Справа № 826/15126/14
Суддя: Амельохін В.В.
Дата ухвалення: 2014-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 жовтня 2014 року 15:45
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі судді Амельохіна В.В.
розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1 доСлужби безпеки
Українипровизнання протиправними дії,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач)
звернувся з позовом до Служби безпеки
України (далі по тексту - відповідач)
про визнання неправомірними дії
відповідача щодо відмови позивачу у
виплаті 50% місячного грошового
забезпечення за 12 календарних років в
МО України при звільненні в запас та
зобов'язати відповідача прийняти
рішення про виплату позивачеві другої
частини одноразової грошової допомоги
у розмірі 50% місячного грошового
забезпечення за 12 календарних років
служби (за 18 років служби грошова
допомога виплачена).

В обґрунтування позову позивач
зазначив, що відповідачем неправомірно
відмовлено позивачу у виплати 50%
місячного грошового забезпечення за 12
календарних років в МО України при
звільненні в запас.

Відповідач проти позову заперечив.

В судовому засіданні 14.10.2014р. суд по
справі перейшов в письмове провадження
у зв'язку з неявкою в судове засідання
представника відповідача.

Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Наказом Служби безпеки України від
18.04.2014р. № 763-ос позивача звільнено з
військової служби з посади начальника
слідчого відділу Управління СБУ у м.
Севастополі за станом здоров'я в запас
і виплачена одноразова грошова
допомога в розмірі 50 відсотків
місячного грошового забезпечення за 18
календарних років служби в СБУ.

З серпня 1988 р. по 15 грудня 1995 р. (12 років)
позивач проходив військову службу у
Збройних Силах, МО України (військовій
прокуратурі) та з 16 грудня 1995 р. по 18
квітня 2014 р. (18 років) - у СБ України.

Відповідно наказом СБУ 2014 р. № 763-ос
позивачу відмовлено у виплаті вказаної
грошової допомоги за 12 років служби в
МО України. 18 червня 2014 р. позивач
звернувся з заявою до СБ України про
виплату грошової допомоги за 12 років
служби, але письмової відповіді не
отримав.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначає, що Службою безпеки України
при звільненні зі служби порушене його
право на отримання грошової допомоги
за 12 років служби в розмір і 50%
місячного грошового забезпечення.

При прийнятті рішення в справі, суд
виходить з наступного.

На підставі наказу військового
прокурора Севастопольського гарнізону
ОСОБА_1 звільнений з військової служби
за підпунктом «з» (за власним бажанням)
пункту 65 Тимчасового положення про
проходження військової служби особами
офіцерського складу, затвердженого
Указом Президента України від 13.05.1993
№174, та виключений зі списків особового
складу з 15.12.1995. Відповідно до цього
наказу йому повинні були виплатити
грошову допомогу в розмірі 5-місячних
окладів грошового забезпечення
(посадового окладу, окладу за військове
звання і надбавки за вислугу років). На
військову службу в СБУ ОСОБА_1
прийнятий 16.12.1995р.

Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України
«Про соціальний і правовий захист
військовослужбовців та членів їх
сімей» (в редакції чинній на день
звільнення з військової служби в 1995
році) військовослужбовцям, крім
військовослужбовців строкової служби,
при звільненні з військової служби
виплачувалася грошова допомога у
розмірі 5-місячного грошового
забезпечення. Також ст. 9 цього Закону
передбачалося, що військовослужбовцям,
особам начальницького і рядового
складу органів внутрішніх справ, які
звільняються зі служби, членам сімей
відповідних категорій
військовослужбовців, осіб
начальницького і рядового складу
органів внутрішніх справ та
пенсіонерам з їх числа, які втратили
годувальника, виплачується допомога в
порядку і розмірах, що визначаються
Кабінетом Міністрів України.

Зазначені порядок і розміри
регламентувались постановою Кабінету
Міністрів України від 17.07.1992 № 393 «Про
порядок обчислення вислуги років,
призначення та виплати пенсій і
грошової допомоги особам офіцерського
складу, прапорщикам, мічманам,
військовослужбовцям надстрокової
служби та військової служби за
контрактом, особам начальницького і
рядового складу органів внутрішніх
справ та членам їхніх сімей» (далі -
постанова №393).

Відповідно до пункту 10 постанови №393
військовослужбовцям (крім
військовослужбовців строкової служби),
особам начальницького і рядового
складу органів внутрішніх справ при
звільненні з військової служби або з
органів внутрішніх справ виплачується
грошова допомога у розмірі 5- місячного
грошового забезпечення.

Позивач в позовній заяві визнає факт
нарахування та виплати йому при
звільненні в 1995 році одноразової
грошової допомоги у розмірі 5-місячних
окладів грошового забезпечення
(посадового окладу, окладу за військове
звання і надбавки за вислугу років).

Таким чином, ОСОБА_1 набув та реалізував
своє право на отримання одноразової
грошової допомоги відповідно до
чинного законодавства на момент його
звільнення з військової служби.

Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України
«Про соціальний і правовий захист
військовослужбовців та членів їх
сімей» (в редакції чинній на момент
звільнення ОСОБА_1 із СБУ)
військовослужбовцям, крім
військовослужбовців строкової
військової служби, які звільняються зі
служби за станом здоров'я, виплачується
одноразова грошова допомога в розмірі
50 відсотків місячного грошового
забезпечення за кожний повний
календарний рік служби.

Позивач проходив військову службу в
СБУ з 16.12.1995 по 18.04.2014 (18 років) і, як
встановлено судом, йому виплачено
одноразову грошову допомогу в розмірі
50 відсотків місячного грошового
забезпечення за 18 календарних років
служби в СБУ.

Згідно з п. 6 ч.2 ст. 15 Закону України «Про
соціальний і правовий захист
військовослужбовців та членів їх
сімей», ч. 6 ст. 9 Закону України «Про
пенсійне забезпечення осіб, звільнених
з військової служби, та деяких інших
осіб» та абзацом сьомим пункту 10
постанови №393 у разі повторного
звільнення військовослужбовців з
військової служби одноразова грошова
допомога виплачується за період їх
календарної служби з дня останнього
зарахування на службу без урахування
періоду попередньої служби, за
винятком тих осіб, які при попередньому
звільненні не набули права на
отримання такої грошової допомоги.

Отже, позивачем право на отримання
одноразової грошової допомоги під час
попереднього звільнення (тобто
звільнення з військової служби з
підстав, що передбачали виплату
грошової допомоги) в 1995 році було
реалізовано, а тому при повторному його
звільненні з військової служби із
Служби безпеки України одноразова
грошова допомога йому виплачувалася за
період його календарної служби з дня
останнього зарахування на службу без
урахування періоду попередньої служби.

Таким чином, суд не вбачає
неправомірних дій Служби безпеки
України щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті 50
відсотків місячного грошового
забезпечення за 12 календарних років
служби в МО України при звільненні в
запас.

Суд не приймає до уваги посилання
позивача на ухвалу Вищого
адміністративного суду України від
05.06.2014р. у справі №К/9991/35849/12, оскільки
вона не стосується предмету розгляду
справи №826/15126/14.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання
відповідача прийняти рішення про
виплату позивачеві другої частини
одноразової грошової допомоги у
розмірі 50% місячного грошового
забезпечення за 12 календарних років
служби (за 18 років служби грошова
допомога виплачена), суд зазначає, що
вона задоволенню не підлягає, оскільки
є похідною вимогою від первинної.

Крім того, адміністративний суд,
перевіряючи рішення, дії чи
бездіяльність суб'єкта владних
повноважень на відповідність
встановленим частиною третьою статті 2
КАС України критеріям, не втручається у
дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта
владних повноважень поза межами
перевірки за такими критеріями.
Завдання адміністративного
судочинства полягає не у забезпеченні
ефективності державного управління, а
в гарантуванні дотримання вимог права,
інакше було б порушено принцип
розподілу влади.

Отже, адміністративний суд не
наділений повноваженнями втручатися у
вільний розсуд (дискрецію) суб'єкта
владних повноважень поза межами
перевірки за критеріями визначеними
статтею 2 КАС України.

Відтак, вказана вимога, суперечить
повноваженням адміністративного суду.

Частиною 2 статті 19 Конституції України
передбачено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до частини третьої статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Оскільки судове рішення ухвалене на
користь суб'єкта владних повноважень,
судові витрати, відповідно з частини
другої статті 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, відсутні.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 7, 8, 9, 10, 11, 71, 128, 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволені позову ОСОБА_1
відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції протягом десяти
днів за правилами, встановленими ст.
ст. 185-187 КАС України, шляхом подання
через суд першої інстанції апеляційної
скарги.

Повний текст постанови виготовлений
15.10.2014р.

Суддя
В.В. Амельохін