Справа № 2а-11/2011
Суддя: Заверуха О.Б.
Дата ухвалення: 2014-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2014 року
Справа № 36775/11/9104

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді
Заверухи О.Б.,

суддів
Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження в місті Львові апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на постанову Рахівського
районного суду Закарпатської області
від 07 лютого 2011 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до Діловецької сільської ради
Рахівського району Закарпатської
області, Управління Держкомзему у
Рахівському районі Закарпатської
області, третя особа на стороні
відповідача, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору
ОСОБА_2 про визнання рішення недійсним
та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

22.07.2010 року ОСОБА_1 звернулася до суду з
позовом до Діловецької сільської ради
Рахівського району Закарпатської
області, Управління Держкомзему у
Рахівському районі Закарпатської
області в якому просила: рішення 23
сесії 5 скликання Діловецької
сільської ради Рахівського району
Закарпатської області від 07.05.2009 року
про встановлення межі(граничної лінії)
між дворогосподарством громадянки
ОСОБА_2, АДРЕСА_1, Рахівського району
Закарпатської області та суміжним
дворогосподарством громадянки ОСОБА_1,
АДРЕСА_2, Рахівського району
Закарпатської області, визнати
недійсним; відновити стан земельної
ділянки позивачки, який існував до
порушення права, шляхом зобов'язання
Діловецької сільської ради
Рахівського району Закарпатської
області (АДРЕСА_2) встановити межу між
суміжними земельними ділянками
громадянки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відповідно
до планів забудови земельної ділянки
громадянки ОСОБА_1, яка являтиме собою
пряму суцільну лінію довжиною 63 м
погонних.

Постановою Рахівського районного суду
Закарпатської області від 07 лютого 2011
року в задоволенні адміністративного
позову відмовлено.

Постанова суду першої інстанції
мотивована тим, що оскаржуване рішення
прийняте обґрунтовано та у межах
повноважень і у спосіб, що передбачені
Конституцією України та Земельним
кодексом України. Крім цього, план
забудови земельної ділянки не є
документом, який би стверджував право
власності на земельну ділянку.

Не погодившись з вищенаведеною
постановою, ОСОБА_1 подала апеляційну
скаргу, в якій просить оскаржувану
постанову скасувати та прийняти нову
постанову, якою адміністративний позов
задовольнити.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує
тим, що постанова прийнята з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи, суд неповно з'ясував,
обставини, що мають значення для
справи, а висновки суду не відповідають
обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді Львівського
апеляційного адміністративного суду,
дослідивши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
задовольнити частково, а постанову
суду першої інстанції скасувати з
таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_2 подала заяву до Діловецького
сільського голови про встановлення
межі між земельними ділянками ОСОБА_1
та ОСОБА_2 (а.с.81).

07 травня 2009 року Діловецька сільська
рада прийняла рішення «Про
встановлення меж (граничних ліній) між
дворогосподарствами ОСОБА_2 та
ОСОБА_1.(а.с.11)

Однак ОСОБА_1 вважає таке рішення
незаконним, оскільки, на її думку, при
встановленні межі між суміжними
дворогосподарствами було вчинено
відступ в бік її дворогосподарства
шириною 2,75 м та довжиною 19,79 м.

Позивач вважає, що внаслідок прийняття
оскаржуваного рішення, Діловецькою
сільською радою в неї незаконно
вилучено частину земельної ділянки,
розміром 54,5 кв.м.

Відмовляючи у задоволенні
адміністративного позову ОСОБА_1, суд
першої інстанції виходив із того, що
оскаржуване нею рішення Діловецькою
сільською радою прийняте з дотриманням
вимог закону у сфері земельних
правовідносин та у межах наданих їй
повноважень, що підтверджується
доказами, зібраними і дослідженими під
час судового розгляду справи.

Такі висновки суду першої інстанції, на
думку колегії суддів, відповідають
фактичним обставинам справи і є
правильними.

Матеріалами справи підтверджується, що
на підставі рішення загальних зборів
колгоспників колгоспу «Нове життя»
ОСОБА_3 - чоловіку ОСОБА_1, виділена
земельна ділянка під забудову площею
0,07 га, про що видано свідоцтво № 10 від
07.07.1969 року на забудову садиби в
сільських населених пунктах
Української РСР.

Стаття 19 Конституції України
передбачає, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Закон України «Про місцеве
самоврядування в Україні» визначає
систему та гарантії місцевого
самоврядування в Україні, засади
організації та діяльності, правового
статусу і відповідальності органів та
посадових осіб місцевого
самоврядування.

Частиною 1 ст.10 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»
сільські, селищні, міські ради є
органами місцевого самоврядування, що
представляють відповідні
територіальні громади та здійснюють
від їх імені та в їх інтересах функції і
повноваження місцевого
самоврядування, визначені
Конституцією України, цим та іншими
законами.

Статтею 26 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» № 280
визначена виключна компетенція
сільських, селищних, міських рад.

Відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 26 вказаного
Закону питання з приводу земельних
відносин вирішується виключно на
пленарних засіданнях сільської ради.

Статтею 33 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні»
встановленні повноваження сілької
ради у сфері регулювання земельних
відносин.

Аналогічне право щодо повноважень
сільської ради з приводу вирішення
земельних спорів закріплено в п. "й" ст.
12 Земельного кодексу України.

Відповідно до ст. 116 та 123 цього Кодексу
громадяни та юридичні особи набувають
права власності або права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом.

Статтею 106 Земельного Кодексу України
встановлені обов'язки щодо визначення
спільних меж. Частиною 1 цієї статті
встановлено, що власник земельної
ділянки має право вимагати від
власника сусідньої земельної ділянки
сприяння встановленню твердих меж, а
також відновленню межових знаків у
випадках, коли вони зникли,
перемістились або стали невиразними.
Частиною 2 цієї статті передбачено, що
види межових знаків і порядок
відновлення меж визначаються
центральним органом виконавчої влади,
що забезпечує формування державної
політики у сфері земельних відносин.

Згідно із ч.3 ст. 158 ЗК України органи
місцевого самоврядування вирішують
земельні спори у межах населених
пунктів щодо меж земельних ділянок, що
перебувають у власності і користуванні
громадян, та додержання громадянами
правил добросусідства, а також спори
щодо розмежування меж районів у містах.

Відповідно до ч.2 ст. 159 ЗК України
земельні спори розглядаються за участю
зацікавлених сторін, які повинні бути
завчасно повідомлені про час і місце
розгляду спору.

Відповідно до ст.160 Земельного Кодексу
України, сторони, які брали участь у
земельному спорі мають право оскаржити
це рішення.

Колегія суддів погоджується із
висновками суду першої інстанції про
те, що при прийнятті оскаржуваного
рішення 07 травня 2009 року «Про
встановлення меж (граничних ліній) між
дворогосподарствами ОСОБА_2 та ОСОБА_1.»
зазначені вимоги закону було повністю
дотримано, що підтверджується наявними
у матеріалах справи документами, а саме
схемами встановлення граничних ліній
між дворогосподарствами гр.. ОСОБА_2 та
гр.. ОСОБА_1 складеними
землевпорядником сільської ради
ОСОБА_4.(а.с.12-13),

Поряд з тим, жодним чином не
спростовано висновків Державного
комітету України по земельних ресурсах
від 03.08.2007 року, відповідно до якого
самовільного зайняття земельної
ділянки ОСОБА_2 не виявлено. (а.с. 14).

Колегія суддів також погоджується з
висновками суду першої інстанції, що
акт обстеження земельної ділянки № 7
від 16.11.20009 року, складеним державними
інспекторами Управління з контролю за
використанням та охороною земель у
Закарпатській області (а.с.10) жодним
чином не спростовує висновків
землевпорядника сільської ради
викладених у схемах, які є додатками до
оскаржуваного рішення сільської ради,
оскільки державними інспекторами не
конкретизовано як саме не відповідають
межові лінії між сусідніми
дворогосподарствами.

За таких обставин, апеляційний суд
приходить до переконання про
безпідставність позовних вимог ОСОБА_1
щодо визнання неправомірним та
скасування рішення відповідача 07
травня 2009 року «Про встановлення меж
(граничних ліній) між
дворогосподарствами ОСОБА_2 та
ОСОБА_1.», оскільки Діловецька сільська
рада при його прийнятті діяла на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Разом з тим, колегією суддів
встановлено, що позовні вимоги були
заявлені одночасно до Діловецької
сільської ради Рахівського району
Закарпатської області, які підсудні
місцевому загальному суду як
адміністративному суду та Управління
Держкомзему у Рахівському районі
Закарпатської області, як органу
виконавчої влади, які підсудні
окружному адміністративному суду.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 21 КАС України,
якщо справа щодо однієї з вимог
підсудна окружному адміністративному
суду, а щодо іншої вимоги (вимог) -
місцевому загальному суду як
адміністративному суду, таку справу
розглядає окружний адміністративний
суд.

Отже, в даному випадку має місце спір,
який не підсудний місцевому загальному
як адміністративному суду.

Згідно з повідомленням Державної
судової адміністрації України
Закарпатський окружний
адміністративний суд розпочав роботу з
11 квітня 2008 року, тому відповідно до ст.
22 та абз. 2 п. 5 Прикінцевих та перехідних
положень Кодексу адміністративного
судочинства України, Рахівський
районний суд Закарпатської області
повинен був передати її на розгляд
Закарпатського окружного
адміністративного суду.

Відповідно до п. 4 ст. 202 Кодексу
адміністративного судочинства України
підставами для скасування постанови
суду першої інстанції та ухвалення
нового рішення є, зокрема, розгляд і
вирішення справи неповноважним судом.

За наведених обставин колегія суддів
дійшла висновку, що оскаржувана
постанова підлягає скасуванню,
оскільки вона розглянута і вирішена
неповноважним судом.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 197, п. 3 ч. 1 ст. 198, п.
4 ст. 202, ч. 2 ст. 205, ст. ст. 207, 254 КАС
України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Постанову Рахівського районного суду
Закарпатської області від 07 лютого 2011
року у справі № 2а-11/11 скасувати та
прийняти нову постанову, якою у
задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити
повністю.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, що беруть участь у справі, та
може бути оскаржена протягом двадцяти
днів шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий
О.Б.Заверуха

Судді
О.М. Гінда

В.В. Ніколін