Справа № 815/5208/14
Суддя: Марин П. П.
Дата ухвалення: 2014-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/5208/14
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2014 року
м. Одеса

Одеський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді
Марина П.П.

за участю секретаря
Борцової С.І.

розглянувши в порядку письмового
провадження справу за
адміністративним позовом Управління
Пенсійного фонду України в м. Ізмаїлі
та Ізмаїльському районі Одеської
області до Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Ізмаїл та
Ізмаїльському районі Одеської області
про стягнення 1814,04 грн.,-

В С
Т А Н О В И В:

Управління пенсійного фонду України в
м. Ізмаїлі та Ізмаїльському районі
Одеської області звернулось до
Одеського окружного адміністративного
суду з позовними вимогами до
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в м. Ізмаїл та
Ізмаїльському районі Одеської області
про стягнення 1814,04 грн. Позивач в
обґрунтування позовних вимог
посилається на те, що відповідно до
положень ст. 7 Закону України "Про
страхові тарифи на загальнообов'язкове
державне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності", Порядку,
затвердженого постановою правління
ПФУ від 03.03.2003 року № 5-4, постановою
правління Фонду соцстрахування від
нещасних випадків України від 04.03.2003
року № 4, Управлінням Пенсійного фонду
України в м. Ізмаїлі та Ізмаїльському
районі було направлено відповідачу
акти щомісячної звірки витрат по
особових справах потерпілих, яким
виплачено пенсії по інвалідності
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання та пенсії у зв'язку з
втратою годувальника, який помер
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання за період з 01.03.2014 року по
31.08.2014 року, які були підписані з
розбіжностями на загальну суму 1814, 04
грн., оскільки відповідачем не прийнято
до заліку для відшкодування суми
основного розміру пенсій, призначених
ОСОБА_1 (заборгованість нарахована за
період з березня по серпень 2014 року
включно) та ОСОБА_2 (заборгованість
нарахована за період з березня по
серпень 2014 року включно), що
обґрунтовано тим, що каліцтво
зазначених осіб відбулось на
підприємстві, що не розташовано на
території України.

Позивач вважає, що вимога
управління щодо відшкодування Фондом
основного розміру пенсії, призначеної
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягає задоволенню
у повному обсязі виходячи зі змісту
національного та міжнародного
законодавства, що врегульовує спірні
правовідносини, за аналізом якого, якщо
пенсію призначено на території
України, механізм відшкодування має
відбуватись також за законодавством
України, тобто за рахунок коштів
відповідача, без урахування того факту,
що страховий випадок відбувся на
підприємстві, що не розташовано на
території України.

Від позивача до канцелярії суду
надійшло клопотання про розгляд справи
без участі представника Управління
Пенсійного фонду України в м. Ізмаїлі
та Ізмаїльському районі Одеської
області.

Відповідач заявлені позовні вимоги не
визнав, в задоволенні позову просив
відмовити, посилаючись на обставини,
викладені в письмових запереченнях,
згідно яких пояснив, що Порядок № 5-4/4
визначає механізм відшкодування на
централізованому рівні, у зв'язку з чим
Відділення не є належним відповідачем.
По суті заявлених вимог, відповідач
пояснив, що особи, які потерпіли
внаслідок нещасного випадку на
виробництві на підприємствах держав
СНД після 01.04.2001 року (тобто з дня
набрання чинності Закону України № 1105
"Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності") не
мають статусу застрахованої особи, яка
має право на відшкодування від
нещасного випадку на підставі Закону
України № 1105. Крім того, для проведення
відшкодувань страхових виплат в
обґрунтування понесених витрат, в
розпорядженні Відділення мають бути
відповідні документи (оригінал акта
про нещасний випадок на виробництві
(форма Н-1), акт про розслідування
нещасного випадку (форма Н-5), довідка
про групу інвалідності, виписка з акту
огляду МСЕК про ступінь втрати
професійної працездатності та інші),
які в свою чергу від Пенсійного фонду
до Відділення не передаються, за
відсутністю у остатнього визначених
законом повноважень на передачу
пенсійних справ. З урахуванням
викладеного, відповідач посилається на
відсутність нормативно-правового
підґрунтя для проведення
відшкодування сплачених Пенсійним
фондом страхових виплат, у зв'язку з чим
просить в задоволенні позову
відмовити,

Справа розглядається в поряду
письмового провадження, відповідно до
вимог ч. 4 ст. 122, ч. 6 ст. 128 КАС України.

Суд, дослідивши матеріали справи та
надані докази, проаналізувавши
положення чинного законодавства,
вважає, що позов підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до актів щомісячної звірки
витрат по особових справах потерпілих,
яким виплачено пенсії по інвалідності
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання та пенсії у зв'язку з
втратою годувальника, який помер
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання, актів розбіжностей і
списку осіб, справи яких не прийняті до
заліку за період з 01.03.2014 року по 31.08.2014
року, по відшкодуванню сум основного
розміру пенсій, призначених ОСОБА_1,
ОСОБА_2 (каліцтво на підприємствах що
розташовані на території СНД-РФ),
утворилась заборгованість у розмірі
1814,04 грн. (а.с.6-17).

Статтею 1 Основ законодавства України
про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від 14 січня 1998
року № 16/98-ВР (в редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин (далі - Основи))
встановлено, що загальнообов'язкове
державне соціальне страхування - це
система прав, обов'язків і гарантій, яка
передбачає надання соціального
захисту, що включає матеріальне
забезпечення громадян у разі хвороби,
повної, часткової або тимчасової
втрати працездатності, втрати
годувальника, безробіття з незалежних
від них обставин, а також у старості та
в інших випадках, передбачених
законом, за рахунок грошових фондів, що
формуються шляхом сплати страхових
внесків власником або уповноваженим
ним органом, громадянами, а також
бюджетних та інших джерел,
передбачених законом.

Залежно від страхового випадку є такі
види загальнообов'язкового державного
соціального страхування: пенсійне
страхування; страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими похованням;
медичне страхування; страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності;
страхування на випадок безробіття.
Відносини, що виникають за зазначеними
у частині першій цієї статті видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування, регулюються
окремими законами, прийнятими
відповідно до цих Основ (стаття 4 Основ
у редакції, чинній на час виникнення
спірних відносин).

Відповідно до пункту 4 статті 25 Основ,
за страхуванням від нещасного випадку
на виробництві та професійного
захворювання надаються такі види
соціальних послуг і матеріального
забезпечення: профілактичні заходи по
запобіганню нещасним випадкам на
виробництві та професійним
захворюванням; відновлення здоров'я та
працездатності потерпілого; допомога
по тимчасовій непрацездатності
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання; відшкодування збитків,
заподіяних працівникові каліцтвом чи
іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним
з виконанням ним своїх трудових
обов'язків; пенсія по інвалідності
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання; пенсія у зв'язку із
втратою годувальника, який помер
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання; допомога на поховання
осіб, які померли внаслідок нещасного
випадку на виробництві або
професійного захворювання.

Враховуючи те, що пенсія по
інвалідності внаслідок нещасного
випадку на виробництві або
професійного захворювання є наслідком
страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного
захворювання, належним страховиком,
тим, хто має надавати застрахованій
особі матеріальну допомогу чи
соціальні послуги, відповідно до
статті 25 Основ є Фонд, що також
передбачено статтею 21 Закону № 1105-XIV
від 23 вересня 1999 року "Про
загальнообов'язкове державне
страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності" (далі-Закон №1105-XIV), яка
визначає перелік соціальних послуг та
виплат, які здійснюються та
відшкодовуються Фондом.

Згідно з частиною четвертою статті 26
Основ якщо після призначення
застрахованій особі матеріальної
допомоги чи надання соціальних послуг
між страховиками виник спір щодо
понесених витрат, виплата здійснюється
страховиком, до якого звернулася
застрахована особа. При цьому
неналежний страховик має право
звернутися до належного страховика
щодо відшкодування понесених ним
витрат.

Аналогічне правило закріплене
частиною другою статті 24 Закону № 1105-XIV
"Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності", відповідно до пункту 5
якої якщо після призначення
застрахованій особі матеріальної
допомоги чи надання соціальних послуг
між Фондом і страховиками з інших видів
соціального страхування виникають
спори щодо понесених витрат, виплата
здійснюється страховиком, до якого
звернувся застрахований. При цьому
страховик, до якого звернувся
застрахований, має право звернутися до
відповідного страховика з інших видів
соціального страхування щодо
відшкодування понесених ним витрат.

Частиною 2 статті 2 Закону України №
1105-XIV встановлено, що особи право яких
на отримання відшкодування шкоди
раніше було встановлено згідно із
законодавством СРСР або
законодавством України про
відшкодування шкоди, заподіяної
працівникам внаслідок травмування на
виробництві або професійного
захворювання, пов'язаних з виконанням
ними трудових обов'язків, мають право
на забезпечення по страхуванню від
нещасних випадків відповідно до цього
Закону.

Згідно зі статтею 1 Угоди про гарантії
прав громадян держав-учасниць СНД у
сфері пенсійного забезпечення від
13.031992 року, пенсійне забезпечення
громадян держав-учасниць даної Угоди
та членів їх сімей здійснюється за
законодавством держави на території
якої вони проживають.

Статтею 3 Угоди передбачено, що всі
витрати, пов'язані із здійсненням
пенсійного забезпечення за цією
Угодою, несе держава, що надає
забезпечення за цією Угодою, несе
держава, що надає забезпечення.

Згідно з абзацом другим пункту 4
Порядку відшкодування витрат,
розробленого та затвердженого ПФУ і
Фондом відповідно до Закону № 1105-XIV та
Законів України "Про страхові тарифи на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності" та "Про пенсійне
забезпечення", відшкодуванню Фондом
підлягають, зокрема, виплачені суми
основного розміру пенсії по
інвалідності внаслідок нещасного
випадку на виробництві або
професійного захворювання та пенсії у
зв'язку із втратою годувальника, який
помер внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання.

Таким чином, витрати, понесені органами
ПФУ у зв'язку із виплатою та доставкою
пенсій по інвалідності від трудового
каліцтва (у тому числі й пенсій особам,
які стали інвалідами від нещасного
випадку на виробництві на території
колишніх республік СРСР) підлягають
відшкодуванню за рахунок Фонду як
належного страховика.

Посилання відповідача, як на підставу
відмови у задоволенні позовних вимог
відсутність у відповідача оригіналу
акту про нещасний випадок на
виробництві (форма Н-1), акту про
розслідування нещасного випадку (форма
Н-5), довідки про групу інвалідності,
виписки з акту огляду МСЕК є
безпідставним, оскільки правомірність
призначення пенсій ОСОБА_1, ОСОБА_2 в
установленому законом порядку
позивачем не оскаржувалась, а
відсутність зазначених документів
може бути підставою лише для
оскарження правомірності призначення
пенсії, а не суми заборгованості з
відшкодування виплат.

Частиною 1 ст.71 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно ст. 86 Кодексу адміністративного
судочинства України суд оцінює докази,
які є у справі, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні.

За таких обставин, розглянувши справу в
межах заявлених позовних вимог, на
підставі наданих сторонами доказів, з
урахуванням встановлених у судовому
засіданні фактів суд вважає, що позивач
довів суду ті обставини, на які він
посилався в обґрунтування своїх
позовних вимог, а тому
адміністративний позов є
обґрунтованим та підлягає
задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 14, 70, 71, 79, 86, 94, 128,
158 - 163 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Управління
Пенсійного фонду України в м. Ізмаїлі
та Ізмаїльському районі Одеської
області до Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Ізмаїл та
Ізмаїльському районі Одеської області
про стягнення 1814,04 грн. - задовольнити
повністю.

Стягнути з Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Ізмаїл та
Ізмаїльському районі суму витрат з
виплати і доставки пенсії по
інвалідності внаслідок нещасного
випадку на виробництві або
професійного захворювання ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 на загальну суму 1814 /одна тисяча
вісімсот чотирнадцять/ грн. 04 коп.

Постанову може бути оскаржено до
Одеського апеляційного
адміністративного суду шляхом подання
апеляційної скарги до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.
Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 КАС України, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Суддя
Марин П.П.