Справа № 826/10303/14
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2014-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., при секретарі Яцюті М.С., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом

Приватного підприємства «СВ Телеком»

до

Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві

про

визнання протиправними дії,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 липня 2014 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено її до судового розгляду на 06 серпня 2014 року.

У судовому засіданні 06 серпня 2014 року судом оголошувалась перерва до 21 серпня 2014 року для надання представнику відповідача часу подати витребувані судом документи.

У судовому засіданні 21 серпня 2014 року представник позивача наполягав на задоволенні позову з викладених у ньому підстав. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував з огляду на його необґрунтованість та просив надати час подати витребувані судом документи.

У порядку частини 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України представники сторін надали суду клопотання про розгляд справи у порядку письмового провадження, що стало підставою для постановлення судом 21 серпня 2014 року ухвали про перехід до розгляду справи в письмовому провадженні та зобов’язання представника відповідача подати витребувані судом документи.

22 серпня 2014 року через канцелярію суду представником відповідача подано витребувані судом документи.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Відповідачем за результатами перевірки встановлені наступні порушення податкового законодавства:

- пункту 185.1 статті 185, пункту 187.1 статті 187, пункту 188.1 статті 188, пунктів 201.1, 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, що призвело до безпідставного завищення ПП «СВ Телеком» податкових зобов’язань з податку на додану вартість по взаємовідносинам з ТОВ «ЕСУ» на загальну суму 165353 грн.;

- пункту 185.1 статті 185, пункту 187.1 статті 187, пункту 188.1 статті 188, пунктів 198.2, 198.3, 198.6 статті 198, пунктів 201.1, 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, що призвело до безпідставного завищення податкового кредиту з податку на додану вартість по взаємовідносинам із ПП «Хорлдинг-Будпроект» на загальну суму 172049 грн.

Вважаючи дії щодо проведення зазначеної перевірки та складання акту за її результатами протиправними, а висновки, викладені в акті необґрунтованими, протиправними та такими, що не ґрунтуються на чинному законодавстві, ПП «СВ Телеком» звернулось з відповідним позовом до суду.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач зазначив про відсутність у позивача порушеного права, оскільки акт перевірки є носієм доказової інформації, не є рішенням суб’єкта владних повноважень у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, не зумовлює виникнення будь-яких прав і обов’язків для особи, робота (діяльність) якої перевірялась, а тому його висновки не можуть бути предметом спору. Крім того, відповідач зауважив, що позивачем не надано доказів, що наявність у комп’ютерній базі даних, яку використовує податковий орган для виконання покладених на нього обов’язків, безпосередньо впливає на права платника податків, а відсутність визначення на законодавчому рівні статусу Автоматизованої системи «Співставлення податкових зобов’язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів на рівні Державної податкової адміністрації», свідчить про її використання з метою оперативного виявлення платників, що підлягають документальній перевірці.

Надаючи правову оцінку позовним вимогам, суд приходить до наступного.

Починаючи з 01 січня 2011 року спеціальним законом, що регулює відносини, які виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства є Податковий кодекс України від 02.12.2010р. №2755-VI з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі по тексту – ПК України).

Підпунктом 62.1.3 пункту 62.1 статті 62 ПК України передбачено, що податковий контроль здійснюється шляхом перевірок та звірок відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірок щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин.

Згідно із пунктом 75.1 статті 75 названого Кодексу контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Зібрана податкова інформація та результати її опрацювання використовуються для виконання покладених на органи державної податкової служби функцій та завдань.

Відповідно до пункту 86.1 статті 86 ПК України результати перевірок (крім камеральних та електронних перевірок) оформлюються у формі акта або довідки, які підписуються посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт. Якщо такі порушення відсутні, складається довідка.

Згідно із пунктом 58.1 статті 58 та пунктом 86.8 статті 86 ПК України на підставі акта перевірки податковим органом приймається податкове повідомлення-рішення.

Аналізуючи наведені положення Податкового кодексу України, суд приходить до висновку, що дії податкового органу з проведення перевірки та складання акта перевірки є способом реалізації наданої суб'єкту владних повноважень компетенції, а сам акт перевірки не є рішенням (актом індивідуальної дії) в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, а є лише носієм інформації, встановленої під час проведення перевірки, та не порушує права платника.

З огляду на викладене, доводи позивача щодо протиправності дій податкового органу по складанню Акту перевірки та викладенню в ньому висновків, судом до уваги не приймаються.

Також слід зазначити, що відповідно до підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 ПК України контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Згідно вимог пункту 79.1 статті 79 ПК України документальна невиїзна перевірка здійснюється у разі прийняття керівником контролюючого органу рішення про її проведення та за наявності обставин для проведення документальної перевірки, визначених статтями 77 та 78 цього Кодексу. Документальна невиїзна перевірка здійснюється на підставі зазначених у підпункті 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 цього Кодексу документів та даних, наданих платником податків у визначених цим Кодексом випадках, або отриманих в інший спосіб, передбачений законом.

Положеннями пункту 79.2. названої статті передбачено, що документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника контролюючого органу, оформленого наказом, та за умови надіслання платнику податків рекомендованим листом із повідомленням про вручення або вручення йому чи його уповноваженому представнику під розписку копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.

Відповідно до підпункту 78.1.1 пункту 78.1. статті 78 ПК України підставою для проведення документальної позапланової перевірки зазначено: за наслідками перевірок інших платників податків або отримання податкової інформації виявлено факти, що свідчать про можливі порушення платником податків податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, якщо платник податків не надасть пояснення та їх документальні підтвердження на обов'язковий письмовий запит контролюючого органу, в якому зазначаються можливі порушення цим платником податків податкового, валютного та іншого законодавства протягом 10 робочих днів з дня отримання запиту.

Право контролюючих органів на звернення до платників податків та інших суб’єктів інформаційних відносин із письмовим запитом про подання інформації (вичерпний перелік та підстави надання якої встановлено законом), необхідної для виконання покладених на контролюючі органи функцій, завдань, та її документального підтвердження закріплено у пункту 73.3 статті 73 ПК України, а відповідно до підпункту 16.1.7 пункту 16.1 статті 16 названого Кодексу на платника податків покладено обов'язок подавати контролюючим органам інформацію в порядку, у строки та в обсягах, встановлених податковим законодавством.

Пунктом 78.4 статті 78 ПК України визначено, що про проведення документальної позапланової перевірки керівник органу державної податкової служби приймає рішення, яке оформлюється наказом.

Як вбачається із матеріалів справи, 06 березня 2014 року ПП «СВ Телеком» було отримано письмовий запит ДПІ у Подільському районі ГУ Міндоходів у м. Києві №1392/10/26-56-15-01-46 від 14 лютого 2014 року про надання пояснень та їх документальних підтверджень з належним чином завіреними копіями документів, що підтверджують реалізацію товарів (робіт, послуг) по взаємовідносинах з ТОВ «ЕСУ» за грудень 2013 року. Крім того, зазначено про необхідність надати документальні підтвердження щодо зв’язку господарської операції (факту реалізації товарів (робіт, послуг) з господарською діяльністю ПП «СВ Телеком» та документи, що підтверджують придбання товару (робіт, послуг).

На запит податкового органу позивачем було надано письмові пояснення від 18 березня 2014 року №1, а також від 20 березня 2014 року №2, до яких додано копії договорів, актів приймання-передачі робіт, податкових накладних, платіжних доручень та рішення від 08 лютого 2008 року №3.

За результатами вивчення зазначених документів, 16 червня 2014 року з метою здійснення контролю за дотриманням вимог податкового законодавства на підставі підпункту 78.1.1 пункту 78.1 статті 78, статті 79 ПК України начальником ДПІ у Подільському районі ГУ Міндоходів у м. Києві винесено наказ №705 про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки ПП «СВ Телеком» з питань дотримання своєчасності та повноти нарахування і сплати податку на додану вартість при взаємовідносинах з ТОВ «ЕСУ» за період з 01 по 31 грудня 2013 року тривалістю 3 робочі дні з 16 по 18 червня 2014 року.

Того ж дня, відповідно до положень пункту 79.2 статті 79 ПК України, зазначений наказ разом з повідомленням від 16 червня 2014 року №5359/26-56-22-01-16 були направлені позивачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

З огляду на викладе, суд не приймає до уваги посилання позивача на направлення наказу та повідомлення поштою лише 16 червня 2014 року, оскільки приписами названого пункту закріплено обов’язок податкового органу направити платнику податків зазначені документи та не встановлено обмеження права приступити до проведення перевірки у зв’язку з їх неотриманням адресатом.

Крім того, суд звертає увагу, що ані в адміністративному позові, ані під час розгляду справи судом, позивач не зазначав про протиправність рішення начальника ДПІ у Подільському районі ГУ Міндоходів у м. Києві про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки, оформленого наказом від 16 червня 2014 року №507.

Відповідно до частини 2 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Наведеною процесуальною нормою встановлено можливість адміністративного суду вийти за межі позову з ціллю всебічного та повного розгляду справи та у зв'язку з необхідністю захисту прав та законних інтересів особи у публічних правовідносинах.

Під час розгляду даної справи позивач позовних вимог не змінював, будь-яких обґрунтувань та мотивів необхідності виходу за межі позовних вимог для захисту прав, свобод та інтересів позивача у даній справі не навів, що, на думку суду, свідчить про правомірність дій відповідача щодо проведення невиїзної документальної позапланової перевірки та є підставою для відмови у задоволенні відповідних вимог ПП «СВ Телеком».

Розглядаючи вимоги позивача про визнання протиправними дій ДПІ у Подільському районі ГУ Міндоходів у м. Києві, які полягають в зміні в базі даних Автоматизована система «Співставлення податкових зобов’язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів на рівні Державної податкової адміністрації», суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно статті 16 Закону України «Про інформацію» податкова інформація це сукупність відомостей і даних, що створені або отримані суб'єктами інформаційних відносин у процесі поточної діяльності і необхідні для реалізації покладених на контролюючі органи завдань і функцій у порядку, встановленому ПК України.

В статті 71 ПК України закріплено, що інформаційно-аналітичне забезпечення діяльності контролюючих органів - комплекс заходів щодо збору, опрацювання та використання інформації, необхідної для виконання покладених на контролюючі органи функцій.

Згідно зі статтею 72 ПК України для інформаційно-аналітичного забезпечення діяльності контролюючого органу використовується інформація, що надійшла: від платників податків та податкових агентів, від органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування та Національного банку України, від банків, інших фінансових установ, від органів влади інших держав, міжнародних організацій або нерезидентів, за результатами податкового контролю, а також інша інформація, оприлюднена як така, що підлягає оприлюдненню відповідно до законодавства та/або добровільно чи за запитом надана контролюючому органу в установленому законом порядку.

Відповідно до статті 74 ПК України податкова інформація, зібрана відповідно до цього Кодексу, може зберігатися та опрацьовуватися в інформаційних базах контролюючих органів або безпосередньо посадовими (службовими) особами контролюючих органів.

Перелік інформаційних баз, а також форми і методи опрацювання інформації визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

У той же час, пунктом 74.2 названої статті закріплено, що зібрана податкова інформація та результати її опрацювання використовуються для виконання покладених на контролюючі органи функцій та завдань.

Відповідно до пункту 1.3 Методичних рекомендацій про організацію взаємодії органів державної податкової служби при проведенні перевірок податкових декларацій з податку на додану вартість з урахуванням інформації роз шифровок податкових зобов’язань та податкового кредиту з податку на додану вартість у розрізі контрагентів, затверджених наказом Державної податкової адміністрації України від 18.04.2008р. № 266, створені такі програмні продукти:

- система формування та подання до органу ДПС засобами телекомунікаційного зв'язку податкової звітності в електронному вигляді щодо ведення обліку розшифрування податкового кредиту та податкових зобов'язань у розрізі контрагентів;

- система приймання та комп'ютерної обробки податкової звітності щодо проведення автоматизованого контролю податкової декларації з податку на додану вартість на районному рівні;

- система автоматизованого співставлення податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів на рівні ДПА України.

У подальшому, на момент перевірки позивача наказом Міністерства доходів і зборів України №165 від 14.06.2013р. визнано таким, що втратив чинність, наказ ДПА України від 18.04.2008 р. № 266. Однак, новим наказом також передбачено використання вже створених програмних продуктів.

Наведене вище свідчить про те, що дії відповідача по внесенню коригувань у Автоматизовану систему «Результати співставлення податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів на рівні ДПА України» є лише службовою діяльністю працівників податкової інспекції на виконання своїх службових обов'язків по збиранню доказової інформації щодо наявності чи відсутності документального підтвердження господарських операцій. Зазначені дії самі по собі не створюють для суб'єкта господарювання жодних правових наслідків у вигляді виникнення, зміни або припинення його прав.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що дії відповідача по внесенню коригувань у Автоматизовану систему «Результати співставлення податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів на рівні ДПА України» не тягнуть правових наслідків для позивача, а отже внесення даних в автоматизовану систему не порушує його прав.

Крім того, суд звертає увагу, що відповідач заперечував, а позивач не надав доказів щодо проведення податковим органом за результатами вказаної вище перевірки позивача коригувань у зазначеній автоматизованій системі.

З огляду на викладене, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: 1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов’язковість яких надана Верховною Радою України; 2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно із частиною 1 статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Доказів, які б спростовували твердження відповідача, позивач суду не надав.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об’єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову відмовити

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя А.І. Кузьменко