Справа № 818/123/13-а
Суддя: Бутенко В.І.
Дата ухвалення: 2014-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"18" вересня 2014 р.
м. Київ К/800/19356/13

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

Бутенка В.І (доповідач), Лиски Т.О.,
Олендера І.Я.,

розглянувши в порядку письмового
касаційного провадження
адміністративну справу за позовом
Управління Пенсійного фонду України в
м. Сумах до відкритого акціонерного
товариства «Центролит» про стягнення
заборгованості,-

в с т а н о в и в :

У січні 2013 року позивач звернувся до
суду із даним позовом, в якому просив
стягнути з відповідача борг з
відшкодування фактичних витрат на
виплату і доставку пільгових пенсій за
Списком №2 за грудень 2012 року в розмірі
131103,07 грн.

Ухвалою Сумського окружного
адміністративного суду від 31 січня 2013
року, яку залишено без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 12 березня
2013 року, провадження у справі закрито з
підстав передбачених п.1. ч.1. ст.157
Кодексу адміністративного судочинства
України (далі - КАС України) і
роз'яснено, що справу належить
розглядати в порядку господарського
судочинства.

В касаційній скарзі позивач,
посилаючись на порушення судами першої
та апеляційної інстанцій норм
матеріального і процесуального права,
просить скасувати рішення цих судів і
прийняти нове рішення, яким справу
направити до суду першої інстанції для
продовження розгляду.

Колегія суддів вважає, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що ухвалою Господарського
суду Сумської області від 21.12.2009 року
порушено провадження у справі про
банкрутство відкритого акціонерного
товариства «Центролит» і з цього
моменту боржник знаходиться в
особливому правовому режимі, який
регламентується нормами Закону
України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом», а вимоги всіх
кредиторів погашаються в межах
процедури банкрутства в порядку,
встановленому зазначеним Законом.

Згідно із Законом України «Про
внесення змін до Закону України «Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»
від 22.12.2011 №4212-VI, Закон «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом» викладено в
новій редакції, а тому з посиланням на
положення ч. 4 ст. 10 цього Закону (в
редакції 19.01.2013 року) суди і прийшли до
висновку, що даний спір не належить
розглядати в порядку
адміністративного судочинства.

Однак такі висновки судів є
помилковими з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1-1 Прикінцевих та
перехідних положень Закону України
«Про внесення змін до Закону України
«Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»
від 22.12.2011 № 4212-VI (в редакції згідно
Закону України від 02.10.2012 року № 5405-VI):
положення цього Закону застосовуються
господарськими судами під час розгляду
справ про банкрутство, провадження в
яких порушено після набрання чинності
цим Законом; положення цього Закону, що
регулюють продаж майна в провадженні у
справі про банкрутство, застосовуються
господарськими судами під час розгляду
справ про банкрутство, провадження у
яких порушено до набрання чинності цим
Законом; положення цього Закону, що
регулюють ліквідаційну процедуру,
застосовуються господарськими судами
під час розгляду справ про банкрутство,
провадження у яких порушено до
набрання чинності цим Законом, якщо на
момент набрання ним чинності
господарським судом не було прийнято
постанову про визнання боржника
банкрутом і відкриття ліквідаційної
процедури.

Оскільки провадження у справі про
банкрутство відповідача порушено
ухвалою Господарського суду Сумської
області від 21.12.2009 року, тобто, до
набрання чинності Законом України «Про
внесення змін до Закону України «Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»
від 22.12.2011 №4212-VI, положення зазначеного
закону не можуть застосовуватись
господарськими судами у відношенні
такого боржника, в тому числі не
підлягають застосуванню до спірних
правовідносин і положення ч. 4 ст. 10
Закону України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом» в редакції, що
вступила в дію 19.01.2013 року.

Відповідно до частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального і процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Позивач, як кредитор, заявляв вимоги
про стягнення на його користь коштів в
сумі 131103,07 грн. з відповідача, як
боржника, у встановленій законом
процедурі банкрутства. Тобто за такими
вимогами позивач є поточним кредитором
згідно визначення термінів, наведених
у ст. 1 Закону України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом».

Вказані обставини не з'ясовувались
судами при передачі на розгляд суду
адміністративного позову з вимогами до
боржника у відношенні якого порушено
справу про банкрутство, що призвело до
прийняття неправильних рішень у справі
та свідчить про порушення норм
процесуального права у питанні
визначення юрисдикції спору.

Крім того, у п. 19 листа Вищого
господарського суду України від 28.03.2013
року №01-06/606/2013 «Про Закон України «Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»
у редакції Закону України від 22.12.2011 №
4212-VI» відзначено, що згідно з абзацом 4
частини 8 ст.23 Закону до визнання
боржника банкрутом спори боржника з
кредиторами, які мають будь-які
(незалежно від характеру
правовідносин) поточні вимоги до
боржника, вирішуються шляхом їх
розгляду у позовному провадженні
господарським судом, у провадженні
якого перебуває справа про
банкрутство. Після визнання боржника
банкрутом та відкриття ліквідаційної
процедури кредитори з поточними
вимогами до боржника повинні
звертатися в межах провадження у
справі про банкрутство незалежно від
того, чи розглянуті відповідні вимоги у
позовному провадженні.

Таким чином, у даному випадку
відповідач не є особою, процедура
банкрутства якого регулюється Законом
України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом» від 22.12.2011
№4212-VI (в редакції, що набрала законної
сили 19.01.2013 року), а поточні вимоги до
такого боржника не можуть розглядатися
в порядку, що передбачений ч. 4 ст. 10, ч. 8
ст. 23 вказаного закону (в новій
редакції), та згідно підвідомчості,
визначеної п. 7 ч. 1 ст. 12 ГПК України.

Зміни до Господарського
процесуального кодексу України в
частині доповнення п. 7 ч. 1 ст. 12 ГПК
України внесені саме згідно п. 7
Прикінцевих та перехідних положень
Закону України «Про внесення змін до
Закону України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом» від 22.12.2011
року №4212-VI, а відтак підлягають
застосуванню з урахуванням положень ч.
4 ст. 10 Закону у вказаній редакції саме у
відношенні вимог до боржників,
процедура банкрутства яких
регулюється законом в новій редакції.

Законом України «Про внесення змін до
деяких законодавчих актів України щодо
подальшого удосконалення
адміністрування податків і зборів» від
6.12.2012 року №5518-VI були внесені зміни до
деяких законодавчих актів.

Так, частину 4 ст. 10 Закону України «Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»
в редакції Закону України від 22.12.2011
року №4212-VI викладено в наступній
редакції: «Суд, у провадженні якого
перебуває справа про банкрутство,
вирішує усі майнові спори з вимогами до
боржника, у тому числі спори про
визнання недійсними будь-яких
правочинів (договорів), укладених
боржником; стягнення заробітної плати;
поновлення на роботі посадових та
службових осіб боржника, за винятком
спорів, пов'язаних із визначенням та
сплатою (стягненням) грошових
зобов'язань (податкового боргу),
визначених відповідно до Податкового
кодексу України, а також справ у спорах
про визнання недійсними правочинів
(договорів), якщо з відповідним позовом
звертається на виконання своїх
повноважень контролюючий орган,
визначений Податковим кодексом
України».

Пункт 7 частини першої статті 12
Господарського процесуального кодексу
України викладено в такій редакції: «
справи у спорах з майновими вимогами до
боржника, стосовно якого порушено
справу про банкрутство, у тому числі
справи у спорах про визнання
недійсними будь-яких правочинів
(договорів), укладених боржником;
стягнення заробітної плати; поновлення
на роботі посадових та службових осіб
боржника, за винятком спорів,
пов'язаних із визначенням та сплатою
(стягненням) грошових зобов'язань
(податкового боргу), визначених
відповідно до Податкового кодексу
України, а також справ у спорах про
визнання недійсними правочинів
(договорів), якщо з відповідним позовом
звертається на виконання своїх
повноважень контролюючий орган,
визначений Податковим кодексом
України».

Цими ж змінами у Кодексі
адміністративного судочинства України
у пункті 1 частини першої статті 3
слова «крім випадків, встановлених
законом» виключено, а пункт 5 частини
третьої статті 17 виключено.

Внесення вказаних змін до
процесуального закону, яким є Кодекс
адміністративного судочинства
України, обумовлює необхідність
встановлення адміністративним судом
обставин щодо належності розгляду в
порядку адміністративного судочинства
вимог до боржника у відношенні якого
порушено провадження у справі про
банкрутство з урахуванням положень
спеціального закону (Закону України
«Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»).

З огляду на викладене колегія суддів
приходить до висновку, що, суди
попередніх інстанцій дійшли
передчасного висновку про те, що даний
спір не належить розглядати в порядку
адміністративного судочинства,
оскільки при розгляді цієї справи є
необхідність з'ясування наявності між
сторонами спору в розумінні п. 1 ч. 1 ст.
3, п. 5 ч. 2 ст. 17 КАС України з
урахуванням положень Закону України
«Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»,
які підлягають застосуванню в
процедурі банкрутства відповідача.

Все це відповідно до приписів ч. 1 ст. 227
КАС України є підставою для скасування
оскаржених судових рішень та
направлення справи для продовження
розгляду.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 227, 230, 231 КАС
України, суд, -

у х в а л и в:

Касаційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в м. Сумах
задовольнити.

Постанову Сумського окружного
адміністративного суду від 31 січня 2013
року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 12 березня 2013 року скасувати і
справу направити для продовження
розгляду до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
оскарженню не підлягає.

С у д д і :
В.І. Бутенко

Т.О. Лиска

І.Я.Олендер