Справа № 757/12119/14-а
Суддя: Хрімлі О.Г.
Дата ухвалення: 2014-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
у 1-й інстанції: Новак Р.В.
Суддя-доповідач: Хрімлі О.Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого суддів Хрімлі О.Г.,
Ганечко О.М., Літвіної Н.М.,

розглянувши у порядку письмового
провадження апеляційну скаргу ОСОБА_4,
ОСОБА_5 на постанову Печерського
районного суду м. Києва від 22 липня 2014
року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Кабінету
Міністрів України про стягнення
коштів, -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до
Печерського районного суду м. Києва з
адміністративним позовом до Кабінету
Міністрів України про стягнення на
користь позивачів різниці
недоотриманих сум пенсій, які
призначені на підставі рішень судів
апеляційної та касаційної інстанцій,
зобов'язання здійснювати нарахування
та виплату пенсій відповідно до рішень
судів апеляційної та касаційної
інстанцій, стягнення на користь
позивачів 500 000,00 грн. моральної шкоди
кожному.

Постановою Печерського районного суду
м. Києва від 22 липня 2014 року у
задоволенні адміністративного позову
відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
позивачі звернулися до суду з
апеляційною скаргою, в якій
посилаються на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи, та просять скасувати постанову
суду першої інстанції та ухвалити нову,
якою адміністративний позов
задовольнити у повному обсязі.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 197 КАС
України, суд апеляційної інстанції
може розглянути справу в порядку
письмового провадження за наявними у
справі матеріалами, якщо справу може
бути вирішено на основі наявних у ній
доказів, у разі відсутності клопотань
від усіх осіб, які беруть участь у
справі, про розгляд справи за їх участю.

Зважаючи на те, що у справі відсутні
клопотання від усіх осіб, які беруть
участь у справі, про розгляд справи за
їх участю, та з урахуванням можливості
вирішення справи на основі наявних у
ній доказів, колегія суддів вирішила
справу розглянути у порядку письмового
провадження.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга
необґрунтована та задоволенню не
підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, позивачі зазначають, що
Управління Пенсійного фонду України у
Вишгородському районі Київської
області не виконує рішення судів
України, що набрали законної сили, з
перерахунку пенсій позивачів
відповідно до ст.ст. 50, 54 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» та
продовжує виплату пенсій в розмірі,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

На думку позивачів, вказані обставини
порушують їх право на належну пенсію, а
рішення Кабінету Міністрів України
щодо встановлення розмірів пенсій, які
не відповідають ст.ст. 50, 54 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»,
суперечить рішенням судів України, що
набрали законної сили, та прийняті на
їх користь.

Не погоджуючись з такими діями
відповідача та вважаючи за необхідне
стягнути з нього різницю недоотриманих
сум пенсій, які призначені на підставі
рішень судів апеляційної та касаційної
інстанцій, та завдану моральну шкоду,
позивачі звернулися до суду з
адміністративним позовом.

З матеріалів справи вбачається, що
постановою Вишгородського районного
суду Київської області від 12 червня 2009
року адміністративний позов ОСОБА_4 до
Управління Пенсійного фонду України у
Вишгородському районі Київської
області про зобов'язання виплатити
недоотримані суми щомісячної доплати
непрацюючому пенсіонеру, який проживає
в зоні посиленого радіологічного
контролю,задоволено частково. Дії
Управління Пенсійного фонду України у
Вишгородському районі Київської
області щодо відмови у проведенні
перерахунку пенсії ОСОБА_4 згідно
положень Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» визнано неправомірними.
Зобов'язано Управління Пенсійного
фонду України у Вишгородському районі
Київської області перерахувати та
виплатити на користь ОСОБА_4 різницю
недоотриманої ним пенсії у період з 09
липня 2007 року по 01 березня 2009 року у
розмірі, передбаченому ст.ст. 39, 50, 54
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

Додатковою постановою Вишгородського
районного суду Київської області від 01
липня 2009 року адміністративний позов
ОСОБА_4 задоволено частково. Дії
Управління Пенсійного фонду України у
Вишгородському районі Київської
області щодо відмови у проведенні
перерахунку пенсії ОСОБА_4 згідно з
положеннями Закону України «Про статус
і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» визнано неправомірними.
Зобов'язано Управління Пенсійне фонду
України у Вишгородському районі
Київської області з 20 березня 2009 року
провести перерахунок пенсії ОСОБА_4 та
призначити її в розмірі, який
відповідає ч. 4 ст. 54 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждати внаслідок
Чорнобильської катастрофи», але не
менше 8 мінімальних пенсій за віком, та
додаткової пенсії відповідно до п. 2 ч. 1
ст. 50 Закону, розмір якої не може бути
меншим за 75 % мінімальної пенсії за
віком, виходячи з розміру прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність. Зобов'язано Управління
Пенсійного фонду України у
Вишгородському районі Київської
області перерахувати та виплатити на
користь ОСОБА_4 різницю недоотриманої
ним пенсії у період з 09 липня 2007 року по
01 березня 2009 року у розмірі,
передбаченому ст.ст. 39, 50, 54 Закону Украй
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

Ухвалою Апеляційного суду Київської
області від 23 лютого 2011 року постанову
Вишгородського районного суду
Київської області від 12 червня 2009 року
та додаткову постанову Вишгородського
районного суду Київської області від 01
липня 2009 року залишено без змін.

Крім того, постановою Вишгородського
районного суду Київської області від 12
червня 2009 року адміністративний позов
ОСОБА_5 до Управління Пенсійного фонду
України у Вишгородському районі
Київської області про зобов'язання
виплатити недоотримані суми
щомісячної доплати непрацюючому
пенсіонеру, який проживає в зоні
посиленого радіологічного
контролю,задоволено частково. Дії
Управління Пенсійного фонду України у
Вишгородському районі Київської
області щодо відмови у проведенні
перерахунку пенсії ОСОБА_5 згідно
положень Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» визнано неправомірними.
Зобов'язано Управління Пенсійного
фонду України у Вишгородському районі
Київської області перерахувати та
виплатити на користь ОСОБА_5 різницю
недоотриманої нею пенсії у період з 09
липня 2007 року по 01 березня 2009 року у
розмірі, передбаченому ст.ст. 39, 50, 54
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

Додатковою постановою Вишгородського
районного суду Київської області від 01
липня 2009 року адміністративний позов
ОСОБА_5 задоволено частково. Дії
Управління Пенсійного фонду України у
Вишгородському районі Київської
області щодо відмови у проведенні
перерахунку пенсії ОСОБА_5 згідно з
положеннями Закону України «Про статус
і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» визнано неправомірними.
Зобов'язано Управління Пенсійне фонду
України у Вишгородському районі
Київської області з 20 березня 2009 року
провести перерахунок пенсії ОСОБА_5 та
призначити її в розмірі, який
відповідає ч. 4 ст. 54 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждати внаслідок
Чорнобильської катастрофи», але не
менше 8 мінімальних пенсій за віком, та
додаткової пенсії відповідно до п. 2 ч. 1
ст. 50 Закону, розмір якої не може бути
меншим за 75 % мінімальної пенсії за
віком, виходячи з розміру прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність. Зобов'язано Управління
Пенсійного фонду України у
Вишгородському районі Київської
області перерахувати та виплатити на
користь ОСОБА_5 різницю недоотриманої
нею пенсії у період з 09 липня 2007 року по
01 березня 2009 року у розмірі,
передбаченому ст.ст. 39, 50, 54 Закону Украй
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 08 червня 2010 року скасовано
постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 01 жовтня 2009
року, а постанову Вишгородського
районного суду Київської області від 12
червня 2009 року додаткову постанову
Вишгородського районного суду
Київської області від 01 липня 2009 року
залишено в силі.

Перевіряючи обґрунтованість позовних
вимог та їх відповідність чинному
законодавству, колегія суддів виходить
з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України,
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про
виконавче провадження», виконавче
провадження як завершальна стадія
судового провадження та примусове
виконання рішень інших органів
(посадових осіб) - це сукупність дій
органів і посадових осіб, визначених у
цьому Законі, що спрямовані на
примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), які
провадяться на підставах, в межах
повноважень та у спосіб, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, прийнятими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України
«Про виконавче провадження», примусове
виконання рішень покладається на
державну виконавчу службу, яка входить
до системи органів Міністерства
юстиції України.

За змістом ч. 1 ст. 5 Закону України «Про
виконавче провадження», вимоги
державного виконавця щодо виконання
рішень обов'язкові для всіх органів,
організацій, посадових осіб, фізичних і
юридичних осіб на території України.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 вказаного Закону,
державний виконавець зобов'язаний
використовувати надані йому права
відповідно до закону і не допускати у
своїй діяльності порушення прав та
законних інтересів фізичних і
юридичних осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону України «Про
виконавче провадження», державний
виконавець зобов'язаний вживати
передбачених цим Законом заходів
примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 8 вказаного
Закону, сторонами у виконавчому
провадженні є стягувач і боржник.

Стягувачем є фізична або юридична
особа, на користь чи в інтересах якої
видано виконавчий документ. Боржником
є фізична або юридична особа, визначена
виконавчим документом.

Таким чином, вірним є висновок суду
першої інстанції про те, що оскільки
Кабінет Міністрів України не виступав
стороною у судових справах про
перерахунок пенсій позивачів та
боржником у виконавчому проваджені, у
нього не виникло обов'язку виконувати
зобов'язання, покладені судовими
рішеннями на органи Пенсійного фонду
України, щодо виплат недоотриманих
пенсій позивачів.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 2 КАС України, до
адміністративних судів можуть бути
оскаржені будь-які рішення, дії чи
бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України
встановлено інший порядок судового
провадження.

У справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; 2) з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; 3) обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); 4) безсторонньо
(неупереджено); 5) добросовісно; 6)
розсудливо; 7) з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
всім формам дискримінації; 8)
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); 9) з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення; 10)
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

За змістом ч.ч. 1, 2, 8, 9 ст. 171 КАС України,
правила цієї статті поширюються на
розгляд адміністративних справ щодо: 1)
законності (крім конституційності)
постанов та розпоряджень Кабінету
Міністрів України, постанов Верховної
Ради Автономної Республіки Крим; 2)
законності та відповідності правовим
актам вищої юридичної сили
нормативно-правових актів міністерств,
інших центральних органів виконавчої
влади, Ради міністрів Автономної
Республіки Крим, місцевих державних
адміністрацій, органів місцевого
самоврядування, інших суб'єктів
владних повноважень.

Право оскаржити нормативно-правовий
акт мають особи, щодо яких його
застосовано, а також особи, які є
суб'єктом правовідносин, у яких буде
застосовано цей акт.

Суд може визнати нормативно-правовий
акт незаконним чи таким, що не
відповідає правовому акту вищої
юридичної сили, повністю або в окремій
його частині.

Якщо у процесі розгляду справи щодо
нормативно-правового акта виявлено
незаконність або невідповідність
правовому акту вищої юридичної сили
інших правових актів чи їх окремих
положень, крім тих, щодо яких відкрито
провадження в адміністративній справі,
які впливають на прийняття постанови у
справі, суд визнає такі акти чи їх
окремі положення незаконними або
такими, що не відповідають правовому
акту вищої юридичної сили.

За змістом ст. 70 КАС України, належними
є докази, які містять інформацію щодо
предмету доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмету доказування.

Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень.

Докази, одержані з порушенням закону,
судом при вирішенні справи не беруться
до уваги.

Обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Колегія суддів вважає, що позивачами не
обґрунтовано належними та допустимими
доказами у справі порушення саме
Кабінетом Міністрів України прав та
свобод кожного з позивачів, а тому не
надано доказів обґрунтованості
позовних вимог до Кабінету Міністрів
України.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Колегія суддів вважає, що відповідачем
надано достатньо доказів
правомірності оскаржуваних дій та
необґрунтованості заявлених позовних
вимог, що підтверджується наявними в
матеріалах справи документами та
наведеними законодавчими нормами.

З приводу позовної вимоги про
стягнення з відповідача коштів в
розмірі 500 000,00 грн. кожному, в якості
відшкодування завданої моральної
(немайнової шкоди), колегія суддів
звертає увагу на наступне.

В якості обґрунтування вимоги про
відшкодування моральної шкоди в
розмірі 500 000,00 грн. позивачі
зазначають, що протиправними діями
Кабінету Міністрів України завдано
шкоду їх здоров'ю, з урахуванням того,
що вони є особами, які постраждали
внаслідок аварії на ЧАЕС, інвалідами ІІ
групи, пов'язаної із наслідками аварії
на ЧАЕС, пенсіонерами, тому вони
потребують щорічної реабілітації
свого здоров'я, на що потрібні немалі
кошти, які їм виплачуються не у повному
обсязі. Проте, позивачами не надано
належних та допустимих доказів в
розумінні КАС України на підтвердження
наведених обставин.

Відповідно до ст. 56 Конституції
України, кожен має право на
відшкодування за рахунок держави чи
органів місцевого самоврядування
матеріальної та моральної шкоди,
завданої незаконними рішеннями, діями
чи бездіяльністю органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їх посадових і
службових осіб при здійсненні ними
своїх повноважень.

Згідно зі ст. 23 Цивільного кодексу
України, особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; 2) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; 4) у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми,
іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливості їх реалізації, ступеня вини
особи, яка завдала моральної шкоди,
якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення. При визначенні розміру
відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується
незалежно від майнової шкоди, яка
підлягає відшкодуванню, та не пов'язана
з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується
одноразово, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до ст. 1167 Цивільного кодексу
України, моральна шкода, завдана
фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини,
крім випадків, встановлених частиною
другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується
незалежно від вини органу державної
влади, органу влади Автономної
Республіки Крим, органу місцевого
самоврядування, фізичної або юридичної
особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди
завдано каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я або смертю фізичної особи
внаслідок дії джерела підвищеної
небезпеки; 2) якщо шкоди завдано
фізичній особі внаслідок її
незаконного засудження, незаконного
притягнення до кримінальної
відповідальності, незаконного
застосування запобіжного заходу,
незаконного затримання, незаконного
накладення адміністративного
стягнення у вигляді арешту або
виправних робіт; 3) в інших випадках,
встановлених законом.

За змістом ст. 1173 Цивільного кодексу
України визначено, що шкода, завдана
фізичній або юридичній особі
незаконними рішеннями, дією чи
бездіяльністю органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування при здійсненні ними
своїх повноважень, відшкодовується
державою, Автономною Республікою Крим
або органом місцевого самоврядування
незалежно від вини цих органів.

Згідно з п. 5 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 4 від 31
березня 1995 року «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди», відповідно до
загальних підстав цивільно-правової
відповідальності обов'язковому
з'ясуванню при вирішенні спору про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди підлягають: наявність такої
шкоди, протиправність діяння її
заподіювача, наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправним
діянням заподіювача та вини останнього
в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен
з'ясувати, чим підтверджується факт
заподіяння позивачеві моральних чи
фізичних страждань або втрат
немайнового характеру, за яких
обставин чи якими діями (бездіяльністю)
вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи
в якій матеріальній формі позивач
оцінює заподіяну йому шкоду та з чого
він при цьому виходить, а також інші
обставини, що мають значення для
вирішення спору.

З огляду на вищевикладене, колегія
суддів зазначає про відсутність
підстав для задоволення позовної
вимоги щодо стягнення з відповідача
моральної (немайнової) шкоди в розмірі
500 000,00 грн., оскільки позивачами не
обґрунтовано, в чому полягає завдана їм
моральна шкода, не доведено факту
завдання моральних страждань, душевних
переживань та психологічного розладу,
наявність втрат немайнового характеру,
що настали у зв'язку з діями
відповідача, не визначено, якими
належними та допустимим доказами це
підтверджується.

З огляду на вищевказане, колегія суддів
дійшла до висновку, що позовні вимоги
ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Кабінету Міністрів
України про стягнення коштів є
необґрунтованими та не засновані на
нормах права.

Доводи апелянтів спростовуються
вищенаведеним, матеріалами справи та
не відповідають вимогам чинного
законодавства.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 1, 200 КАС України,
суд апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову суду без змін, якщо визнає, що
суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

На підставі вищевикладеного, колегія
суддів дійшла висновку про те, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254
КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5
залишити без задоволення, постанову
Печерського районного суду м. Києва від
22 липня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена протягом двадцяти
днів після набрання нею законної сили
шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя
О.Г. Хрімлі

Судді
О.М. Ганечко

Н.М. Літвіна

Головуючий суддя
Хрімлі О.Г.

Судді:
Ганечко О.М.

Літвіна Н. М.