Справа № 826/1843/14
Суддя: Кобилянський К.М.
Дата ухвалення: 2014-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 вересня 2014 року 09:41
№ 826/1843/14
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі судді Кобилянського К.М.,
за участі секретаря судового засідання
Голод А.С., розглянувши у відкритому
судовому засіданні адміністративну
справу
за позовомПриватного підприємства
«А-С-М»до Державної податкової
інспекції у Святошинському районі
Головного управління Міндоходів у
місті Києвіпро скасування податкових
за участю представників
позивача: Святовець Л.В.
відповідача: Гомольська Я.П.
На підставі ч. 3 ст. 160 КАС України в
судовому засіданні 30.09.2014 проголошено
вступну та резолютивну частини
Приватне підприємство «А-С-М» (далі -
позивач) звернулось до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
позовною заявою до Державної
податкової інспекції у Святошинському
районі Головного управління
Міндоходів у місті Києві (далі -
відповідач), в якій просить суд визнати
протиправними та скасувати податкові
повідомлення-рішення від 19.09.2013 №
Ухвалами Окружного адміністративного
суду міста Києва від 17.02.2014 відкрито
провадження, закінчено підготовче
провадження та призначено справу до
судового розгляду в судовому засіданні
25.02.2014, яке в подальшому відкладалось та
зупинялось з метою отримання
додаткових доказів для вирішення спору
по суті заявлених позовних вимог.

Під час розгляду справи представник
позивача підтримав заявлені позовні
вимоги в повному обсязі та зазначив, що
не погоджується з висновками Акта
перевірки щодо порушення позивачем
відповідних положень Закону України
«Про податок на додану вартість»,
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» та Податкового
кодексу України, оскільки висновки
відповідача за наслідками проведеної
перевірки щодо порушень позивачем
положень вказаних Законів і
Податкового кодексу України при
визначенні суми податкового кредиту з
податку на додану вартість та витрат з
податку на прибуток є хибними,
базуються виключно на суб'єктивних
припущеннях перевіряючих, які не мають
підтвердження належними доказами.

Представник відповідача проти позову
заперечував, при цьому посилаючись на
те, що під час проведення перевірки
встановлено господарські
взаємовідносини позивача з
підприємствами, які, на думку
податкового органу, мають ознаки
фіктивності. А тому, правочини, що
укладені між позивачем та
контрагентами є такими, що не мали на
меті настання реальних наслідків, а у
позивача відсутнє законне право на
віднесення сум по спірним
правовідносинам до податкового
кредиту з податку на додану вартість та
витрат з податку на прибуток. За таких
обставин, податковий орган просив суд в
задоволенні позовних вимог відмовити в
повному обсязі.

Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
Окружний адміністративний суд міста
Києва встановив наступне.

19 вересня 2013 відповідачем на підставі
акта перевірки № 160/26-57-22-03-07/35507915 від
06.09.2013 прийнято наступні податкові
повідомлення - рішення:

- , яким позивачу за порушення п.п.
7.2.6, 7.4.1, 7.4.4, 7.4.5, 7.5.1 Закону України «Про
податок на додану вартість», п.п. 201.1,
201.6, 201.10 Податкового кодексу України
збільшено суму грошового зобов'язання
за платежем «податок на додану
вартість» всього в сумі 1667338 грн., в т.ч.
за основним платежем в сумі 1387716 грн.,
штрафними (фінансовими) санкціями в
сумі 279 622 грн.

- , яким позивачу за порушення п.п.
5.3.9, 11.2.1 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»,
п.п. 14.1.228, 138.1, 138.2, 138.8, 139.1.1, 139.1.9
Податкового кодексу України збільшено
суму грошового зобов'язання за
платежем «податок на прибуток» всього
в сумі 1783410,75 грн., в т.ч. за основним
платежем в сумі 1528288 грн., штрафними
(фінансовими) санкціями в сумі 255122,75
грн.

Як вбачається з акта перевірки та
письмових заперечень відповідача,
збільшення грошового зобов'язання та
застосування до позивача штрафних
(фінансових) санкцій ґрунтується на
обставинах безтоварності
господарських взаємовідносин позивача
з ТОВ «Сан Енд Фан», ТОВ «Компанія
Грифон Консалт», ТОВ «Форсаж
Медіамаркет», ТОВ «Віп Трейд», ТОВ
«Зінат», ТОВ «Ювілайт», ТОВ «Агрофон».

Суд погоджується в такими доводами
відповідача, враховуючи наступне.

У перевіряємому періоді між позивачем
і вказаними вище контрагентами
укладено ряд однотипних договорів: 1)
про поставку позивачу миючих засобів
та 2) про поставку позивачу виробів з
текстилю.

На підтвердження належного виконання
таких договорів позивач до матеріалів
справи надав ряд рахунків - фактур,
видаткових накладних, актів
здачі-приймання виконаних робіт,
товарно-транспортних та податкових
накладних.

Суд відхиляє надані позивачем до
матеріалів справи первинні
бухгалтерські та податкові документи
як належні докази правомірності
формування показників податкової
звітності, з огляду на наступне.

В перевіряємому періоді позивачем
(покупець) було укладено договір № 25/05-01
від 25.05.2012 з ТОВ «Сан Енд Фан»
(продавець), відповідно до умов якого
продавець зобов'язується передати у
власність покупця професійні миючі
засоби.

На підтвердження належного виконання
умов даного договору позивачем до
матеріалів справи надано копії
видаткових накладних (а.с. 148-159 Том ІІ);
рахунків-фактур (а.с. 160-171 Том ІІ);
податкових накладних (а.с. 172-183 Том ІІ);
товарно-транспортних накладних (а.с.
192-203 Том ІІ).

Крім того, позивач надав до матеріалів
справи копії платіжних доручень та
виписок з банку про перерахування на
банківський рахунок ТОВ «Сан Енд Фан»
грошових коштів (а.с. 184-191 Том ІІ).

08 червня 2012 між позивачем (покупець) та
ТОВ «Компанія «Грифон Консалт»
укладено договір купівлі-продажу
товарів № 04/07-12, відповідно до умов
якого продавець зобов'язується
власними силами і з власних матеріалів
виготовити і передати у власність
покупця вироби з текстилю (білизна
постільна, штори, тюлі, гардини), а
покупець зобов'язується прийняти і
оплатити вартість виготовленої
продукції (а.с. 205-208 Том ІІ).

На підтвердження виконання умов
вказаного договору позивач надав до
матеріалів справи копії наступних
документів: специфікація (а.с. 209-211 Том
ІІ); видаткові накладні (а.с. 212- 220 Том
ІІ); рахунки-фактури (а.с. 221-227 Том ІІ);
товарно-транспортні накладні (а.с. 228-237
Том ІІ).

Також між позивачем (замовник) та ТОВ
«Компанія «Грифон Консалт»
(виконавець) укладено договір про
надання послуг № 190511 від 19.05.2011,
відповідно до умов якого виконавець
зобов'язується за завданням замовника
надати за плату послуги з сервісного та
поточного технічного обслуговування
професійного прального обладнання та
навчання персоналу правилам роботи та
експлуатації професійного прального
обладнання (а.с. 238-240 Том ІІ).

На підтвердження реальності даного
договору позивач надав до матеріалів
справи копії актів здачі-прийняття
робіт (надання послуг) (а.с. 241-247 Том ІІ);
рахунків-фактур (а.с. 248-252 Том ІІ);
податкових накладних (а.с. 1-16 Том ІІІ).

Крім того, позивач надав до матеріалів
справи копії платіжних доручень та
виписок з банку про перерахування на
банківський рахунок ТОВ «Компанія
«Грифон Консалт» грошових коштів (а.с.
17-39 Том ІІІ).

18 листопада 2011 між позивачем і ТОВ
«Форсаж-Медіамаркет» укладено договір
№21/11-01 від 18.11.2011, відповідно до умов
якого продавець зобов'язується
передати у власність покупцю
професійні миючі засоби.

На підтвердження належного виконання з
боку ТОВ «Форсаж-Медіамаркет» умов
даного договору, ПП «А-С-М» надав до
матеріалів справи копії наступних
документів: видаткові накладні (а.с. 44-82
Том ІІІ); рахунки-фактури (а.с. 83-103 Том
ІІІ); податкові накладні (а.с. 104 -143 Том
ІІ); платіжні доручення та виписки з
банку (а.с. 144-187 Том ІІІ);
товарно-транспортні накладні (а.с. 188-227
Том ІІІ);

Також, між позивачем (покупець) та ТОВ
«Віп Трейд» (виконавець) укладено
договір №15/03-01 від 15.03.2011, відповідно до
умов якого продавець зобов'язується
передати у власність покупця
професійні миючі засоби (а.с. 2-4 Том ІІІ).

На підтвердження реальності
укладеного договору позивач
посилається на копії видаткових
накладних (а.с. 5-38 Том ІV);
рахунків-фактур (а.с. 39-62 Том ІV);
податкових накладних (а.с. 63-95 Том ІV);
платіжних доручень та виписок із банку
(а.с. 96-143 Том ІV); товарно-транспортних
накладних (а.с. 144-177 Том ІV).

Із наданих позивачем документів також
вбачається, що у перевіряємий період

ПП «А-С-М» (покупець) укладено договір №
26/06-12 з ТОВ «Зінат» (продавець),
відповідно до умов якого продавець
зобов'язується передати у власність
покупцю професійні миючі засоби (а.с.
179-180 Том ІV).

Позивач надав до матеріалів справи
копії видаткових накладних (а.с. 181-190
Том ІV); рахунків-фактур (а.с. 191-199 Том ІV);
податкових накладних (а.с. 200-209 Том ІV);
товарно-транспортних накладних (а.с.
212-221 Том ІV).

Крім того, позивач надав до матеріалів
справи платіжні доручення та виписки з
банку про перерахування на банківський
рахунок ТОВ «Зінат» грошових коштів
(а.с. 210-211 Том ІV).

03 вересня 2012 між позивачем (покупець) та
ТОВ «Ювілайт» (продавець) було укладено
договір № 03/09-01, відповідно до умов
якого продавець зобов'язується
передати у власність покупцю
професійні миючі засоби (а.с. 223-225 Том
ІV).

На підтвердження фактичності
виконання умов даного договору позивач
надав до матеріалів справи копії
наступних документів: видаткової
накладної (а.с. 226 Том ІV); рахунку -
фактури (а.с. 227 Том ІV); податкової
накладної (а.с. 228 Том ІV); платіжного
доручення (а.с. 229-238 Том ІV);
товарно-транспортної накладної (а.с. 239
Том ІV).

Також між позивачем (покупець) та ТОВ
«Аграфон» (продавець) укладено договір
№01/09-1 від 01.09.2010, відповідно до умов
якого продавець зобов'язується
передати у власність покупцю
професійні миючі засоби (а.с. 2-4 Том V).

На підтвердження реальності даного
договору позивач надав до матеріалів
справи копії: видаткових накладних (а.с.
5-29 Том V); рахунків-фактур (а.с. 30-54 Том V);
податкових накладних (а.с. 55-79 Том V);
товарно-транспортних накладних (а.с.
127-151 Том V).

Крім того, позивач надав до матеріалів
справи платіжні доручення та виписки з
банку про перерахування на банківський
рахунок ТОВ «Аграфон» грошових коштів
(а.с. 80-126 Том V).

Окружний адміністративний суд міста
Києва не приймає вказані документи як
належні докази правомірності
формування показників податкової
звітності враховуючи наступне.

Так, сам по собі документ під назвою
«видаткова накладна», навіть за умови
його складення у відповідності до
вимог ст. 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік і фінансову
звітність в Україні», не може бути
безумовним та виключно - достатнім
доказом фактичності вчинення
господарської операції, як то
постачання товару, адже обставина руху
товару між суб'єктами господарювання
тягне за собою наслідком внесення змін
до відповідних регістрів
бухгалтерського обліку, на підставі
яких власне і формуються в подальшому
відповідні показники податкової
звітності.

Тобто, в разі фактичного виконання
господарської операції у формі
поставки товару, вбачається за можливе
прийти до висновку про обов'язковість
причинно-наслідкового зв'язку між
оформленням видаткової накладної,
змінами в бухгалтерському обліку
підприємства на підставі такої
видаткової накладної та подальшим
відображенням матеріальних показників
господарської діяльності підприємства
в його (підприємства) податковій
звітності.

Наполягаючи на фактичності виконання
поставок товару з боку зазначених вище
контрагентів, позивачем до матеріалів
справи не надано жодного письмового
доказу відображення господарських
операцій в бухгалтерському обліку
підприємства станом на дати, зазначені
в видаткових накладних.

Представник позивача не зміг пояснити
суду, яким чином обліковувалось
надходження та подальший рух
придбаного товару виключно на підставі
видаткових накладних.

Разом з тим, надані до матеріалів
справи копії товарно-транспортних
накладних відхиляються судом як доказ
перевезення товару, адже зі змісту
даних перевізних документів неможливо
встановити інформацію про особу, яка
отримувала товар та інформацію про
документ, на підставі якого такий товар
було отримано (довіреність). Тобто, зі
змісту ТТН вбачається, що товар було
отримано водієм, однак без подальшої
відгрузки даного товару в пункті
розвантаження в м. Києві по проспекту
Перемоги, 119/121.

Також підлягають відхиленню надані до
матеріалів справи копії подорожніх
листів (а.с. 4 - 124 Том VIII), як неналежні
докази перевезення придбаного товару,
враховуючи наступне.

Наказом Міністерства транспорту
України від 29 грудня 1995 № 488/346,
затверджено типові форми первинного
обліку роботи вантажного автомобіля та
введено їх у дію з 1 січня 1996 по 10 грудня
2013 (дата втрати чинності).

Відповідно до п. 1 Наказу затверджено
«Подорожній лист вантажного
автомобіля»,

ф. № 2.

Пунктом 2 Наказу вирішено вважати
обов'язковим застосування вказаної
форми первинного обліку всіма
суб'єктами господарської діяльності,
незалежно від форм власності.

Тобто, в разі перевезення вантажу
позивач був зобов'язаний оформити
подорожні листи у відповідності до
вимог ст. 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік і фінансову
звітність в Україні», оскільки
відповідно до п. 2 Наказу подорожній
лист є первинним документом.

Втім, як вбачається зі змісту всіх без
виключення подорожніх листів, вони не
містять в собі інформації про роботу
водія і автомобіля, рух пального,
відстань перевезення, вагу
перевезеного вантажу, прізвища, імені
та по-батькові диспетчера, підпису та
відтиску штампу особи, яка перевірила
стан здоров'я водія.

Враховуючи зазначене, вказані
документи відхиляються судом як докази
повідомлених в них обставин щодо
перевезення товару.

Крім того, вирішуючи спір по суті
заявлених позовних вимог суд приймає
до уваги те, що вироком Печерського
районного суду міста Києва від 05.08.2013 по
справі

№ 757/15488/13-к (а.с. 210 - 213 Том VIІІ)
встановлено, що ОСОБА_5 за попередньою
змовою з ОСОБА_6, ОСОБА_3 та ОСОБА_7
сприяв невстановленим особам у
підробленні з метою збуту первинних
документів, в тому числі, ТОВ «Сан Енд
Фан», ТОВ «Компанія «Грифон Консалт»
,ТОВ «Ювілайт», які надають право та
звільняють від обов'язку при
формуванні валових витрат та
податкового кредиту з податку на
додану вартість підприємства,
достовірно знаючи, що відомості щодо
поставки товарів, надання послуг та
виконання робіт, які містяться в цих
документах є неправдивими, оскільки
дані підприємства фактично робіт не
виконували, послуг не надавали, товарів
не постачали.

Інформація з приводу набрання даним
рішенням законної сили сторонами не
заперечується.

За таких обставин, суд відзначає, що
наявність законодавчо визначених
документів для формування податкового
кредиту та витрат, зокрема, наявність
податкових накладних та актів
здачі-приймання виконаних робіт
(наданих послуг), виписаних платником
податку є обов'язковою, але, не
безумовною підставою для визнання
правомірності формування платником
податку показників податкової
звітності за умови, якщо судом буде
встановлено, що відомості в таких
документах не відповідають дійсності,
в тому числі, коли господарські
операції не мали реального характеру
через їх безтоварність.

Суд відхиляє твердження позивача про
те, що наявність доказів оплати є
достатнім доказом правомірності
віднесення сум до податкового кредиту
та витрат, адже, як зазначено вище,
первинні бухгалтерські та податкові
документи є підставою для змін в
бухгалтерському та податковому обліку
підприємства, виключно за умови
фактичного вчинення господарської
операції.

Аналогічна позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
21.10.2008 за результатами розгляду скарги
Державної податкової інспекції в
Амур-Нижньодніпровському районі м.
Дніпропетровська у справі за позовом
товариства з обмеженою
відповідальністю «Євротрейд» до ДПІ
про визнання недійсним податкового
повідомлення-рішення.

Тобто, наявність самих лише обставин
укладання цивільно-правового договору,
формальних доказів про його виконання,
не є безумовним свідченням
правомірності здійснення змін у
податковому обліку такого платника
податку.

За таких обставин суд погоджується з
доводами податкового органу, що
позивачем безпідставно сформований
податковий кредит та витрати вказаний
період, що призвело до втрат дохідної
частини Державного бюджету України.

Аналогічна позиція також викладена в
постанові ВАСУ від 20.02.2013 по справі
№2а-4458/12/2670.

Окружний адміністративний суд міста
Києва відхиляє надані до матеріалів
справи акти списання пральних засобів
(а.с. 5 - 67 Том VI) та докази надання послуг
з прання третім особам (а.с. 152 - 258 Том V),
адже за умови встановлення судом факту
відсутності поставки спірними
контрагентами товарів на позивача,
дані документи не можуть безумовно
свідчити про фактичність здійснення
досліджуваних спірних правовідносин.

Під час розгляду справи суд
неодноразово звертав увагу позивача на
необхідність надання додатковий
доказів по справі, наприклад
сертифікатів якості на придбані миючі
засоби, однак окрім вищевказаних
видаткових та податкових накладних, а
також рахунків - фактур, інших доказів
позивачем надано не було.

Суд звертає увагу на приписи
Інформаційного листа Вищого
адміністративного суду України від
01.11.2011 № 1936/11/13-11, зі змісту якого
вбачається, що задля вжиття належних
заходів із метою встановлення обставин
реальності здійснення спірної
господарської операції суди повинні
витребувати у платника податків ті
докази, які не надані учасниками
справи, але які, на думку суду, можуть
підтвердити або спростувати доводи
податкового органу щодо наявності
порушень з боку платника податків.
Відповідні дії можуть бути вчинені
судом на підставі пункту 1 частини
другої статті 110, статті 114 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

У разі ненадходження витребуваних
додаткових доказів у строк,
установлений судом, спір може бути
розв'язано на підставі наявних у справі
доказів. Якщо позивач без поважних
причин ухиляється від надання доказів
на вимогу суду, а наявних у справі
матеріалів недостатньо для
спростування підтверджених належними
доказами висновків контролюючого
органу, покладених в основу ухваленого
ним спірного рішення, у позові платника
податків може бути відмовлено.

При цьому, сама собою наявність або
відсутність окремих документів, а так
само помилки у їх оформленні не є
підставою для висновків про
відсутність господарської операції,
якщо з інших даних вбачається, що
фактичний рух активів або зміни у
власному капіталі чи зобов'язаннях
платника податків у зв'язку з його
господарською діяльністю мали місце.
Водночас наявність формально
складених, але недостовірних первинних
документів, відповідність яких
фактичним обставинам спростована
належними доказами, не є безумовним
підтвердженням реальності
господарської операції.

Окрему увагу слід звернути на припис
Інформаційного листа Вищого
адміністративного суду України від
01.11.2011 № 1936/11/13-11 стосовно наступного:
«судам апеляційної інстанції при
вирішенні питання про прийняття
доказів, які не досліджувалися судом
першої інстанції, варто враховувати
приписи частини другої статті 195
Кодексу адміністративного судочинства
України. Згідно з наведеною нормою, суд
апеляційної інстанції може дослідити
докази, які не досліджувалися у суді
першої інстанції, з власної ініціативи
або за клопотанням осіб, які беруть
участь у справі, якщо визнає
обґрунтованим ненадання їх до суду
першої інстанції або необґрунтованим
відхилення їх судом першої інстанції.

Отже, у разі дослідження судом
апеляційної інстанції доказів, які не
досліджувалися в суді першої
інстанції, апеляційний суд повинен
зазначити у своєму рішенні поважні
причини, з яких такі докази не могли
бути надані до суду першої інстанції.
Наведене стосується також і доказів,
які були витребувані судом першої
інстанції, але не були надані позивачем
або відповідачем.".

Частиною другою статті 19 Конституції
України встановлено, що органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Відповідно до частини 1 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статті 72 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

У відповідності до положень частини 2
статті 71 Кодексу адміністративного
судочинства України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Беручи до уваги вищенаведене в
сукупності, проаналізувавши матеріали
справи та надані сторонами докази, суд
дійшов до висновку, що позовні вимоги є
необґрунтованими та відповідно такими,
що не підлягають задоволенню.

Керуючись положеннями статей 2, 7, 69-71,
160-163, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, Окружний
адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. У задоволенні позову приватного
підприємства «А-С-М» відмовити
повністю.

2. Стягнути з приватного
підприємства «А-С-М» ()
решту суми судового збору у розмірі
4384,00 грн. (чотири тисячі триста
вісімдесят чотири гривні 80 коп.) на
розрахунковий рахунок № 4007 до ГУ
ДКСУ у місті Києві, код 38004897, МФО 820019,
код класифікації доходів бюджету 22030001.

Постанова набирає законної сили в
порядку, встановленим статтею 254
Кодексу адміністративного судочинства
України. Постанова може бути оскаржена
до суду апеляційної інстанції протягом
десяти днів за правилами,
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України, шляхом подання через суд
першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя
К.М.
Кобилянський