Справа № 813/6020/14
Суддя: Грень Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2014-10-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Справа № 813/6020/14
Львівський окружний адміністративний
суд у складі:
головуючий суддя
секретар судового засідання
представник позивача
Синявська-Чаус О.О.,
представник відповідача
розглянув у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом Львівського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів про стягнення
заборгованості з Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2, -
До Львівського окружного
адміністративного суду звернулося
Львівське обласне відділення Фонду
соціального захисту інвалідів (далі -
позивач, Львівське ОВ ФСЗІ) з
адміністративним позовом до Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2, (далі -
відповідач, ФОП ОСОБА_2), в якому просить
стягнути з відповідача на користь
позивача основний борг в сумі 7606,25 грн.
та 304,44 грн. пені.
Позовні вимоги мотивовано тим, що
згідно зі ст. 18 Закону України "Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні" підприємства,
установи, організації, фізичні особи,
які використовують найману працю,
зобов'язані виділяти та створювати
робочі місця для працевлаштування
інвалідів, у тому числі спеціальні
робочі місця з урахуванням
індивідуальних програм реабілітації,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів та
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у
встановленому чинним законодавством
порядку. Норматив робочих місць для
працевлаштування інвалідів, згідно зі
ст. 19 вищевказаного Закону,
відповідачем не виконаний, всіх
заходів для працевлаштування
інвалідів не вжито, у зв'язку з чим ФОП
ОСОБА_2 повинен сплатити на користь
позивача адміністративно-господарські
У судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав
повністю з підстав викладених у
позовній заяві, просив позов
Відповідач у судовому засіданні проти
позову заперечив повністю з підстав
викладених у письмовому запереченні
/а.с.18-20/. Вважає, що ним здійснено всі
можливі заходи спрямовані на виконання
загальновстановленого нормативу щодо
кількості працюючих на підприємстві
інвалідів; створив, відповідно до
Закону України "Про соціальну
реабілітацію інвалідів в Україні",
робочі місця для інвалідів та
організував можливість їх
працевлаштування. Зазначив, що
звертався і заявою до державної служби
зайнятості України про попит на робочу
силу (вакансії) від 03.01.2013 року, однак
станом на 15.04.2014 року державна служба
зайнятості не надала працівників на
його вимогу. Крім того, зазначив що від
січня 2014 року на підприємстві є 7
робочих місць, тому наявність одного
робочого місця для інваліда не є
необхідною. Просив у задоволенні
позову відмовити повністю.
Суд заслухав пояснення представників
сторін, третьої особи, з'ясував
обставини, якими обґрунтовуються
позовні вимоги і заперечення та ті, які
мають інше значення для вирішення
справи, повно, всебічно та об'єктивно
дослідив докази у справі, та встановив
Територіальною державною інспекцією з
питань праці у Львівській області у
липні 2014 року проведено перевірку
додержання ФОП ОСОБА_2 вимог
законодавства про працю та
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, зокрема
виконання нормативу робочих місць,
призначених для працевлаштування
від 16.07.2014 року /а.с.9-16/.
Про виявлені порушення Територіальна
державна інспекція з питань праці у
Львівській області листом № 02-3551/07 від
28.07.2014 року повідомила ЛОВ ФСЗІ та
скерувала до Фонду матеріали перевірки
для прийняття відповідного рішення
На цій підставі, враховуючи кількість
місць не зайнятих інвалідами,
позивачем розраховано
адміністративно-господарську санкцію,
де 7606,25 грн. - сума основного боргу, 304,44
грн. - сума нарахованої пені за несплату
основного боргу, а загалом сума
адміністративно-господарської санкції
становить 7910,69 грн. /а.с.19/.
Оскільки відповідачем не сплачено суму
адміністративно-господарської
санкції, позивач звернувся до суду з
відповідним позовом про стягнення
Згідно зі ст. 18 Закону України "Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні" від 21.03.1991 р. №
875-ХІІ (далі - Закон № 875-ХІІ)
підприємства, установи, організації,
фізичні особи, які використовують
найману працю, зобов'язані виділяти та
створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів, у тому
числі спеціальні робочі місця з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації, надавати державній
службі зайнятості інформацію,
необхідну для організації
працевлаштування інвалідів та
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у
встановленому чинним законодавством
За правилами ст. 18-1 Закону № 875-XII пошук
підходящої роботи для інвалідів
здійснює Державна служба зайнятості
відповідно до рекомендацій МСЕК,
наявних у інваліда кваліфікації та
знань, з урахуванням його побажань.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону № 875-ХІІ
для підприємств, установ, організацій,
у тому числі підприємств, організацій
громадських організацій інвалідів,
фізичних осіб, які використовують
найману працю, установлюється норматив
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця. Підприємства,
установи, організації, у тому числі
підприємства, організації громадських
організацій інвалідів, фізичні особи,
які використовують найману працю,
самостійно розраховують кількість
робочих місць для працевлаштування
інвалідів відповідно до нормативу,
встановленого частиною першою цієї
статті, і забезпечують
працевлаштування інвалідів. Крім того,
відповідно до ч. 5 ст. 18 згаданого Закону
виконанням нормативу робочих місць у
кількості, визначеній згідно з
частиною першою цієї статті,
вважається працевлаштування
підприємством, установою,
організацією, у тому числі
підприємством, організацією
громадських організацій інвалідів,
фізичною особою, яка використовує
найману працю, інвалідів, для яких це
місце роботи є основним.
За правилами передбаченими ч. 1 ст. 20
Закону № 875-ХІІ підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, які
використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом. Частиною 2 цієї ж статті
передбачено, що порушення термінів
сплати адміністративно-господарських
санкцій тягне за собою нарахування
пені. Пеня обчислюється виходячи з 120
відсотків річних облікової ставки
Національного банку України, що діяла
на момент сплати, нарахованої на повну
суму недоїмки за весь її строк.
Відповідно до ч. 8 ст. 19 Закону № 875-ХІІ
Центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику з питань
нагляду та контролю за додержанням
законодавства про працю, зайнятість
населення, з метою контролю за
виконанням нормативу робочих місць,
передбаченого частиною першою цієї
статті, у порядку, визначеному
Кабінетом Міністрів України, здійснює
перевірки підприємств, установ,
організацій, у тому числі підприємств,
організацій громадських організацій
інвалідів, фізичних осіб, які
використовують найману працю, щодо
реєстрації у Фонді соціального захисту
інвалідів, подання ними звітів про
зайнятість та працевлаштування
інвалідів, виконання нормативу робочих
місць, призначених для
працевлаштування інвалідів, у тому
числі шляхом зарахування.
Спори, що виникають із правовідносин за
ст.ст. 19, 20 Закону № 875-ХІІ вирішуються
фондом соціального захисту інвалідів
або в судовому порядку. Фонд
соціального захисту інвалідів, його
відділення мають право захищати свої
права та законні інтереси, у тому числі
в суді.
Закріплений у ч. 1 ст. 11 КАС України
принцип змагальності сторін
передбачає, що розгляд і вирішення
справ в адміністративних судах
здійснюється на засадах змагальності
сторін та свободи в наданні ними суду
своїх доказів і у доведенні перед судом
Відповідно до ч. 1 ст. 69 КАС України,
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
Предметом доказування згідно з ч. 1 ст.
138 КАС України є обставини, якими
обґрунтовуються позовні вимоги чи
заперечення або які мають інше
значення для вирішення справи (причини
пропуску строку звернення до
адміністративного суду тощо) та які
належить встановити при ухваленні
судового рішення у справі.
Відповідно до звіту наданого ФОП
ОСОБА_2 середньооблікова кількість
штатних працівників у 2013 році
становила 8 осіб, з них
середньооблікова чисельність фактично
працюючих інвалідів - 0 осіб. Норматив
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у 2013 році для відповідача
становив 1 особа /а.с.18/.
Отже, відповідачем не виконано
норматив робочих місць для
працевлаштування інвалідів у
кількості 1 особи, за що позивачем
адміністративно-господарську санкцію.
Проте, суд звертає увагу на те, що
відповідачем 01.01.2013 року до
Камянка-Бузького районного центру
зайнятості в порядку, визначеному
Постановою Кабінету Міністрів України
від 31.01.2007 року № 70, якою затверджено
"Порядок подання підприємствами,
установами, організаціями та фізичними
особами, що використовують найману
працю, звітів про зайнятість і
працевлаштування інвалідів та
інформації, необхідної для організації
їх працевлаштування" звіт форми № 3-ПН,
в якому ФОП ОСОБА_2 інформував
Камянка-Бузький районний центр
зайнятості про наявність вільних
вакансій для працевлаштування
інвалідів, в кількості 1 особи на посаду
«пекар», що підтверджується листом
Львівського обласного центру
зайнятості № 05-3434/0-14 від 26.09.2014 року.
Також, суд враховує наступне.
Адміністративно-господарські санкції
за незайняті інвалідами робочі місця
не є податком, збором (обов'язковим
платежем), обов'язкова сплата яких
передбачена Конституцією України та
Податковим Кодексом України, а є
заходом впливу до правопорушника у
сфері господарювання у зв'язку зі
скоєнням правопорушення.
Відповідно до ч. 1 ст. 218 Господарського
кодексу України (далі - ГК України)
підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.
У частині 2 цієї статті передбачено, що
учасник господарських відносин
відповідає, зокрема, за порушення
правил здійснення господарської
діяльності, якщо не доведе, що ним вжито
усіх залежних від нього заходів для
недопущення господарського
Таким чином, ч. 2 ст. 218 ГК України
відповідачу надано право довести, що
ним здійснено всіх залежних від нього
заходів спрямованих на виконання
загальновстановленого нормативу щодо
кількості працюючих на підприємстві
Аналогічна позиція викладена у п. 4.4
рекомендацій Президії Вищого
адміністративного суду України від
14.04.2008 року № 07.2-10/2 "Про деякі питання
практики застосування
адміністративними судами
законодавства про забезпечення права
інвалідів на працевлаштування". Так,
при вирішенні питання про
правомірність стягнення
адміністративно-господарських санкцій
слід виходити із загальних норм права
відносно відповідальності за
порушення зобов'язань та встановлення
в діях або бездіяльності роботодавця
складу правопорушення з метою
застосування юридичної
відповідальності у вигляді
адміністративно-господарських
санкцій. При цьому, слід враховувати, що
елементами правопорушення є вина та
наявність причинного зв'язку між самим
порушенням та його наслідками.
Вважається, що застосування принципу
вини як умови відповідальності
пов'язане з необхідністю доведення
порушення зобов'язання. Якщо при
розгляді справи буде встановлено, що
роботодавець вжив усіх необхідних
заходів для недопущення
господарського правопорушення, то
адміністративним судам потрібно
визнавати незаконним застосування
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання нормативу робочих місць
і відмовляти у задоволенні позову.
Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.
Таким чином, з врахуванням того, що
обов'язок для роботодавців подавати
звіти до територіальних органів
державної служби зайнятості
передбачено законодавством з метою
інформування цих органів для
направлення ними на роботу інвалідів,
суд дійшов висновку про досягнення ФОП
ОСОБА_2 відповідної мети.
При цьому, суд також враховує правову
позицію Верховного Суду України при
розгляді аналогічних спорів (постанови
№ 21-60а11 від 20.06.2011 року; № 21-105а12 від
26.06.2012 року; № 21-95а13 від 02.04.2013 року), який
усуваючи неоднакове застосування
судами норм матеріального права
вказав, що обов'язок підприємства зі
створення робочих місць для інвалідів
не супроводжується його обов'язком
займатися пошуком інвалідів для
працевлаштування за умови, що
підприємство вжило усіх залежних від
нього заходів щодо створення робочих
місць для працевлаштування інвалідів.
При цьому такими заходами є подання
підприємством до центру зайнятості
звітів форми 3-ПН про наявність
вакансій для працевлаштування
інвалідів, тобто факт повідомлення
компетентного державного органу про
виділення робочих місць для
працевлаштування інвалідів. За умови,
що відповідний орган Фонду соціального
захисту інвалідів не направляв
інвалідів на підприємство для
працевлаштування, підприємство не
відмовляло у працевлаштуванні
інвалідам за направленням центру
зайнятості, відсутній факт вчинення
правопорушення, за яке передбачено
стягнення господарських санкцій.
Відповідно до ст. 86 КАС України суд
оцінює докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
Враховуючи фактичні обставини справи,
норми чинного законодавства, а також
відсутність доказів бездіяльності
відповідача чи відмови його у
працевлаштуванні інвалідів, суд дійшов
висновку про безпідставність позовних
вимог та про відмову у задоволенні
адміністративного позову.
Відповідно до ст. 94 КАС України судові
витрати у цій справі не підлягають
стягненню зі сторін.
Керуючись ст.ст. 7-14, 17-20, 69-72, 86, 94, 138, 158-163,
167 КАС України, суд -
п о с т а н о в и в :
1. У задоволенні адміністративного
позову відмовити повністю.
2. Судові витрати зі сторін не
Постанова може бути оскаржена, згідно
зі ст. 186 КАС України, протягом 10 днів з
дня її проголошення чи отримання копії
постанови, шляхом подання апеляційної
скарги до Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Львівський окружний адміністративний
суд. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом 10 днів з дня
отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили,
згідно зі ст. 254 КАС України, після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо таку не було подано. У разі
подання апеляційної скарги постанова,
якщо її не скасовано, набирає законної
сили після повернення апеляційної
скарги, відмови у відкритті
апеляційного провадження або набрання
законної сили рішенням за наслідками
апеляційного провадження. Якщо строк
апеляційного оскарження буде
поновлено, то вважається, що постанова
суду не набрала законної сили.

Суддя
Грень Н.М.

У судовому засіданні проголошено
вступну та резолютивну частини
постанови.

Повний текст постанови складено
та підписано 16.10.2014 року.