Справа № 813/9526/13-а
Суддя: Кухтей Р.В.
Дата ухвалення: 2014-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2014 року

Справа № 876/2574/14

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого-судді:
Кухтея Р.В.

суддів:
Клюби В.В., Яворського І.О.

з участю секретаря судового засідання:
Саламахи О.І.

представника відповідача:
Слуцького Т.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Личаківському районі м. Львова
Головного управління Міндоходів у
Львівській області на постанову
Львівського окружного
адміністративного суду від 13 лютого 2014
року за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Тубес Інтернешнл
ТОВ" до Державної податкової інспекції
у Личаківському районі м. Львова
Головного управління Міндоходів у
Львівській області про скасування
податкового повідомлення-рішення,-

в с т а н о в и в :

У грудні 2013 року Товариство з обмеженою
відповідальністю (далі - ТзОВ) "Тубес
Інтернешнл ТОВ" звернулося в суд із
зазначеним позовом, в якому просило
визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення №
від 06.12.2013 р., яким визначено суму
податкового зобов'язання за платежем:
податок на додану вартість у сумі 489 335,00
грн., в тому числі - 326 223,00 грн. за
основним платежем та 163112,00 грн. за
штрафними санкціями, податкове
повідомлення рішення № від 06.12.2013
р., яким визначено суму податкового
зобов'язання за платежем: податок на
прибуток у сумі 83 923,00 грн., в тому числі -
66 298,00 грн. за основним платежем та 17 625,00
грн. за штрафними санкціями.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 13.02.2014 р.
позов було задоволено повністю.

Не погоджуючись із даною постановою, її
оскаржила Державна податкова
інспекція у Личаківському районі м.
Львова Головного управління
Міндоходів у Львівській області (далі -
ДПІ у Личаківському районі м. Львова ).
Апеляційну скаргу мотивує тим, що в
процесі перевірки було встановлено, що
в усіх контрагентів позивача відсутні
власні виробничі потужності та трудові
ресурси, що виключає можливість
виконання своїх зобов'язань згідно
укладених договорів. Тому просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та прийняти нову, якою
відмовити позивачу в задоволенні
позову.

Заслухавши суддю-доповідача,
представника відповідача Слуцького
Т.О., який просив задовольнити
апеляційну скаргу, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги в їх сукупності, колегія судів
приходить до висновку, що апеляційну
скаргу слід залишити без задоволення, а
оскаржувану постанову без змін
виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що 22.11.2013 р.
ДПІ у Личаківському районі м. Львова
було складено акт №172/22-40/33562712 про
результати результатами позапланової
виїзної перевірки ТзОВ «Тубес
Інтернешнл ТОВ» з питань своєчасності,
достовірності, повноти нарахування та
сплати податку на прибуток та податку
на додану вартість та податку на
прибуток при здійсненні
фінансово-господарських операцій з ПП
«Один, Два, Три», ТзОВ «БК АТР «Груп»,
ТзОВ «ВТ-Техбуд», ТзОВ «АРС Трейд», ТзОВ
«БК «АРС», ПП «ЮФ «Фортеця», ТзОВ «Ейс
контракшен менеджмент», ТзОВ «Викуп»,
ТзОВ «БК Київбудмонтаж», ТзОВ «БТК
«Євробуд», ТзОВ «Лідерком», ТзОВ
«Гарант-буд-сервіс», ПП «Біко
Агротрейд», ТзОВ «Інтеграл Ай Ті», ТзОВ
«Компанія «Аджаната-Україна», ТзОВ
«Автоприватінвест», ПП «СМУ-600» за
період з 01.01.2010 р. по 31.03.2013 р.

Вказаною перевіркою було встановлено
порушення позивачем вимог: п.185.1 ст.185,
п.186.1 ст.186, п.198.1, п.198.3 ст.198 Податкового
кодексу України (далі - ПК України) та
пп..135.4.1 п.135.4 ст.135 ПК України, пп.138.1.1
п.138.1, пп.138.8.1, п.138.2, п.138.8, пп.139.1.9 п.139.1
ст.139 ПК України.

06.12.2013 р. ДПІ у Личаківському районі м.
Львова на підставі вказаного Акта було
прийнято податкове
повідомлення-рішення форми «Р» №
від 06.12.2013 р., яким товариству було
визначено суму грошового зобов'язання
за платежем: податок на додану вартість
у сумі 489 335,00 грн., в тому числі - 326 223,00
грн. за основним платежем та 163112,00 грн.
за штрафними санкціями, податкове
повідомлення рішення форми «Р» №
від 06.12.2013 р., яким товариству було
визначено суму грошового зобов'язання
за платежем: податок на прибуток у сумі
83 923,00 грн., з них основний платіж - 66 298,00
грн. та штрафна санкція - 17 625,00 грн.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що на
підтвердження здійснення
господарських операцій позивача з його
контрагентами були надані усі первинні
документи, які відповідають вимогам
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність» та не
брав до уваги протоколи допиту свідків,
які являлись директорами фірм
контрагентів, оскільки такі, на думку
суду першої інстанції оцінюються з
іншими доказами в кримінальній справі
та лише після винесення вироку можуть
свідчити про протиправну діяльність
посадових осіб контрагентів позивача.
Тому просить скасувати постанову суду
першої інстанції та прийняти нову про
відмову в задоволені позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Стаття 67 Конституції України
передбачає, що кожен зобов'язаний
сплачувати податки і збори в порядку і
розмірах, встановлених законом.

Згідно зі ст.92 Основного Закону
виключно законами України
встановлюються система оподаткування,
податки і збори.

Згідно з пп.14.1.181 п.14.1 ст.14 ПК України
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Відповідно до пп. 135.4.1 п. 135.4 ст. 135 ПК
України дохід від операційної
діяльності визнається в розмірі
договірної (контрактної) вартості, але
не менше ніж сума компенсації, отримана
в будь-якій формі, в тому числі при
зменшенні зобов'язань, та включає,
зокрема, дохід від реалізації товарів,
виконаних робіт, наданих послуг, у тому
числі винагороди комісіонера
(повіреного, агента тощо); особливості
визначення доходів від реалізації
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг для окремих категорій платників
податків або доходів від окремих
операцій встановлюються положеннями
цього розділу.

Пункт 138.1 ст.138 ПК України визначає
витрати, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування, які
складаються, зокрема, із витрат
операційної діяльності. У п.138.1.1 цієї ж
статті визначено, що такі витрати
включають собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг та інші витрати, які беруться
для визначення об'єкта оподаткування з
урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї
статті, пунктів 140.2-140.5 ст.140, статей 142 і
143 та інших статей цього Кодексу, які
прямо визначають особливості
формування витрат платника податку.

Відповідно до п.138.2 цієї ж статті
витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Підпунктом 139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК України
передбачено, що не включаються до
складу витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Згідно з п.198.1 ст.198 ПК України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з: а) придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; б) придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності); в) отримання послуг,
наданих нерезидентом на митній
території України, та в разі отримання
послуг, місцем постачання яких є митна
територія України; г) ввезення
необоротних активів на митну територію
України за договорами оперативного або
фінансового лізингу.

У відповідності до п.198.2 ст.198 ПК України
датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.

Згідно з п.198.3 ст.198 ПК України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до ст.39 цього
Кодексу, та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою п.193.1
ст.193 цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Не відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з п.201.11 ст.201 цього
Кодексу). У разі якщо на момент
перевірки платника податку органом
державної податкової служби суми
податку, які попередньо віднесені до
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
закону, п.198.6 ст.198 ПК України.

Податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту,
п.201.10 ст.201 ПК України.

Статтею 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» визначено, що
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення,
господарською операцією є дія або
подія, яка викликає зміни в структурі
активів та зобов'язань, власному
капіталі підприємства.

З наведеного випливає, що право
платника на зменшення
оподатковуваного доходу на суму
понесених витрат надається
добросовісним платникам для
компенсації реально понесених ними
витрат, пов'язаних з отриманням
прибутку, у зв'язку з чим обумовлюється
необхідністю підтвердження належними
документами факту понесення таких
витрат.

Судова практика вирішення податкових
спорів виходить з презумпції
добросовісності платника, яка презюмує
економічну виправданість дій платника,
що мають своїм наслідком отримання
податкової вигоди, та достовірність
відомостей у бухгалтерській та
податковій звітності платника.

Доводи ж податкового органу про
отримання платником необґрунтованої
податкової вигоди мають ґрунтуватись
на сукупності доказів, що безспірно
підтверджують існування обставин, які
виключають право платника, зокрема, на
формування витрат та податкового
кредиту.

Так, у разі, якщо дії платника податків
свідчать про його добросовісність, а
вчинені ним господарські операції, не
викликають сумніву у їх реальності та
відповідності дійсному економічному
змісту, для підтвердження права на
податковий кредит та/або бюджетне
відшкодування достатньо наявності
належним чином оформлених документів,
зокрема, податкових накладних.

Слід погодитися з висновками суду
першої інстанції, оскільки на підставі
повно та всебічно досліджених доказів
він дійшов правильних та обґрунтованих
висновків про те, що твердження
відповідача про безтоварність
господарських операцій позивача з його
контрагентами не обґрунтовані
належними та допустимими доказами.

В обґрунтування реальності
(фактичності) здійснення господарських
операцій було представлено суду копії
наступних документів: договір від
01.06.2011 р. укладений між ТзОВ «АРС Трейд»
та ТзОВ «Тубес Інтернешнл ТОВ»,
договора від 01.08.2011 р., 01.09.2011 р., 01.11.2011 р.,
01.12.2011 р., 03.01.2012 р., 26.01.2012 р., 01.06.2012 р.
укладений між ТзОВ «Ейс констракшн
менеджмент» та ТзОВ «Тубес Інтернешнл
ТОВ», договора від 02.05.2011 р. та 01.06.2011 р.
укладений між ПП «Юридична фірма
«Фортеця» та ТзОВ «Тубес Інтернешнл
ТОВ», договора від 01.11.2011 р., 01.08.2011 р.,
01.09.2011 р. та 03.10.2011 р. укладений між ТзОВ
«Викуп» та ТзОВ «Тубес Інтернешнл ТОВ»,
договір 17.02.2012 р. укладений ПП «Біко
Агротрейд» та ТзОВ «Тубес Інтернешнл
ТОВ».

В підтвердження виконання даних
договорів позивачем надано видаткові
накладні, податкові накладні та
товарно-транспортні накладні.

Вказані первинні документи були повно,
всебічно та належним чином
проаналізовані судом першої інстанції
та їм надана відповідна оцінка у
взаємозв'язку із зазначеним основним
видом діяльності позивача.

Висновки щодо безтоварності
взаємовідносин ТзОВ «Тубес Інтернешнл
ТОВ» та ПП «Один два три», ТзОВ «АРС
Трейд», ПП «Юридична фірма «Фортеця»,
ТзОВ «Ейс констракшн менеджмент», ТзОВ
«Викуп», ПП «Біко Агротрейд», ДПІ у
Личаківському районі м Львова
сформовано на підставі актів ДПІ у
Печерському районі м.Києва «Про
неможливість проведення зустрічних
звірок щодо підтвердження
господарських відносин з платниками
податків», якими встановлено
відсутність платників за податковою
адресою, відсутність об'єктів
оподаткування при придбанні та продажу
товарів, проте зазначені акти свідчать
лише про неможливість проведення
перевірки платника податків, а причини,
за яких його складено, жодним чином не
стосуються та не впливають на
договірні зобов'язання, що виникли між
позивачем та його контрагентами.

Також, матеріалами справи
спростовується посилання відповідача
на дефекти податкової
правосуб'єктності ПП «ЮФ «Фортеця»,
ТзОВ «Ейс контракшен менеджмент», ТзОВ
«АРС Трейд», ТзОВ «Викуп», ПП «Біко
Агротрейд», як на обставину, що вказує
на нереальність згаданих
господарських операцій з врахуванням
наступного.

Вказані контрагенти на час укладення
вказаних договорів з позивачем та їх
виконання були належним чином
зареєстрованими юридичними особами та
платниками ПДВ і мали право на випуск
податкових накладних.

Згідно ч.2 ст.18 Закону України «Про
державну реєстрацію юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців» якщо
відомості, які підлягають внесенню до
Єдиного державного реєстру, були
внесені до нього, то такі відомості
вважаються достовірними і можуть бути
використані в спорі з третьою особою,
доки до них не внесено відповідних
змін. Якщо відомості, які підлягають
внесенню до Єдиного державного
реєстру, є недостовірними і були
внесені до нього, третя особа може
посилатися на них у спорі як на
достовірні. Третя особа не може
посилатися на них у спорі у разі, якщо
вона знала або могла знати про те, що
такі відомості є недостовірними.

Чинне законодавство України не ставить
в залежність виникнення у платника ПДВ
права на податковий кредит від
дотримання вимог податкового
законодавства іншим суб'єктом
господарювання, зокрема, тим, який не
був постачальником товарів(робіт,
послуг), на вартість яких нарахований
ПДВ, що включений платником податку до
податкового кредиту.

Верховний Суд України у постанові від 31
січня 2011 року у справі №21-47а10 прийшов
до висновку, що якщо контрагент не
виконав свого зобов'язання щодо сплати
податку до бюджету, то це тягне
відповідальність та негативні
наслідки саме для цієї особи. Зазначені
обставини не є підставою для
позбавлення платника податку права на
відшкодування ПДВ у випадку, коли
останній виконав усі передбачені
законом умови стосовно отримання
такого відшкодування та має необхідні
документальні підтвердження розміру
свого податкового кредиту.

Практика Європейського Суду з прав
людини також підтверджує такий підхід
до вирішення податкових спорів.
Зокрема, у рішенні від 22 січня 2009 року
по справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії»
(заява № 3991/03) цей суд зазначив, що
платник податку не повинен нести
наслідків невиконання постачальником
його зобов'язань зі сплати податку і в
результаті сплачувати ПДВ другий раз, а
також сплачувати пеню. На думку Суду,
такі вимоги стали надмірним тягарем
для платника податку, що порушило
справедливий баланс, який повинен
підтримуватися між вимогами
суспільного інтересу та вимогами
захисту права власності.

Сама собою наявність або відсутність
окремих документів, а так само помилки
у їх оформленні не є підставою для
висновків про відсутність
господарської операції, якщо з інших
даних вбачається, що фактичний рух
активів або зміни у власному капіталі
чи зобов'язаннях платника податків у
зв'язку з його господарською
діяльністю мали місце.

Виходячи з положень ч.2 ст.71 КАС України
апеляційний суд враховує, що в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на суб'єкта
владних повноважень, якщо він
заперечує проти адміністративного
позову.

Підсумовуючи, суд апеляційної
інстанції приходить до висновку, що суд
першої інстанції при вирішенні даного
публічно-правового спору правильно
встановив фактичні обставини справи та
надав їм належну правову оцінку. Доводи
апелянта висновків суду не
спростовують та не дають правових
підстав для скасування оскаржуваного
судового рішення.

Керуючись ст.ст.195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС
України, суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Личаківському
районі м. Львова Головного управління
Міндоходів у Львівській області -
залишити без задоволення, а постанову
Львівського окружного
адміністративного суду від 13 лютого 2014
року по справі № 813/9526/13-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України
протягом 20 днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий :
Р.В.Кухтей

Судді :
В.В. Клюба

І.О. Яворський

Повний текст ухвали виготовлений та
підписаний 07.10.2014 р.