Справа № К/9991/17706/11-С
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2014 року м.
Київ К/9991/17706/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,
Тракало В.В.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом ОСОБА_4 до Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань в м. Докучаєвську
Донецької області про зобов'язання
призначити щомісячну страхову виплату
у зв'язку з втратою працездатності, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Докучаєвського міського суду
Донецької області від 17 червня 2010 року
та ухвалу Апеляційного суду Донецької
області від 22 липня 2010 року,-

у с т а н о в и л а :

У травні 2010 року ОСОБА_4 звернувся із
зазначеним позовом в якому просив
визнати дії протиправними та
зобов'язати відповідача призначити
йому одноразову страхову допомогу у
зв'язку з втратою працездатності та
щомісячну страхову виплату втраченого
заробітку.

Посилаючись на те, що Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань в м. Докучаєвську
Донецької області (далі відділення
Фонду) протиправно відмовило йому у
нарахуванні та виплаті зазначених
страхових виплат, позивач просив
задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Докучаєвського міського суду
Донецької області від 17 червня 2010
року, залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду Донецької області
від 22 липня 2010 року, у задоволенні
позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального і порушення норм
процесуального права, просить ухвалені
ними судові рішення скасувати та
задовольнити позов.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи колегія суддів, в межах статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України, дійшла висновку про
відхилення скарги з таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 має
статус особи, яка постраждала
внаслідок Чорнобильської катастрофи 1
категорії, інвалід 3 групи.

29 березня 2010 року позивач звернувся до
відділення Фонду з заявою про
призначення йому одноразової
страхової виплати у зв'язку з втратою
50 % працездатності та щомісячної
страхової виплати втраченого
заробітку, проте у задоволенні такої
відповідач відмовив.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди
на підставі наявних у справі даних
встановили і правильно виходили з того,
що підстави для виплати позивачу
страхових виплат, передбачених Законом
України від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІV
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» (далі Закон № 1105-ХІV)
відсутні.

Так, у відповідності до частини 1 статті
2 Закону № 1105-ХІV його дія поширюється
на осіб, які працюють на умовах
трудового договору (контракту) на
підприємствах, в установах,
організаціях, незалежно від їх форм
власності та господарювання (далі -
підприємства), у фізичних осіб, на осіб,
які забезпечують себе роботою
самостійно, та громадян - суб'єктів
підприємницької діяльності.

При цьому застрахованою, у розумінні
частини 2 статті 6 Закону № 1105-ХІV є
фізична особа, на користь якої
здійснюється страхування.

Водночас, статтею 8 цього Закону
встановлено, що обов'язковому
страхуванню від нещасного випадку
підлягають:

1) особи, які працюють на умовах
трудового договору (контракту);

2) учні та студенти навчальних закладів,
клінічні ординатори, аспіранти,
докторанти, залучені до будь-яких робіт
під час, перед або після занять; під час
занять, коли вони набувають
професійних навичок; у період
проходження виробничої практики
(стажування), виконання робіт на
підприємствах;

3) особи, які утримуються у виправних,
лікувально-трудових, виховно-трудових
закладах та залучаються до трудової
діяльності на виробництві цих установ
або на інших підприємствах за
спеціальними договорами.

Згідно з положеннями частини 1 і пункту
4 статті 28 Закону № 1105-XIV
страховими виплатами є грошові суми,
які згідно із статтею 21 цього Закону
Фонд соціального страхування від
нещасних випадків виплачує
застрахованому чи особам, які мають на
це право, у разі настання страхового
випадку.

За приписами частини 2 статті 13 Закону
№ 1105-ХІV страховим випадком є нещасний
випадок на виробництві або професійне
захворювання, що спричинили
застрахованому професійно зумовлену
фізичну чи психічну травму за обставин,
зазначених у статті 14 цього Закону, з
настанням яких виникає право
застрахованої особи на отримання
матеріального забезпечення та/або
соціальних послуг.

А частинами 6 і 7 цієї статті
передбачено, що факт нещасного випадку
на виробництві або професійного
захворювання розслідується в порядку,
затвердженому Кабінетом Міністрів
України, відповідно до Закону України
«Про охорону праці».

Підставою для оплати потерпілому
витрат на медичну допомогу, проведення
медичної, професійної та соціальної
реабілітації, а також страхових виплат
є акт розслідування нещасного випадку
або акт розслідування професійного
захворювання (отруєння) за
встановленими формами.

Разом з тим, відповідно до частини 4
статті 14 Закону № 1105-ХІV до
професійного захворювання належить
захворювання, що виникло внаслідок
професійної діяльності застрахованого
та зумовлюється виключно або переважно
впливом шкідливих речовин і певних
видів робіт та інших факторів,
пов'язаних з роботою.

Аналіз вищезазначених норм Закону №
1105-ХІV дає колегії суддів підстави для
висновку, що право на страхову виплату
виникає лише у застрахованих осіб, у
разі настання страхового випадку,
зокрема, захворювання, що виникло
внаслідок професійної діяльності
застрахованого, на підставі акту
розслідування нещасного випадку або
акту розслідування професійного
захворювання (отруєння) за
встановленими формами.

Як встановлено судами та
підтверджується матеріалами справи
позивач не є застрахованою особою у
розумінні Закону № 1105-ХІV, при цьому
причиною інвалідності та втрати
працездатності, згідно висновку МСЕК, є
ліквідація наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС, а не захворювання,
що виникло внаслідок його професійної
діяльності.

Також, судами правильно встановлено, що
позивач не надав до відділення Фонду
акту розслідування професійного
захворювання (отруєння) за
встановленою формою, а тому підстав для
здійснення позивачу страхових виплат у
відповідача не було.

Крім того, позивач має статус особи, яка
постраждала внаслідок Чорнобильської
катастрофи 1 категорії, 3 групи
інвалідності внаслідок захворювання,
пов'язаного з виконанням обов'язків
військової служби по ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській
АЕС.

Основні положення щодо реалізації
конституційного права громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, на охорону їх життя і
здоров'я визначає Закон України від 28
лютого 1991 року № 796-ХІІ «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» (далі Закон № 796-ХІІ) та
створює єдиний порядок визначення
категорій зон радіоактивно
забруднених територій, умов проживання
і трудової діяльності на них,
соціального захисту потерпілого
населення.

За змістом частини 1 статті 1 Закону №
796-ХІІ він спрямований на захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи, та
розв'язання пов'язаних з нею проблем
медичного і соціального характеру, що
виникли внаслідок радіоактивного
забруднення території.

Отже позивач, як особа, яка має статус
постраждалої внаслідок Чорнобильської
катастрофи, має право на відшкодування
шкоди, завданої здоров'ю в порядку
Закону № 796-ХІІ, який є спеціальним.

Суди правильно не взяли до уваги
посилання позивача на приписи статті 60
Закону № 796-ХІІ, оскільки страхова
виплата не є пільгою або компенсацією і
призначається застрахованому чи
особам, які мають на це право, у разі
настання страхового випадку,
передбаченого Законом № 1105-ХІV.

З огляду на викладе, суди дійшли
правильного висновку, що відповідач,
відмовляючи позивачу у призначенні
страхових виплат, діяв правомірно, а
відтак підстави для задоволення позову
відсутні.

За таких обставин, рішення судів першої
та апеляційної інстанцій відповідають
дійсним обставинам справи та нормам
матеріального і процесуального права,
доводи касаційної скарги їх висновків
не спростовують, а тому підстав для
скасування таких колегія суддів не
вбачає.

За правилами частини першої статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанцій
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а
рішення Докучаєвського міського суду
Донецької області від 17 червня 2010 року
та ухвалу Апеляційного суду Донецької
області від 22 липня 2010 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало