Справа № 820/13668/14
Суддя: Мороко А.С.
Дата ухвалення: 2014-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2014 р.
№ 820/13668/14

Харківський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді - Мороко А.С.,

суддів - Лук'яненко М.О., Чудних С.О.,

при секретарі судового засідання -
Кабанові Д.С.,

за участю позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача та третьої
особи - Борисенка В.А. за довіреностями,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду в м.
Харкові адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1 до Державної
міграційної служби України, третя
особа - Головне управління Державної
міграційної служби України в
Харківській області, про скасування
рішення, зобов'язання вчинити певні
дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Харківського
окружного адміністративного суду з
позовом, в якому просить суд скасувати
рішення відповідача від 16.06.2014 року №
346-14; зобов'язати відповідача
переглянути рішення про відмову
позивачу у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що у 2002 році позивач приїхав в
Україну на навчання. У 2008 році він
закінчив навчання у університеті "ХПІ"
та повернувся додому до Сирії, де його
призвали до армії та він 1 рік та 9
місяців проходив строкову службу.
Через місяць після його повернення з
армії, у Сирії почалася революція, у
зв'язку з чим позивач поїхав працювати
у Ліван на 4 місяці. Потім він
повернувся додому, проте, ситуація у
Сирії стала ще гіршою, у зв'язку з чим
він був вимушений приїхати в Україну.
Оскільки на даний час в Сирії склалася
ситуація загальнопоширеного
насильства, позивач не може туди
повернутися внаслідок загрози його
життю, безпеці та свободі. Крім того,
якщо він повернеться у Сирію, його
призвуть до армії, де йому прийдеться
вбивати мирних громадян. 01 листопада 2013
року позивач звернувся до Головного
управління Державної міграційної
служби України в Харківській області
із заявою про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту. 16 липня 2014 року позивачем
отримано повідомлення від Головного
управління Державної міграційної
служби України у Харківській області
від 02.07.2014 року № 27, згідно якого
позивачу відмовлено у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту на підставі
рішення Державної міграційної служби
України від 17.06.2014 року № 346-14. Вказане
рішення позивач вважає незаконним,
необґрунтованим та таким, що порушує
його права та законні інтереси.

Позивач та його представник у судовому
засіданні позовні вимоги підтримали в
повному обсязі та просили позов
задовольнити.

Представник відповідача та одночасно і
третьої особи проти позову
заперечував, надавши письмові
заперечення, в яких зазначив, що
рішення Державної міграційної служби
України від 17.06.2014 року № 346-14 про
відмову позивачу у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, винесено в межах діючого
законодавства України, на підставі
повно і всебічно з'ясованих обставин по
справі, які підтверджені доказами по
справі у порядку, встановленому
Законом України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту". Просив у
задоволенні позовних вимог відмовити в
повному обсязі (а.с. 73-80).

Вислухавши представників сторін,
дослідивши матеріали справи, оцінивши
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
наявних у справі доказів у їх
сукупності, колегією суддів
встановлено наступне.

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин Сирії,
звернувся до Головного управління
Державної міграційної служби України в
Харківській області із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, в якій
вказав, що в Сирії відбувається
революція, а через те, що він
християнин, він не хоче служити в армії
під час громадянської війни, коли
переслідують представників
християнської меншості в Сирії (а.с.
84-85).

Висновком Головного управління
Державної міграційної служби України в
Харківській області встановлено, що
заявник не має обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
ознаками, викладеними у Законі України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
та не має підстав вважатися біженцем
згідно цього Закону (148-155).

Рішенням Державної міграційної служби
України від 16.06.2014 року позивачу
відмовлено у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту (а.с. 157).

Оцінюючи обґрунтованість позовних
вимог, колегія суддів виходить з
наступного.

Порядок регулювання суспільних
відносин у сфері визнання особи
біженцем, особою яка потребує
додаткового або тимчасового захисту,
втрати чи позбавлення цього статусу, а
також встановлення правового статусу
біженців та осіб які потребують
додаткового захисту і яким надано
тимчасовий захист в Україні,
визначається Законом України "Про
біженців та осіб які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
від 08.07.2011 року № 3671-VI (далі - Закон № 3671).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1
Закону № 3671, біженець - особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 частини 1 статті
1 Закону № 3671, особа, яка потребує
додаткового захисту, - особа, яка не є
біженцем відповідно до Конвенції про
статус біженців 1951 року і Протоколу
щодо статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання або
загальнопоширеного насильства в
ситуаціях міжнародного або
внутрішнього збройного конфлікту чи
систематичного порушення прав людини і
не може чи не бажає повернутися до
такої країни внаслідок зазначених
побоювань.

Відповідно до статті 27 Закону № 3671, до
повноважень спеціально уповноваженого
центрального органу виконавчої влади з
питань міграції належить прийняття
рішень про визнання біженцем або
особою яка потребує додаткового
захисту і скасування рішення про
визнання біженцем або особою яка
потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини 1 статті 10 Закону
№ 3671, рішення за заявою про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, у тому числі
стосовно перебуваючих з ним на
території України неповнолітніх дітей
(членів сім'ї заявника або таких, які
знаходяться під його опікою чи
піклуванням), внесених до анкети
заявника, на визнання яких біженцями
або особами, які потребують
додаткового захисту, є письмова згода
заявника, висловлена в анкеті чи заяві,
приймається спеціально уповноваженим
центральним органом виконавчої влади з
питань міграції протягом місяця з дня
отримання особової справи заявника та
письмового висновку органу
міграційної служби, який розглядав
заяву.

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону
України № 3671, особа, яка з наміром бути
визнаною біженцем в Україні або особою,
яка потребує додаткового захисту,
перетнула державний кордон України в
порядку, встановленому законодавством
України, повинна протягом п'яти робочих
днів звернутися до центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

У частині 1 статті 7 Закону України №
3671, визначено, що оформлення документів
для вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, проводиться на
підставі заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту. Така заява особисто подається
іноземцем чи особою без громадянства
або її законним представником до
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
за місцем тимчасового перебування
заявника.

За частинами 1 та 2 статті 9 Закону
України № 3671, розгляд заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
здійснюється центральним органом
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, протягом двох
місяців з дня прийняття рішення про
оформлення документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту. Строк розгляду може бути
продовжено уповноваженою посадовою
особою центрального органу виконавчої
влади, що реалізує державну політику у
сфері біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
за вмотивованим поданням працівника,
який розглядає заяву, але не більш як до
трьох місяців.

Працівником центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, проводяться
співбесіди із заявником або його
законним представником, які мають на
меті виявити додаткову інформацію,
необхідну для оцінки справжності
фактів, повідомлених заявником або
його законним представником.

При цьому, згідно з частиною 8
зазначеної статті Закону, у разі
виникнення сумнівів щодо
достовірності інформації, поданої
заявником, необхідності у встановленні
справжності і дійсності поданих ним
документів центральний орган
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, має право
звертатись з відповідними запитами до
органів Служби безпеки України, інших
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування та об'єднань
громадян, які можуть сприяти
встановленню справжніх фактів
стосовно особи, заява якої
розглядається. Такі звернення
розглядаються у строк, визначений
законодавством України.

Тобто, з наведених норм вбачається, що
міграційний орган, зобов'язаний
розглянути заяву про надання статусу
біженця або особи, яка потребує
додаткового захисту, для встановлення
додаткової інформації, необхідної для
оцінки достовірності повідомленого,
провести з нею співбесіду та у разі
виникнення сумнівів щодо такої
достовірності, звернутись до
відповідних органів для підтвердження
або спростування наданих заявником
відомостей.

Крім того, Законом України «Про
загальнодержавну програму адаптації
законодавства України до
законодавства Європейського Союзу»
від 18 березня 2004 року № 1629-IV, визначено,
що метою адаптації законодавства
України до законодавства
Європейського Союзу є досягнення
відповідності правової системи
України acquis соmmunautairе з урахуванням
критеріїв, що висуваються Європейським
Союзом (ЄС) до держав, які мають намір
вступити до нього. Адаптація
законодавства України до
законодавства ЄС є пріоритетною
складовою процесу інтеграції України
до Європейського Союзу, що, в свою
чергу, є пріоритетним напрямом
української зовнішньої політики.

Відповідно до Директиви Європейського
Союзу «Про мінімальні стандарти
кваліфікації громадян третіх країн та
осіб без громадянства як біженців чи
осіб, що потребують іншої форми
міжнародного захисту, та суть захисту,
що надається» від 29 квітня 2004 року, яка
використовується у практиці
Європейського Суду з прав людини, заяви
є обґрунтованими, якщо виконуються
такі умови:

- заявник зробив реальну спробу
обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його
розпорядженні, були надані, і було
надано задовільне пояснення відносно
будь-якої відсутності інших важливих
фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та
правдоподібними не суперечать
конкретній та загальній інформації за
його справою;

- заявник подав свою заяву про
міжнародний захист як можливо раніше,
якщо заявник не зможе довести
відсутність поважної причини для
подання такої заяви;

- встановлено, що в цілому заявник
заслуговує довіри.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва
з процедур та критеріїв визначення
статусу біженця Управління Верховного
комісара Організації Об'єднаних Націй
у справах біженців, особа повинна
вказати переконливу причину, чому вона
особисто побоюється стати жертвою
переслідування. Для того, щоб вважатись
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, особа повинна
надати свідоцтва повністю
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за конвенційними
ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою
переслідувань є визначальним у
переліку критеріїв щодо визначення
біженця або особою, яка потребує
додаткового захисту. Цей критерій
складається із суб'єктивної та
об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона
полягає у наявності в особи
зазначеного побоювання. Побоювання є
оціночним судженням, яке свідчить про
психологічну оцінку особою ситуації,
що склалася навколо неї. Під впливом
цієї суб'єктивної оцінки особа
вирішила покинути країну і стала
біженцем, а тому з'ясування
суб'єктивних обставин є першочерговим
завданням судів під час вирішення
таких спорів.

Відповідно до пункту 170 Керівництва з
процедур та критеріїв визначення
статусу біженця, в деяких випадках
необхідність нести військову службу
може бути єдиною причиною для подання
клопотання про надання статусу
біженця, наприклад, якщо особа може
довести, що несення військової служби
вимагає його участі у військових діях,
що суперечать його політичним,
релігійним або моральним переконанням
чи обґрунтованим міркуванням совісті.

Згідно пункту 170 Керівництва з процедур
та критеріїв визначення статусу
біженця, якщо тип військової акції, в
якій особа не бажає приймати участь
засуджується міжнародним
співтовариством, як такий що
суперечить елементарним правилам
людської поведінки, кара, яка
передбачена за дезертирство чи
ухилення від призиву, може з
урахуванням усіх інших вимог
визначення бути розцінена як
переслідування.

Повідомлені обставини позивачем є
загальновідомими (витяги з доповідей
УВКБ ООН, інформаційні довідки за 2011-2013
роки, інші офіційні та неофіційні
джерела та Інтернет видання), оскільки
ситуація в Сирії нестабільна, постійно
відбуваються заворушення, внаслідок
яких потерпає мирне населення,
продовжується переслідування алавітів
та привселюдне ґвалтування жінок.

Враховуючи викладене вище, колегія
суддів вважає, що з суб'єктивної
сторони позивач довів свої побоювання
щодо можливості рекрутування до армії,
де він буде змушений вбивати своїх
співгромадян, в тому числі мирне
населення, та переслідування за його
релігійною належністю.

Також, в Рекомендаціях УВКБ ООН щодо
питань міжнародного захисту відносно
осіб, що залишають Сирійську Арабську
Республіку, зазначено: «…Методы
ведения боевых действий в Сирии
включают обстрел или другие формы
атаки на целые районы, якобы по
причинам действительной или
предполагаемой поддержки другой
стороны конфликта, а также недавние
отчеты об уничтожении жилищ.»,
«…Группы меньшинств, такие как
православные, армяне и другие
христиане, друзы, палестинцы и алавиты,
все в большей степени вовлекаются в
конфликт, который, как говорится
преобретает все более
межконфессиональный характер. Члены
общин национальных меньшинств могут
иметь обоснованный страх
преследований в связи с их расовой или
национальной принадлежностью…» (рос).

Крім того, відповідно до статті 3 Угоди
між Урядом України та УВКБ ООН щодо
співробітництва у галузі надання
міжнародного захисту біженцям, згідно
позиції УВКБ ООН щодо повернень до
Сирійської Арабської Республіки,
урядам країн рекомендується ввести
тимчасовий мораторій на всі повернення
до Сирії до моменту, коли ситуація в
країні дозволятиме безпечне та гідне
повернення (Звернення Олдріха
Андрисека - регіонального представника
УВКБ ООН в Білорусії, Молдові, Україні
від 27 березня 2012 року).

Таким чином, суд вважає, що з
об'єктивної сторони позивач має усі
підстави побоюватись повернутись до
країни громадянської приналежності
через воєнний конфлікт в державі та -
належність позивача до певної
релігійної меншини.

У частині 5 статті 10 Закону України №
3671 визначено, що за результатами
всебічного вивчення і оцінки всіх
документів та матеріалів, що можуть
бути доказом наявності умов для
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
приймає рішення про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, чи про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Враховуючи вище наведене, суд дійшов
висновку, що ДМС України, відмовляючи
позивачу у наданні статусу біженця, не
надав належної оцінки доводам
заявника, не дослідив всебічно
обставини та докази, які б могли
встановити обґрунтованість доводів
позивачу або - їх спростувати, що
призвело до прийняття передчасного
рішення.

Згідно з пунктом 22 Постанови Пленуму
Вищого адміністративного суду України
№ 3 від 16 березня 2012 року «Про внесення
змін і доповнень до постанови Пленуму
Вищого адміністративного суду України
від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову
практику розгляду спорів щодо статусу
біженця, видворення іноземця чи особи
без громадянства з України та спорів,
пов'язаних із перебуванням іноземця та
особи без громадянства в Україні», при
розгляді зазначених справ судам слід
ураховувати, що обґрунтоване
побоювання стати жертвою
переслідувань є визначальним у
переліку критеріїв щодо визначення
біженця. Цей критерій складається із
суб'єктивної та об'єктивної сторін.
Суб'єктивна сторона полягає у
наявності в особи зазначеного
побоювання. Побоювання є оціночним
судженням, яке свідчить про
психологічну оцінку особою ситуації,
що склалася навколо неї. Під впливом
цієї суб'єктивної оцінки особа
вирішила покинути країну і стала
біженцем, а тому з'ясування
суб'єктивних обставин є першочерговим
завданням судів під час вирішення
таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від
особистості, і те, що для однієї особи є
нормою, для іншої може бути нестерпним.
Побоювання ґрунтується не тільки на
тому, що особа постраждала особисто від
дій, які змусили її покинути країну,
тобто ці побоювання можуть випливати
не з власного досвіду біженця, а з
досвіду інших людей (рідних, друзів та
інших членів тієї ж расової або
соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з
наявністю обґрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними.

Таке цілком обґрунтоване побоювання
повинно існувати під час звернення та
вирішення питання про надання статусу
біженця, незалежно від того, хто є
суб'єктом переслідування, - державні
органи чи ні.

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про
обов'язки та стандарти доказів у заявах
біженців» від 1998 року, факти в
підтвердження заяв біженців
визначаються шляхом надання
підтвердження або доказів викладеного.
Докази можуть бути як усні, так і
документальні. Загальними правовими
принципами доказового права обов'язок
доказу покладається на особу, яка
висловлює це твердження. Таким чином, у
заяві про надання статусу біженця
заявник повинен довести достовірність
своїх тверджень і точність фактів, на
яких ґрунтується його заява.

Згідно з частиною 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого вирішує справи
відповідно до Конституції України та
законів України, а також міжнародних
договорів, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України. Суд
застосовує інші нормативно-правові
акти, прийняті відповідним органом на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно частин 1, 2 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Враховуючи вищенаведене,
проаналізувавши наведені законодавчі
норми, повно та всебічно дослідивши
матеріали справи, колегія суддів
вважає, що під час прийняття
оскаржуваного рішення відповідачем не
дотримано положення статті 19
Конституції України, Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
оскільки відповідачем не здійснено
всебічного вивчення та оцінки всіх
документів та матеріалів, що можуть
бути доказом наявності умов для
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, а тому
прийнято необґрунтоване та передчасне
рішення про відмову у визнанні
позивача біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, у зв'язку
з чим рішення Державної міграційної
служби України від 16.06.2014 року № 346-14
підлягає скасуванню, а позовні вимоги
ОСОБА_1 - задоволенню в повному обсязі.

Керуючись статтями 17, 50, 160-163, 167, 185, 186
Кодексу адміністративного судочинства
України,

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов задовольнити в
повному обсязі.

Скасувати рішення Державної
міграційної служби України від 16.06.2014
року № 346-14.

Зобов'язати Державну міграційну службу
України переглянути рішення про
відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Харківського
апеляційного адміністративного суду
через Харківський окружний
адміністративний суд шляхом подачі
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня її проголошення. У разі
застосування судом частини третьої
статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови виготовлено 06
жовтня 2014 року.

Головуючий суддя
А.С. Мороко

Судді
М.О. Лук'яненко

С.О. Чудних