Справа № 174/887/14-а
Суддя: Шаповал Г. І.
Дата ухвалення: 2014-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВІЛЬНОГІРСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2014 року
Справа № 174/887/14-а

п/с № 2-а/174/41/2014

Суддя Вільногірського міського суду,
Дніпропетровської області, Шаповал
Г.І., в приміщенні суду в м.
Вільногірську, Дніпропетровської
області, розглянувши в порядку
скороченого провадження
адміністративну справу за
адміністративним позовом ОСОБА_2 до
Управління Пенсійного фонду України
(УПФУ) в м. Вільногірську,
Дніпропетровській області, про
визнання дій неправомірними та
спонукання зробити перерахунок
призначеної пенсії,

У С Т А Н О В И В:

10.09.2014 року позивач звернувся до суду з
адміністративним позовом, в якому
зазначив, що з 03.11.2012 року йому
відповідачем, Управлінням Пенсійного
фонду України в м. Вільногірську
Дніпропетровської області, була
призначена пенсія за віком при
страховому стажі 16 років 04 місяця 2 дні,
в тому числі за списком № 1 - 5 років 16
днів.

Вважаючи, що при призначенні йому
пенсії відповідачем був невірно
складений коефіцієнт його страхового
стажу, а саме безпідставно до нього не
включений його трудовий стаж,
починаючи з червня 1979 року по липень 1985
року, що складає 6 років та 2 місяці під
час його роботи, коли він відбував
покарання в Бердичівській ВК № 70, він
12.06.2014 року звернувся до відповідача з
письмовою заявою, в якій просив
відповідача винести рішення, яким
включити до його загального трудового
стажу 6 років та 2 місяці під час його
роботи, коли він відбував покарання в
Бердичівський ВК № 70, та відповідно
провести перерахунок призначеної йому
пенсії з 03.11.2012 року.

Своїм листом від 17.06.2014 року № 2694/07/40
«Про надання інформації» відповідач
відмовив йому у задоволенні його заяви
про перерахунок пенсії, мотивуючи це
тим, що відповідно до ст. 56 Закону
України «Про пенсійне забезпечення» до
стажу роботи зараховується будь яка
робота, на який працівник підлягав
державному соціальному страхуванню», а
також робота в'язнів за умовами сплати
страхових внесків.

У свою чергу, відповідно довідці
виданій Бердичівською виправною
колонією, відрахування з його
заробітної плати на соціальне
страхування, під час його перебування в
місцях позбавлення волі, не
проводилися.

Крім того, згідно з параграфом 37, пункту
109 Положення про порядок призначення та
виплати державних пенсій,
затвердженого Постановою Ради
Міністрів СРСР від 03.08.1972 року, час
відбування виправних робіт не
включається в загальний трудовий стаж,
не залежно від місця їх перебування.

Однак така відмова відповідача у
перерахунку призначеної йому пенсії є
неправомірною, приймаючі до уваги
наступне.

Раніше чинним законодавством, а саме,
ст. 50 Виправно-трудового кодексу
України, прийнятого Верховною Радою
УРСР 23.12.1970 за №3325-VІІ, час роботи
засуджених у період відбування ними
покарання у вигляді позбавлення волі
до трудового стажу не зараховувався.

У зв'язку з прийняттям і набранням
чинності з 1 січня 2004 року
Кримінально-виконавчого кодексу
України, згідно Прикінцевих положень
цього Кодексу, з даного часу втратив
чинність Виправно-трудовий кодекс
України.

Тими ж Прикінцевими положеннями
Кримінально - виконавчого кодексу
України, пунктом 3 Прикінцевих положень
визначалось, що Закони України та інші
нормативно-правові акти до приведення
у відповідність із цим Кодексом
застосовуються у частині, що не
суперечить цьому Кодексу.

Згідно зі ст. 122
Кримінально-виконавчого кодексу
України, час роботи засудженого у
період відбування ним покарання у
вигляді позбавлення волі
зараховується до стажу роботи для
призначення трудової пенсії після
звільнення, за умови оплати ним
страхових внесків до Пенсійного фонду
України в порядку і розмірах,
передбачених законодавством.
Відповідно до ст. 56 Закону України «Про
пенсійне забезпечення», до стажу
роботи зараховується будь-яка робота,
на якій працівник підлягав державному
соціальному страхуванню, або за умови
сплати страхових внесків, а також
робота в'язнів і робота за угодами
цивільно-правового характеру за умови
сплати страхових внесків.

Згідно зі статтею 75 Конституції
України Верховна Рада України є єдиним
органом законодавчої влади в Україні.

Конституція України не встановлює
пріоритету застосування того чи іншого
закону, в тому числі залежно від
предмета правового регулювання. Немає
також закону України, який би регулював
питання подолання колізії норм
законів, що мають однакову юридичну
силу. Втім, Конституційний Суд України
у пункті 3 мотивувальної частини
рішення від 3 жовтня 1997 року №4-зп у
справі про набуття чинності
Конституції України зазначив:
«Конкретна сфера суспільних відносин
не може бути водночас врегульована
однопредметними нормативними актами
однакової сили, які за змістом
суперечать один одному. Звичайно, є
практика, коли наступний у часі акт
містить пряме застереження щодо
повного або часткового скасування
попереднього. Загальновизнаним є й те,
що з прийняттям нового акту, якщо інше
не передбачено самим цим актом,
автоматично скасовується
однопредметний акт, якій діяв у часі
раніше». Отже за наявності декількох
законів, норми яких по різному
регулюють конкретну сферу суспільних
відносин, під час вирішення спорів у
цих відносинах суди повинні
застосовувати положення закону з
урахуванням дії закону в часі за
принципом пріоритету тієї норми, яка
прийнята пізніше. Таким чином, на час
призначення йому пенсії діючою
регулюючою нормою являється норма
спеціального закону, що прийнятий
пізніше, яка діє одночасно з нормою ст.
24 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», тобто ст. 122
Кримінально-виконавчого кодексу
України, яка встановлює, що час роботи
засудженого у період відбування ним
покарання у вигляді позбавлення волі
зараховується до стажу роботи для
призначення трудової пенсії після
звільнення за умови оплати ним
страхових внесків до Пенсійного фонду
України в порядку і розмірах,
передбачених законодавством.

Посилання відповідача на необхідність
надання ним довідки про сплату
страхових внесків до Пенсійного фонду
України також він вважає
неправомірною.

Необхідність надання вищезазначеної
довідки зазначена у постанові КМУ
України № 637 від 12.08.1993 року «Про
затвердження Порядку підтвердження
наявного трудового стажу для
призначення пенсій за відсутності
трудової книжки або відповідних
записів у ній». Але цей законодавчий
акт був прийнятий набагато пізніше. У
період з червня 1979 року по липень 1985
року, коли я відбував покарання, діяло
законодавство колишнього Союзу
Радянських соціалістичних республік.
Зокрема, Постановою Ради Міністрів
СРСР N9 590 від 03.08.1972 року «Про
затвердження положення про порядок
призначення й виплати державних
пенсій» передбачалося, що
підтвердженням стажу роботи була
трудова книжка, довідки з місця роботи.
Ніяких вимог, щодо підтвердження стажу
роботи необхідно пред'являти ще й
довідки про оплату страхових внесків у
Пенсійний фонд законодавством не
передбачалося.

Тобто на час відбуття ним покарання,
сплата страхових внесків не була
передбачена діючим на той час
законодавством, а тому йому не може
бути відмовлено у зарахуванні
страхового стажу, що складає 6 років та 2
місяці під час його роботи, коли він
відбував покарання в Бердичівській ВК
№ 70.

Таким чином, з часу набрання КВК
України чинності, час роботи
засудженого у період відбування ним
покарання у вигляді позбавлення волі
підлягає включенню до стажу роботи в
силу прямої вказівки закону, яка діяла
на час його звернення до відповідача.

Саме така правова позиція викладена в
ухвалі Вищого адміністративного суду
України від 34.01.2013 року по справі N9
к/9991/19211/12-с, якою залишені без змін
постанова Єнакіївського міського суду
Донецької області від 14 червня 2011 року
та ухвала Донецького апеляційного
адміністративного суду від 8 листопада
2011 року.

В Україні визнається і діє принцип
верховенства права. Конституція
України має найвищу юридичну силу.
Закони та інші нормативно-правові акти
приймаються на основі Конституції
України і повинні відповідати їй.
Конституційні права і свободи
гарантуються і не можуть бути
скасовані. При прийнятті нових законів
або внесенні змін до чинних законів не
допускається звуження змісту та обсягу
існуючих прав і свобод.

Статтею 22 Загальної декларації прав
людини, що прийнята і проголошена
резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї
ООН від 10 грудня 1948 року, визначено що
кожна людина, як член суспільства, має
право на соціальне забезпечення і на
здійснення необхідних для підтримання
її гідності і для вільного розвитку її
особи прав у економічній, соціальній і
культурній галузях за допомогою
національних зусиль і міжнародного
співробітництва та відповідно до
структури і ресурсів кожної держави.

Положеннями ст. 46 Конституції України
закріплено, що громадяни мають право на
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом.

Статтею 55 Конституції України кожному
гарантується право на оскарження в
суді рішень, дій чи бездіяльності
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування, посадових і
службових осіб.

За змістом п. а ч. 3 ст. 56 Закону України
„Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991
року № 1788- XII до стажу роботи
зараховується в тому числі робота
в'язнів.

Правовідносини, що виникають у процесі
реалізації права на отримання пенсії,
основані на принципі юридичної
визначеності. Відповідно до позиції
Європейського суду у справі 41/74 vanDuyn v.
Home Office, цей принцип не дозволяє державі
посилатися на відсутність певного
нормативного акта, який визначає
механізм реалізації прав та свобод
громадян, закріплених у конституційних
та інших актах. Зацікавлені особи
повинні мати змогу покладатися на
зобов'язання, взяті державою, навіть
якщо такі зобов'язання містяться у
законодавчому акті, який загалом не має
автоматичної прямої дії.

Згідно ч.2 ст.71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень, обов'язок щодо
доказування правомірності свого
рішення, дії чи бездіяльності
покладається на відповідача, якщо він
заперечує проти адміністративного
позову.

Згідно ч. 2 ст. 87 Закону України «Про
пенсійне забезпечення», сума пенсії, не
одержана своєчасно з вини органу, що
призначає або сплачує пенсію,
виплачується за минулий час без
обмеження будь-яким строком.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 46 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування", сума
пенсії не одержана своєчасно з вини
органу, що призначає та виплачує
пенсію, виплачується за минулий час без
обмеження будь-яким строком з
нарахуванням компенсації втрати
частини доходів.

Додатково він вважає, що відповідач
повинний зарахувати йому його трудовий
стаж не тільки під час, коли він
працював, відбуваючи покарання у
Бердичівській ВК № 70 у червні 1979 - липні
1985 року, а також, коли він працював,
відбуваючи покарання у Кременчуцькій
ВК № 69 у серпні 1985 - липні 1988 року,
оскільки підстави зарахування цього
трудового стажу такі самі.

З серпня 1985 року по липень 1988 року він
відпрацював 27 місяців, тобто 2 роки і
три місяці, що підтверджується
довідкою від 29.10.2007 року № 3/0-315.

Доказами його правомірних вимог є: його
пенсійне посвідчення, письмова відмова
відповідача, довідка про його
заробіток під час відбування покарання
у червні 1979 - липні 1985 року, довідка про
його заробіток під час відбування
покарання у серпні 1985 - липні 1985 року,
його пенсійна справа.

Відповідно до вимог ст.111 КАС України,
питання про уточнення позовних вимог
та про з'ясування того, якими доказами
сторони можуть обґрунтовувати свої
доводи чи заперечення, суд першої
інстанції не позбавлений можливості
вирішити і у попередньому судовому
засіданні. Таким чином, подання доказів
можливе на наступних стадіях процесу,
тому суд не вправі через неподання
доказів при пред'явленні позову
залишати заяву без руху та повертати
заявнику. Керуючись ст.ст. 21,24,64
Конституції України, ст.ст. 2,6,17,18,21 КАС
України, позивач прохає:

1. Визнати неправомірною відмову
Управління Пенсійного фонду України в
м. Вільногірську Дніпропетровської
області від 17.06.2014 року, винести рішення
про включення до його загального
трудового стажу - 6 років та 2 місяці під
час його роботи, коли він відбував
покарання в Бердичівській ВК № 70, і
трудового стажу - 2 роки та 3 місяці під
час його роботи, коли він відбував
покарання в Кременчуцькій ВК № 70, та на
цій підставі провести перерахунок
призначеної йому пенсії з 03.11.2012 року.

2. Зобов'язати Управління Пенсійного
фонду України в м. Вільногірську
Дніпропетровської області винести
рішення про включення до його
загального трудового стажу - 6 років та 2
місяці під час його роботи, коли він
відбував покарання в Бердичівській ВК
№ 70, і трудового стажу - 2 роки та 3
місяці під час його роботи, коли він
відбував покарання в Кременчуцькій ВК
№ 70, та на цій підставі провести
перерахунок призначеної йому пенсії з
03.11.2012 року.

3. Зобов'язати Управління Пенсійного
фонду України в м. Вільногірську
Дніпропетровської області, після
винесення рішення про включення до
його загального трудового стажу - 6
років та 2 місяців під час його роботи,
коли він відбував покарання в
Бердичівській ВК № 70, і трудового стажу
- 2 років та 3 місяців під час його
роботи, коли він відбував покарання в
Кременчуцькій ВК № 70, та на цій
підставі проведеного перерахунку
призначеної йому пенсії, доплатити
йому пенсію з 03.11.2012 року, з урахуванням
вже виплаченої за цей час частини
пенсії.

4. Витребувати у відповідача його
пенсійну справу.

Відповідач заяви про визнання позову
або заперечень проти позову не надав,
проте із наданого позивачем копії
листа відповідача на ім'я позивача від
17.06.2014 р. № 2694/07/40, фактично зазначені
заперечення проти позову, із яких
витікає, що принципи, засади і
механізми функціонування системи
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування, призначення,
перерахунку і виплати пенсії визначає
Закон України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування".
Відповідно до частини 4 ст.24 Закону
України „Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування",
періоди трудової діяльності та інші
періоди, що враховувалися до стажу
роботи для призначення пенсії до
набрання чинності цим Законом,
зараховуються до страхового стажу в
порядку і на умовах, передбачених
законодавством, що діяло раніше.

Відповідно до ст. 56 Закону України „Про
пенсійне забезпечення", до стажу роботи
зараховується будь-яка робота, на якій
працівник підлягав державному
соціальному страхуванню, а також
робота в'язнів за умови сплати
страхових внесків.

Згідно з параграфом 37, пункту 109
Положення про порядок призначення та
виплати державних пенсій,
затвердженого Постановою Ради
Міністрів СРСР від 03.08.1972 р. час
відбування виправних робіт не
включається в загальний трудовий стаж
незалежно від місця їх перебування.

В довідці від 13.02.2007 р. № 20, виданій
Бердичівською виправною колонією,
зазначено, що відрахування на
соціальне страхування із заробітної
плати, яку отримав позивач під час
перебування в місцях позбавлення волі,
не проводилися.

Враховуючи вищевикладене, зарахувати
період роботи під час перебування в
місцях позбавлення волі з 03.08.1971 р. по
13.07.1988 р. не має законних підстав.

Перевіряючи обґрунтованість доводів
позивача, щодо незаконності дій
відповідача при прийнятті рішення про
відмову у зарахуванні зазначеного
періоду роботи позивача в місцях
позбавлення волі до трудового стажу, що
надає можливість збільшення розміру
призначеної позивачу пенсії, та доводи
відповідача, якими обґрунтовуються
заперечення проти позову, суд дійшов
висновку, що підстав для задоволення
позову немає, за наступних обставин.

Статтею 50 який діяв Виправно-трудового
кодексу України, прийнятого Верховною
Радою УРСР 23.12.1970 за №3325-VІІ,на час
відбування кримінального покарання
позивачем та зупинив свою дію з 01.01.2004
року, однозначно передбачалося, що час
роботи засуджених у період відбування
ними покарання у вигляді позбавлення
волі до трудового стажу не
зараховується.

Статтею 122 Кримінально-виконавчого
кодексу України, який набрав чинності з
01 січня 2004 року зазначено, що час роботи
засудженого у період відбування ним
покарання у вигляді позбавлення волі
зараховується до стажу роботи для
призначення трудової пенсії після
звільнення, за умови оплати ним
страхових внесків до Пенсійного фонду
України в порядку і розмірах,
передбачених законодавством.

Відповідно до ст. 56 Закону України «Про
пенсійне забезпечення» від 5 листопада
1991 року N 1788-XII, який набрав чинності з
01.01.1992 р., до стажу роботи зараховується
будь-яка робота, на якій працівник
підлягав державному соціальному
страхуванню, або за умови сплати
страхових внесків, а також робота
в'язнів і робота за угодами
цивільно-правового характеру за умови
сплати страхових внесків.

Приймаючи до уваги, що в період роботи
позивача протягом 6 років та 2 місяців
під час відбування ним кримінального
покарання у виді позбавлення волі в
Бердичівській ВК № 70, та його роботи
протягом 2 років та 3 місяців під час
відбування покарання в Кременчуцькій
ВК № 69, діяв Виправно-трудовий кодекс
України, прийнятий Верховною Радою
УРСР 23.12.1970 за №3325-VІІ, статтею 50 якого
однозначно було установлено, що час
роботи засуджених у період відбування
ними покарання у вигляді позбавлення
волі до трудового стажу не
зараховується, що Статтею 122
Кримінально-виконавчого кодексу
України, який набрав чинності з 01 січня
2004 року установлено, що час роботи
засудженого у період відбування ним
покарання у вигляді позбавлення волі
зараховується до стажу роботи для
призначення трудової пенсії після
звільнення, за умови оплати ним
страхових внесків до Пенсійного фонду
України в порядку і розмірах,
передбачених законодавством, що
статтею 56 ЗУ «Про пенсійне
забезпечення», який набрав чинності з
01.01.1992 р., установлено, що до стажу
роботи зараховується робота в'язнів за
умови сплати страхових внесків, що
передбачені законом страхові внески з
заробітної плати позивача не
утримувалися, оскільки в період
відбування покарання позивачем такого
виду утримань із зарплати не
передбачалося, що, згідно ч. 4 ст.24
Закону України „Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", періоди трудової
діяльності та інші періоди, що
враховувалися до стажу роботи для
призначення пенсії до набрання
чинності цим Законом, зараховуються до
страхового стажу в порядку і на умовах,
передбачених законодавством, що діяло
раніше, яким і не передбачено було
зарахування роботи в місцях
позбавлення волі до стажу роботи, який
надає право на пенсію, суд доходить
висновку, що підстав для задоволення
позову немає.

Вирішуючи питання про розподіл судових
витрат, суд керується ст. 94 КАС України,
абз. 2, п/п 1, п.3, ч.2 ст. 4 ЗУ «Про судовий
збір», відповідно до яких судові
витрати: в виді судового збору - 73.08 грн.,
слід покласти на позивача.

Керуючись ст.ст. 2-15,86,87,94,158-163,167, 183-2,
185,186,254,255 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_2 до Управління Пенсійного
фонду України (УПФУ) в м. Вільногірську,
Дніпропетровській області, про
визнання дій неправомірними та
спонукання зробити перерахунок
призначеної пенсії,- відмовити в
повному обсязі.

Судові витрати у справі, в виді
судового збору - 73.08 грн., покласти на
позивача ОСОБА_2.

Постанова суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги судове рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня проголошення
постанови. Якщо постанову було
постановлено у письмовому провадженні
або без виклику особи, яка її оскаржує,
апеляційна скарга подається протягом
десяти днів з дня отримання копії
постанови.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбаченому
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то 10 денний
строк на апеляційне оскарження
постанови суду обчислюється з
наступного дня після закінчення
п'ятиденного строку з моменту
отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Копію постанови не пізніше наступного
дня з дня її постановлення надіслати
рекомендованим листом з повідомленням
про вручення сторонам.

Суддя
Г.І.Шаповал