Справа № 2а-3272/12/0970
Суддя: Юрченко В.П.
Дата ухвалення: 2014-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"11" вересня 2014 р. м. Київ
К/800/36627/14

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів: головуючого
судді Юрченко В.П., суддів: Блажівської
Н.Є., Сіроша М.В., розглянувши в
письмовому провадженні касаційну
скаргу Державної податкової інспекції
у м.Івано-Франківську Головного
управління Міндоходів в
Івано-Франківській області

на постанову Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від 12
грудня 2012 року

та ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 12 червня 2014
року

у справі № 2а-3272/12/0970

за позовом Державної податкової
інспекції у м. Івано-Франківську

до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Електросвіт»,
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Енерготек СВ»,
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Інтервекс-Груп»,
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Оптдевайс»

про визнання недійсними угод та
стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Державна податкова інспекція у
м.Івано-Франківську Головного
управління Міндоходів в
Івано-Франківській області звернулась
до суду з позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Електросвіт», Товариства з обмеженою
відповідальністю «Енерготек СВ»,
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Інтервекс-Груп»,
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Оптдевайс» про
визнання недійсними угод та стягнення
коштів.

Постановою Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від 12
грудня 2012 року, яка залишена без змін
ухвалою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 12 червня 2014
року в задоволені позовних вимог
відмовлено.

В касаційній скарзі відповідач,
посилаючись на порушення судом
апеляційної інстанції норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення суду
апеляційної інстанції та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає,
що касаційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що ТОВ «Електросвіт»
уклало угоди з ТОВ «Оптдевайс» № 260810-1
від 26.08.2010 р., з ТОВ «Енерготек СВ» № 12-01
від 12.01.2010 р., ТОВ «Інтервекс-Груп» №
3010095-1 від 30.10.2009 р.

Відповідно до умов цього договору,
продавець зобов'язується поставити у
зумовлені договором строки
кабельно-проводнікову та
електротехнічну продукцію, а покупець
зобов'язується прийняти та оплатити
вказаний товар.

Кількість та ціна визначаються
сторонами у видатковій накладній,
оплата товару здійснюється Покупцем
шляхом перерахування грошових коштів
на розрахунковий рахунок, поставка
товару здійснюється транспортом
продавця за його рахунок.

На виконання умов даного договору
відповідачами ТОВ «Оптдевайс»,
ТОВ«Енерготек СВ» та ТОВ
«Інтервекс-Груп» були виписані
видаткові накладні та податкові
накладні, копії яких знаходяться в
матеріалах справи.

За даним договором відповідачами ТОВ
«Оптдевайс» поставлено ТОВ
«Електросвіт» (відповідачу 1) товар на
загальну суму 1538440.00 грн., ТОВ«Енерготек
СВ» на 19589, 00 грн. та ТОВ
«Інтервекс-Груп» 35266 грн.

Позивач стверджує про наявність у
відповідачів умислу на укладання
названого вище договору з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства.

Відмовляючи у задоволенні позову суди
першої та апеляційної інстанції
виходили з наступного, з чим
погоджується суд касаційної інстанції.

Згідно із статтями 4, 10 та 203 Цивільного
кодексу України зміст правочину не
може суперечити Цивільному кодексу
України, іншим законам України, які
приймаються відповідно до Конституції
України та Цивільного кодексу України,
міжнародним договорам, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, актам Президента
України, постановам Кабінету Міністрів
України, актам інших органів державної
влади України, органів влади
Автономної Республіки Крим у випадках
і в межах, встановлених Конституцією
України та законом, а також моральним
засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити
положенням також інших, крім актів
цивільного законодавства,
нормативно-правових актів, прийнятих
відповідно до Конституції України
(статті 1, 8 Конституції України).

У той же час, відповідність чи
невідповідність правочину вимогам
законодавства має оцінюватися
відповідно до законодавства, яке діяло
на момент вчинення правочину.

Загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину
містять серед іншого і таку, як зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам (частина перша статті 203
Цивільного кодексу України).

Положеннями статті 215 названого
Кодексу закріплено, що підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини 3 статті 228
Цивільного кодексу України, якою
названа правова норма доповнена саме
Законом України від 02.12.2010 №2756-VI, у разі
недодержання вимоги щодо
відповідності правочину інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам такий правочин може бути
визнаний недійсним.

Правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Отже, перелік правочинів, які є
нікчемними як такі, що порушують
публічний порядок, чітко визначений
статтею 228 Цивільного кодексу України.
Такими є правочини, що посягають на
суспільні, економічні та соціальні
основи держави, зокрема: правочини,
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу - землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (стаття 14 Конституції
України); правочини щодо відчуження
викраденого майна; правочини, що
порушують правовий режим вилучених з
обігу або обмежених в обігу об'єктів
цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на
порушення інших об'єктів права,
передбачені іншими нормами публічного
права, не є такими, що порушують
публічний порядок.

Відповідно до частини третьої названої
статті, якщо визнаний судом недійсний
правочин було вчинено з метою, що
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, то при наявності умислу
у обох сторін - в разі виконання
правочину обома сторонами - в дохід
держави за рішенням суду стягується
все одержане ними за угодою, а в разі
виконання правочину однією стороною з
іншої сторони за рішенням суду
стягується в дохід держави все
одержане нею і все належне - з неї
першій стороні на відшкодування
одержаного. При наявності умислу лише у
однієї із сторін все одержане нею за
правочином повинно бути повернуто
іншій стороні, а одержане останньою або
належне їй на відшкодування виконаного
за рішенням суду стягується в дохід
держави.

З аналізу наведеної правової норми
вбачається, що умовою для визнання
недійсним правочину, який суперечить
інтересам держави та суспільства, є
встановлення умислу в діях осіб, що
уклали такий правочин. При цьому
носіями протиправного умислу
юридичних осіб-сторін такого правочину
є посадові особи цих юридичних осіб.
Зокрема, слід установити персоналії
посадових осіб, у яких виник умисел на
вчинення протиправного правочину,
зміст їх умислу, обставини, за яких
такий умисел виник, тощо.

Отже, обов'язковість установлення
умислу поширюється лише на визнання
недійсними правочинів, вчинених із
метою, що суперечить інтересам держави
та суспільства.

Судами зазначено, що основним
аргументом позивача на підтвердження
нікчемності оспорюваних угод є
неможливість її виконання з боку
контрагентів та укладення з метою
зменшення податкового навантаження
відповідача 1.

Однак, порушення з боку суб'єктів
господарювання правил ведення
податкового обліку, не подання
декларацій, не можливість проведення
перевірки та безпідставне віднесення
до складу валових витрат, та
податкового кредиту по податку на
додану вартість сум, сплачених за
оспорюваним договором, не є належним
доказом його нікчемності з підстав
порушення публічного порядку.

Окрім того, відповідачем 1 на
підтвердження реальності договірних
відносин суду надано копії платіжних
доручень з відмітками банку про
проведення розрахунків з відповідачем
2, первинні бухгалтерські документи,
які підтверджують отримання суб'єктом
господарювання придбаного товару,
постановлення його на облік,
використання у господарській
діяльності. З матеріалів справи
вбачається, що ТОВ «Електросвіт»
займалося наступними видами
діяльності: оптова торгівля
електропобутовими приладами,
роздрібна торгівля в
неспеціалізованих магазинах без
переваги продовольчого асортименту,
електромонтажні роботи, виробництво
електророзподільної та контрольної
апаратури, діяльність у сфері
інжинірингу.

Відповідно до положень частини 1 статті
202 Цивільного кодексу України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Судом зазначено, що під час розгляду
справи відповідачами підтверджено
вчинення дії, спрямованої на набуття,
зміну або припинення їх прав та
обов'язків, тоді як позивачем іншого не
доведено.

Відповідно до статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанцій не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухвалені судових рішень чи вчинені
процесуальних дій.

За вказаних обставин, колегія суддів
дійшла висновку про відсутність
підстав для задоволення касаційної
скарги і скасування судових рішень.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 222, 223, 224, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ :

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у м.Івано-Франківську
Головного управління Міндоходів в
Івано-Франківській області - залишити
без задоволення.

Постанову Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від 12
грудня 2012 року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 12 червня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута Верховним Судом
України у випадках, встановлених
Кодексом адміністративного
судочинства України.

Судді:
В.П.Юрченко

Н.Є.Блажівська

М.В.Сірош