чи
послуги не призначені для використання
у господарській діяльності платника
податку відповідні суми не можуть
включатися до складу витрат для цілей
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту із податку на
додану вартість навіть за наявності
формально складених, але недостовірних
документів або сплати грошових коштів.

Отже, податкові повідомлення-рішення,
на підставі яких визначаються
податкові зобов'язання платника
податків, приймаються податковим
органом за результатами
безпосередньої оцінки
фінансово-господарських документів,
активів та інших обставин
господарської діяльності особи, з
дотриманням визначеної законом
процедури, висновки податкового органу
не можуть ґрунтуватися на
неперевірених припущеннях чи
суб'єктивних думках посадових осіб
інших податкових органів, а повинні
доказуватись як факт і
підтверджуватись документально.

Наявність певної інформації, одержаної
від інших підрозділів податкової
служби чи з інформаційних систем
державної податкової служби, що не
оформлена рішеннями суб'єкта владних
повноважень і не є юридичним фактом,
утворює лише підставу для перевірки
такої інформації, може породжувати
певні сумніви щодо законності
господарських операцій платника
податків, однак не є беззаперечним
доказом того факту, що в дійсності
платнику податків його контрагентом
ніякі товари не постачались.

Отже, з Акта перевірки відносно
позивача вбачається, що посадові особи
Інспекції відобразили у такому
документі неперевірену інформацію
іншого податкового органу щодо
контрагента позивача, на підставі яких
зробили висновки за результатами
перевірки.

Відповідно до вимог статті 18 Закону
України «Про державну реєстрацію
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців», відомості, які
підлягають внесенню до Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців, були
внесені до нього, вважаються
достовірними і можуть бути використані
у спорі з третьою особою, доки до них не
внесено відповідних змін. Якщо
відомості, які підлягають внесенню до
цього реєстру, є недостовірними і були
внесені до нього, то третя особа може
посилатися на них у спорі як на
достовірні, за винятком випадків, коли
вона знала або могла знати про те, що
такі відомості є недостовірними.

Як було встановлено судом та
підтверджується матеріалами справи,
на момент вчинення та виконання
господарського договору ТОВ «Грейн
Експо» було належним чином
зареєстрованою юридичною особою, мало
право укладати правочини, було
зареєстроване платником податку на
додану вартість і мало право
виписувати податкові накладні.

Крім того, позивачем вжито необхідних
заходів щодо перевірки наявності
спеціальної податкової
правосуб'єктності у ТОВ «Грейн Експо»
та відсутності дефектів у його
правовому статусі в офіційно
оприлюднених даних щодо анульованих
свідоцтв платника податку на додану
вартість перед укладанням договору із
таким товариством.

Щодо відсутності у позивача
товарно-транспортних накладних, то
колегія суддів зазначає, що сама собою
наявність або відсутність окремих
документів не є підставою для
висновків про відсутність
господарської операції, якщо з інших
даних вбачається, що фактичний рух
активів або зміни у власному капіталі
чи зобов'язаннях платника податків у
зв'язку з його господарською
діяльністю мали місце. Тим більше, що
обов'язок транспортування за договором
купівлі-продажу від 20 грудня 2011 року
покладався на контрагента позивача.

Як вбачається, відповідач жодних
заперечень щодо форми і змісту наданих
позивачем податкових накладних,
первинних документів як під час
проведення перевірки, так і під час
судового розгляду справи - не висловив.
Доказів, які б вказували на недійсність
чи підробку таких документів або їх
невідповідність нормативно-правовим
актам, Інспекція суду не надала.

Отже, колегія суддів приходить до
переконання, що податковим органом не
доведено, що зазначена господарська
операція не відбулася реально, не
надано суду належних та достатніх
доказів, які б свідчили про наявність
законодавчо визначених обставин, що
позбавляли б позивача права на
формування податкового кредиту та
врахування відповідних витрат при
визначенні об'єкта оподаткування
податком на прибуток, не доведено
недобросовісності позивача.

Враховуючи викладене, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що відповідачем не доведено,
що господарські операції є фіктивними
або безтоварними, оскільки позиція
відповідача про отримання позивачем
необґрунтованої податкової вигоди за
спірними операціями ґрунтується
виключно на припущеннях, які не
підтверджені належними доказами і не
мають фактичного та правового
обґрунтування, а доводи апеляційної
скарги не спростовують висновків суду
першої інстанції.

Так, відповідно до ст. 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

З підстав вищенаведеного, колегія
суддів приходить до висновку, що суд
першої інстанції при ухваленні
оскаржуваної постанови вірно
встановив фактичні обставини справи,
дослідив наявні докази, надав їм
належну оцінку та прийняв законне і
обґрунтоване рішення, з дотриманням
норм матеріального і процесуального
права, а тому підстав для його
скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211,
212 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача -
Державної податкової інспекції у
Києво-Святошинському районі Головного
управління Міндоходів у м.Києві -
залишити без задоволення.

Постанову Київського окружного
адміністративного суду від 05 серпня 2014
року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів
шляхом подачі касаційної скарги до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий - суддя:
Я.С. Мамчур

Судді:
О.О.
Шостак

І.Л. Желтобрюх

Ухвалу складено у повному обсязі 10.10.2014.

.

Головуючий суддя
Мамчур Я.С

Судді:
Шостак О.О.

Желтобрюх І.Л.