Справа № 826/9321/14
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2014-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26 вересня 2014 року 10:00
№ 826/9321/14
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючого судді Іщука
І.О. розглянув у порядку письмового
провадження адміністративну справу
за позовом:Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1до Державної податкової
інспекції у Деснянському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києвіпровизнання неправомірною та
скасування податкової вимоги від 30.05.2014
податкового повідомлення-рішення від
вимоги Ф-1146-25 від 03.07.2014 року,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Фізична особа-підприємець ОСОБА_1
звернулась до Окружного
адміністративного суду м. Києва з
позовом до Державної податкової
інспекції у Деснянському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві, в якому просить (з урахуванням
зміни позовних вимог):
1. Визнати протиправною та
скасувати Вимогу Державної податкової
інспекції у Деснянському районі
Головного управління Міндоходів у м.
боргу (недоїмки зі сплати єдиного
внеску) у розмірі 44 601,40 грн.
2. Визнати протиправним та
про застосування штрафних санкцій (за
підсумками донарахування своєчасно не
нарахованого єдиного внеску) у розмірі
3. Визнати протиправним та
повідомлення-рішення від 10.06.2014 р. №
зобов'язання (з податку на доходи
4. Визнати протиправним та
повідомлення-рішення від 10.06.2014 р. №
зобов'язання (з податку на додану
вартість) у розмірі 32 179,57 грн.
5. Визнати протиправною та
скасувати Вимогу Державної податкової
інспекції у Деснянському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві № Ф-1146-25 від 03.07.2014 року про сплату
боргу (недоїмки та штрафу) у розмірі
Позовні вимоги мотивовані тим, що
Державною податковою інспекцією у
Деснянському районі ГУ Міндоходів у м.
Києві на підставі необґрунтованих
висновків акту перевірки від 30.05.2014 р. №
1452/26-52-1701/НОМЕР_5 щодо порушення
позивачем вимог податкового
законодавства направлено позивачу
боргу (недоїмки зі сплати єдиного
внеску) у розмірі 44 601,40 грн., прийнято
рішення від 30.05.2014 р. № про
застосування штрафних санкцій (за
підсумками донарахування своєчасно не
нарахованого єдиного внеску) у розмірі
5136,00 грн., винесено податкове
повідомлення-рішення від 10.06.2014 р. №
про сплату грошового
зобов'язання (з податку на доходи
фізичних осіб) у розмірі 24134,68 грн. та
податкове повідомлення-рішення від
10.06.2014 р. № про сплату грошового
зобов'язання (з податку на додану
вартість) у розмірі 32 179,57 грн., а також
направлено позивачу Вимогу № Ф-1146-25 від
03.07.2014 року про сплату боргу (недоїмки
та штрафу) у розмірі 49135,94 грн.

Представник позивача в судовому
засіданні підтримав позовні вимоги та
просив задовольнити їх в повному
обсязі. В обґрунтування заявлених
позовних вимог представник позивача
зазначив, що висновки, зроблені
відповідачем у акті перевірки,
ґрунтуються на довільних припущеннях
щодо вчинення позивачем правочинів без
ознак реальності господарських
операцій. Натомість всі документи
оформлені позивачем належним чином та
підтверджують виникнення та існування
правовідносин із його контрагентами.
Жодним законом на органи податкової
служби не покладено повноважень щодо
здійснення контролю за додержанням
цивільно-правового законодавства
України. При цьому податкові органи не
наділені повноваженнями щодо визнання
угод нереальними чи недійсними, а також
встановлення нікчемності правочинів.
Так, відповідачем не встановлено факти,
які б свідчили про те, що зміст
договорів не відповідає дійсним
намірам сторін, та що ці наміри
спрямовані на ухилення від сплати
податків. Таким чином, висновки
відповідача зроблені на підставі
невірного тлумачення змісту норм
матеріального права. Крім того, позивач
зазначив, що повністю виконав вимоги
Закону України «Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування».

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, про час, дату та
місце судового розгляду повідомлений
належним чином, докази чого містяться в
матеріалах справи, про причини неявки в
судове засідання не повідомив. Заяв про
розгляд справи без його у часті та/або
клопотань про відкладення розгляду
справи до суду не надходило. Згідно
наданих заперечень зазначив, що
позивачем завищено витрати, внаслідок
чого, занижено чистий дохід та не
переховано до бюджету податок з
доходів фізичних осіб, безпідставно
сформовано податковий кредит.

Відповідно до частини шостої статті 128
Кодексу адміністративного судочинства
України, якщо немає перешкод для
розгляду справи у судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином повідомлені
про дату, час і місце судового розгляду,
суд має право розглянути справу у
письмовому провадженні у разі
відсутності потреби заслухати свідка
чи експерта.

У зв'язку з тим, що відсутні перешкоди
для розгляду справи у судовому
засіданні, але прибули не всі особи, які
беруть участь у справі, хоча і були
належним чином повідомлені про дату,
час і місце судового розгляду, а також
зважаючи на відсутність потреби
заслухати свідка чи експерта, суд
дійшов висновку про можливість
розгляду справи у письмовому
провадженні.

Розглянувши подані сторонами
документи, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

Державною податковою інспекцією у
Деснянському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві
відповідно до наказу від 30.04.2014 № 626 та
направлень на перевірку від 12.05.2014 р. №
445/2652-17-01, 446/26-52-17-01, проведено
документальну планову виїзну
перевірку Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 з питань дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства, правильності
нарахування, обчислення та сплати
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування
фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 за
період з 01.01.2011 р. по 31.12.2013 р.

Перевіркою встановлено порушення:

1) п.п. 168.2.1 п.168.2 ст.168, п. 177.2, п.177.4 ст. 177
Податкового кодексу України, ФОП
ОСОБА_1 завищено витрати, внаслідок
чого, занижено чистого доходу на
загальну суму 128 718,30 грн., в т.ч. у 2011 р. - 39
139,85 грн., у 2012 р. - 89 578,45 грн. та не
перераховано до бюджету податку з
доходів фізичних осіб на загальну суму
19 307,75 грн., в т.ч. за 2011 р. - 5 870,98 грн., за 2012
р. - 13 436,77 грн.

Донараховано податку з доходів
фізичних осіб на загальну суму 19 307,75
грн., в т.ч. за 2011 р. - 5 870,98 грн., за 2012 р. - 13
436,77 грн.

2) Перевіркою встановлено відсутність
реального факту здійснення
господарських операцій між ФОП ОСОБА_1
та ТОВ «Юнібіт», ТОВ «Ідея Рісьорч», ТОВ
«Таурус 11» та ТОВ «Шоковіта», що є
порушенням п.1, п. 5, ст. 203, п.1, п.2 ст. 215, п.1
ст. 216, ст. 228, ст. 626, ст. 629, ст. 650, ст. 655, ст.
658, ст. 662 ЦК України.

3) Перевіркою встановлено відсутність
об'єктів оподаткування по операціях з
придбання товарів (робіт, послуг)
постачальниками ТОВ «Снайпер Медіа»,
ТОВ «Юнібіт», ТОВ «Ідея Рісьорч», ТОВ
«Таурус 11» та ТОВ «Шоковіта», в зв'язку
з чим фізичною особою-підприємцем
ОСОБА_1 безпідставно сформовано
податковий кредит за рахунок суми ПДВ
по податкових накладних, отриманих від
вищезазначених
контрагентів-постачальників, чим
порушено п. 188.1 ст.188, п.198.6 ст.198, п.200.1
ст.200 Податкового кодексу та занижено
податку на додану вартість в сумі 25 743,66
грн., в т.ч. в червні 2011 року в розмірі
986,50 грн., в серпні 2011 року в розмірі 1 105,50
грн., у вересні 2011 р. в розмірі 1 037,42 грн.,
у жовтні 2011 р. в розмірі 1 769,46 грн., у
листопаді 2011 р. в розмірі 2 818,22 грн.,
грудні 2011 р. в розмірі 110,87 грн., в червні
2012 р. в розмірі -4 084,54 грн., в липні 2012 р. в
розмірі -4 114,11 грн., в серпні 2012 р. в
розмірі -3 562,43 грн., в вересні 2012 р. в
розмірі -3 177,22 грн., в жовтні 2012 р. - 2 977,39
грн.

За результатами перевірки
донараховано податку на додану
вартість в сумі 25 743,66 грн., в т.ч. в
червні 2011 року в розмірі 986,50 грн., в
серпні 2011 року в розмірі 1 105,50 грн., у
вересні 2011 р. в розмірі 1 037,42 грн., у
жовтні 2011 р. в розмірі 1 769,46грн., у
листопаді 2011 р. в розмірі 2 818,22 грн.,
грудні 2011 р. в розмірі 110,87 грн., в червні
2012 р. в розмірі -4 084,54 грн., в липні 2012 р. в
розмірі -4 114,11грн., в серпні 2012 р. в
розмірі -3 562,43 грн., в вересні 2012 р. в
розмірі -3 177,22 грн., в жовтні 2012 р.- 2 977,39
грн.

4) ст.9 Закону України від 08 липня 2010 року
№2664- VI «Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» із змінами та
доповненнями, ФОП ОСОБА_1 єдиний внесок
із сум чистого доходу нараховувався,
утримувався і перераховувався до
бюджету не в повному обсязі: 2011 р. в сумі
13 517,67 грн., 2012 р. в сумі 31 083,73 грн.

За результатами перевірки
відповідачем складено акт №
1452/26-52-17-01/НОМЕР_5 від 30.05.2014 р. та
винесено:

- податкову вимогу про сплату
боргу (недоїмки) від 30.05.2014 р. № Ф-
зі сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування в сумі 44 601,40 грн.
та рішення № від 30.05.2014 р. про
застосування штрафних санкцій за
донарахування територіальним органом
доходів і зборів або платником
ненарахованого єдиного внеску;

- податкове повідомлення-рішення
від 10.06.2014 р. № , яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на доходи фізичних осіб на
загальну суму 24 134,68 грн., в тому числі
за основним платежем у розмірі 19 307,75
грн. та за штрафними (фінансовими)
санкціями у розмірі 4 826,93 грн.;

- податкове повідомлення-рішення
від 10.06.2014 р. № , яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на додану вартість на
загальну суму 32 179,57 грн., в тому числі
за основним платежем у розмірі 25 743,66
грн. та за штрафними (фінансовими)
санкціями у розмірі 6 435, 91 грн.;

- вимогу про сплату боргу
(недоїмки) від 03.07.2013 р № Ф-1146-25 зі сплати
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування та
штрафу.

Досліджуючи надані сторонами докази,
аналізуючи наведені міркування та
заперечення, оцінюючи їх в сукупності,
суд бере до уваги наступне.

У відповідності до ст. 15 Податкового
кодексу України платниками податків
визнаються фізичні особи (резиденти і
нерезиденти України), юридичні особи
(резиденти і нерезиденти України) та їх
відокремлені підрозділи, які мають,
одержують (передають) об'єкти
оподаткування або провадять
діяльність (операції), що є об'єктом
оподаткування згідно з цим Кодексом
або податковими законами, і на яких
покладено обов'язок із сплати податків
та зборів згідно з цим Кодексом.

Кожний з платників податків може бути
платником податку за одним або
кількома податками та зборами.

Відповідно до пп. 168.2.1. п.168.2 ст. 168
Податкового кодексу України платник
податку, що отримує доходи від особи,
яка не є податковим агентом, та
іноземні доходи, зобов'язаний включити
суму таких доходів до загального
річного оподатковуваного доходу та
подати податкову декларацію за
наслідками звітного податкового року,
а також сплатити податок з таких
доходів.

Згідно п. 177.2. ст. 172 Податкового кодексу
України об'єктом оподаткування є
чистий оподатковуваний дохід, тобто
різниця між загальним оподатковуваним
доходом (виручка у грошовій та
негрошовій формі) і документально
підтвердженими витратами, пов'язаними
з господарською діяльністю такої
фізичної особи - підприємця.

Пунктом 177.4 вказаної статті
передбачено, що до переліку витрат,
безпосередньо пов'язаних з отриманням
доходів, належать документально
підтверджені витрати, що включаються
до витрат операційної діяльності
згідно з розділом III цього Кодексу.

Підпунктом 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 Податкового
кодексу України, визначено, що витрати -
сума будь-яких витрат платника податку
у грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних
для провадження господарської
діяльності платника податку, в
результаті яких відбувається
зменшення економічних вигод у вигляді
вибуття активів або збільшення
зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Відповідно до п. 138.2 ст. 138 Податкового
кодексу України, витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

У разі якщо платник податку здійснює
виробництво товарів, виконання робіт,
надання послуг з довготривалим (більше
одного року) технологічним циклом
виробництва за умови, що договорами,
укладеними на виробництво таких
товарів, виконання робіт, надання
послуг, не передбачено поетапної їх
здачі, до витрат звітного податкового
періоду включаються витрати, пов'язані
з виробництвом таких товарів,
виконанням робіт, наданням послуг у
цьому періоді.

В силу ж п. 138.8 ст. 138 Податкового кодексу
України собівартість виготовлених та
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг складається з витрат,
прямо пов'язаних з виробництвом таких
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, а саме:

прямих матеріальних витрат;

прямих витрат на оплату праці;

амортизації виробничих основних
засобів та нематеріальних активів,
безпосередньо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг;

загальновиробничі витрати, які
відносяться на собівартість
виготовлених та реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг
відповідно до положень (стандартів)
бухгалтерського обліку;

вартості придбаних послуг, прямо
пов'язаних з виробництвом товарів,
виконанням робіт, наданням послуг;

інших прямих витрат, у тому числі
витрат з придбання електричної енергії
(включаючи реактивну).

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139
Податкового кодексу України витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку не
враховуються при визначенні
оподаткованого прибутку.

Отже, об'єктом оподаткування є чистий
оподатковуваний дохід. Він
визначається як різниця між загальним
оподатковуваним доходом (виручка у
грошовій та негрошовій формі) і
документально підтвердженими
витратами, пов'язаними з господарською
діяльністю такої фізичної особи -
підприємця. Витрати, які приймають
участь у формуванні об'єкта
оподаткування - це документально
підтверджені витрати операційної
діяльності.

Разом з тим, як зазначено в п. 188.1. ст. 188
Податкового кодексу України база
оподаткування операцій з постачання
товарів/послуг визначається виходячи з
їх договірної вартості (у разі
здійснення контрольованих операцій -
не нижче звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу) з
урахуванням загальнодержавних
податків та зборів (крім збору на
обов'язкове державне пенсійне
страхування, що справляється з
вартості послуг стільникового
рухомого зв'язку, податку на додану
вартість та акцизного податку на спирт
етиловий, що використовується
виробниками - суб'єктами
господарювання для виробництва
лікарських засобів, у тому числі
компонентів крові і вироблених з них
препаратів (крім лікарських засобів у
вигляді бальзамів та еліксирів).

Відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1
статті 14 Податкового кодексу України
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Згідно п. 198.6. ст. 198 Податкового кодексу
країни не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними (або
підтверджені податковими накладними,
оформленими з порушенням вимог статті
201 цього Кодексу) чи не підтверджені
митними деклараціями, іншими
документами, передбаченими пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу.

Відповідно до п. 201.1 ст. 201 Податкового
кодексу України платник податку
зобов'язаний надати покупцю
(отримувачу) на його вимогу підписану
уповноваженою платником особою та
скріплену печаткою (за наявності)
податкову накладну, складену за
вибором покупця (отримувача) в один з
таких способів:

а) у паперовому вигляді;

б) в електронній формі з дотриманням
умови щодо реєстрації у порядку,
визначеному законодавством,
електронного підпису уповноваженої
платником особи та умови реєстрації
податкової накладної у Єдиному реєстрі
податкових накладних. У такому разі
складання податкової накладної у
паперовому вигляді не є обов'язковим.

У податковій накладній зазначаються в
окремих рядках такі обов'язкові
реквізити:

а) порядковий номер податкової
накладної;

б) дата виписування податкової
накладної;

в) повна або скорочена назва, зазначена
у статутних документах юридичної особи
або прізвище, ім'я та по батькові
фізичної особи, зареєстрованої як
платник податку на додану вартість, -
продавця товарів/послуг;

г) податковий номер платника податку
(продавця та покупця);

ґ) місцезнаходження юридичної особи -
продавця або податкова адреса фізичної
особи - продавця, зареєстрованої як
платник податку;

д) повна або скорочена назва, зазначена
у статутних документах юридичної особи
або прізвище, ім'я та по батькові
фізичної особи, зареєстрованої як
платник податку на додану вартість, -
покупця (отримувача) товарів/послуг;

е) опис (номенклатура) товарів/послуг та
їх кількість, обсяг;

є) ціна постачання без урахування
податку;

ж) ставка податку та відповідна сума
податку в цифровому значенні;

з) загальна сума коштів, що підлягають
сплаті з урахуванням податку;

и) вид цивільно-правового договору;

і) код товару згідно з УКТ ЗЕД (для
підакцизних товарів та товарів,
ввезених на митну територію України);

ї) номер та дата митної декларації, за
якою було здійснено митне оформлення
товару, ввезеного на митну територію
України.

Відповідно до п. 201.6 ст. 201 Податкового
кодексу України, податкова накладна є
податковим документом і одночасно
відображається у податкових
зобов'язаннях і реєстрі виданих
податкових накладних продавця та
реєстрі отриманих податкових
накладних покупця.

Відповідно до п. 201.10 ст. 201 Податкового
кодексу України податкова накладна
видається платником податку, який
здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

При здійсненні операцій з постачання
товарів/послуг платник податку -
продавець товарів/послуг зобов'язаний
надати покупцю податкову накладну та
зареєструвати її в Єдиному реєстрі
податкових накладних.

Згідно п. 5 «Порядку заповнення
податкової накладної» затверджено
Наказом Міністерства фінансів України
від 01.11.2011 N 1379, зареєстровано в
Міністерстві юстиції України 22
листопада 2011 р. за N 1333/20071, сплачена
(нарахована) сума податку на додану
вартість у податковій накладній
повинна відповідати сумі податкових
зобов'язань з постачання
товарів/послуг продавця у реєстрі
виданих та отриманих податкових
накладних.

Виходячи з вищенаведеного,
відображенню в бухгалтерському обліку
та податковій звітності підлягає лише
та господарська операція, яка фактично
відбулась, при наявності первинного
документу, що підтверджує таку
господарську операцію.

Згідно з абзацом 11 статті 1 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»
первинний документ - документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої статті 9
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення.

Відповідно до абзацу другого пункту 2.1
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 №88 та зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за
номером 168/704, господарські операції - це
факти підприємницької та іншої
діяльності, що впливають на стан майна,
капіталу, зобов'язань і фінансових
результатів.

Аналіз вказаних норм свідчить про те,
що будь-які документи (у тому числі
договори, накладні, рахунки тощо) мають
силу первинних документів лише в разі
фактичного здійснення господарської
операції. Якщо ж фактичне здійснення
господарської операції відсутнє,
відповідні документи не можуть
вважатися первинними документами для
цілей ведення податкового обліку
навіть за наявності всіх формальних
реквізитів таких документів, що
передбачені законодавством.

Визначальною ознакою господарської
операції є те, що вона повинна
спричиняти реальні зміни майнового
стану платника податків.

З урахуванням викладеного для
підтвердження даних податкового
обліку можуть братися до уваги лише ті
первинні документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції. Зазначена позиція суду
узгоджується із позицією Вищого
адміністративного суду України,
викладеної у листі останнього від
02.06.2011 №742/11/13-11.

Судом встановлено, що фізична
особа-підприємець ОСОБА_1 здійснює
господарську діяльність на підставі
свідоцтва про державну реєстрацію
фізичної особи - підприємця Серія
НОМЕР_6 від 20.02.2008 р., зареєстрованого в
Деснянській районній у м.Києві
державної адміністрації. Згідно
довідки від 23.10.2013 р. № 941/26-52-17-03-45,
виданої ДПІ у Деснянському районі ГУ
Міндоходів у м. Києві здійснює
діяльність на загальній системі
оподаткування. Основним видом
діяльності є виробництво робочого
одягу.

Як вбачається з матеріалів справи
висновки податкового органу щодо
порушення позивачем приписів
податкового законодавства зроблені з
огляду на господарські
взаємовідносини останнього з: ТОВ
«Снайпер медіа», ТОВ «Компанія
«Юнібіт», ТОВ «Ідея Рісьорч», ТОВ
«Таурус-11», ТОВ «Шоковіта».

Щодо господарських взаємовідносин
позивача з ТОВ «Снайпер медіа», суд
вважає за необхідне зазначити
наступне.

Між ФОП ОСОБА_1 (замовник) та ТОВ
«Снайпер Медіа» (виконавець) було
укладено договір про надання послуг №
02061 від 02.06.2011 р., відповідно до умов
якого, виконавець зобов'язується за
завданням замовника надавати послуги,
в порядку та на умовах, визначених цим
договором. Згідно умов цього договору,
виконавець зобов'язується надати
замовнику послуги з пошиття одягу,
нанесення логотипів.

На підтвердження оплати за вказаним
договором позивачем надано
рахунки-фактури: від 25.06.2011 р. № 062501, від
31.08.2011 р. № 083108, від 12.08.2011 р. № 081203, від
28.09.2011 р. № 092806, від 30.09.2011 р. № 093008, від
20.10.2011 р. № 102006, від 21.10.2011 р. № 102106, від
18.11.2011 р. № 111802, від 18.11.2011 р. № 111804, від
22.12.2011 р. № 122202.

Податкові зобов'язання відображено в
податкових накладних: від 25.06.2011 р. № 2503,
від 31.08.2011 р. № 3110, від 12.08.2011 р. № 1203, від
28.09.2011 р. № 2806, від 30.09.2011 р. № 30119, від
21.10.2011 р. № 2108, від 21.10.2011 р. № 2107, від
18.11.2011 р. № 1802, від 18.11.2011 р., від 22.12.2011 р.
№ 2208.

На підтвердження передачі виконаних
робіт позивачем надано акти
прийому-здачі робіт та послуг до
договору № 020601 від 02.06.2011 р.: № б/н від
25.06.2011 р., № б/н від 21.08.2011 р., № б/н від
12.08.2011 р., № б/н від 28.09.2011 р., № б/н від
30.09.2011 р., № б/н від 21.10.2011 р., № б/н від
21.10.2011 р., № б/н від 18.11.2011 р., № б/н від
18.11.2011 р., №б/н від 23.12.2011 р.

Щодо господарських взаємовідносин
позивача з ТОВ «Компанія Юнібіт», суд
вважає за необхідне зазначити
наступне.

Відповідно до податкових накладних,
виданих ТОВ «Компанія «Юнібіт»,
останнє надавало позивачу послуги з
нанесення логотипів, пошиття одягу та
здійснювалось на підставі договору про
надання послуг від 15.02.2012 р. № 150203.

Так, податкові зобов'язання
відображено в наступних податкових
накладних, виписаних ТОВ «Компанія
Юнібіт»: від 01.06.2012 р. № 101, від 20.06.2012 р. №
2001, від 27.06.2012 р. № 2701, від 20.07.2012 р. № 2001,
від 20.08.2012 р. № 2001.

На підтвердження оплати за названі
послуги позивачем надано
рахунки-фактури: від 01.06.2012 р. № 06102, від
20.06.2012 р. № 062001, від 27.06.2012 р. № 062702, від
20.07.2012 р. № 072001, від 20.08.2012 р. № 082002.

На підтвердження передачі виконаних
робіт позивачем надано акти
прийому-здачі робіт та послуг до
договору № 150203 від 15.02.2012 р.: № б/н від
01.06.2012 р., № б/н від 22.06.2012 р., № б/н від
27.06.2012 р., № б/н від 23.07.2012 р., № б/н від
20.08.2012 р.

Щодо господарських взаємовідносин
позивача з ТОВ «Ідея Рісьорч», суд
вважає за необхідне зазначити
наступне.

Відповідно до договору поставки від
27.08.2012 р. № 082777, зазначеного в
податкових накладних, ТОВ «Ідея
Рісьорч» надавало послуги, а саме:
нанесення логотипів, пошиття одягу.

На підтвердження розрахунків між
сторонами позивачем надано
рахунки-фактури: від 31.08.2012 р. № 107, від
27.08.2012 р. № 98, від 07.09.2012 р. № 124.

На підтвердження здачі-прийняття робіт
(надання послуг) позивачем надано акти
здачі-прийняття робіт (надання послуг):
від 31.08.2012 р. № 107, від 27.08.2012 р. № 98, від
12.09.2012 р. № 124.

Податкові зобов'язання відображено в
податкових накладних, виписаних ТОВ
«Ідея Рісьорч»: від 31.08.2012 р. № 320, від
27.08.2012 р. № 258, від 07.09.2012 р. № 60.

Щодо господарських взаємовідносин
позивача з ТОВ «Таурус 11», суд вважає за
необхідне зазначити наступне.

Між ФОП ОСОБА_1 (покупець) та ТОВ «Таурус
11» (продавець) було укладено договір
купівлі-продажу № 9-26-7 від 26.09.2011 р.,
відповідно до умов якого, продавець
продає у власність, а покупець
відповідним чином приймає та оплачує
продукцію (товар) у асортименті та за
цінами, вказаними у видаткових
накладних на товар, які є невід'ємною
частиною цього договору.

На підтвердження розрахунків між
сторонами позивачем надано
рахунки-фактури: від 24.10.2012 р. № СФ-00010241,
від 09.10.2012 р. № СФ-0010097, від 26.09.2012 р. №
СФ-0009261.

На підтвердження передачі виконаних
робіт позивачем надано акти
здачі-прийняття робіт (надання послуг):
від 31.10.2012 р. № 0010317, від 09.10.2012 р. № 0010097,
від 26.09.2012 р. № 0009261.

Податкові зобов'язання відображено в
наступних податкових накладних,
виписаних ТОВ «Таурус 11»: від 31.10.2012 р. №
31101, від 09.10.2012 р. № 09101, від 26.09.2012 р. № 26094.

Щодо господарських взаємовідносин
позивача з ТОВ «Шоковіта», суд вважає
за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до договору купівлі-продажу
від 29.10.2012 р. № 88, зазначеного в
податкових накладних, ТОВ «Шоковіта»
надавало позивачу послуги з продажу
товару (синтепону 150 та синтепону 100).

За вказаними господарськими
операціями, ТОВ «Шоковита» видало
позивачу наступні податкові накладні:
від 29.10.2012 р. № 1532, від 29.10.2012 р. № 1532.

На підтвердження розрахунків між
сторонами позивачем надано
рахунок-фактуру: від 24.10.2012 р. № 241001.

Як вбачається з матеріалів справи
позивач мав господарські
взаємовідносини з іншими
контрагентами в ланцюгу постачання, а
саме: ТОВ «Еко сфера», ТОВ «Гранд
текстиль», ТОВ «Кульга», ТОВ «Мак
Фоксі», ТОВ «Ультра Юніформ ЛТД»,ТОВ
«Чистий світ Сервіс», ТОВ «Заінгата»,
ФОП ОСОБА_2, ТОВ «Скоч», ТОВ «Тексиль
контаркт», ТОВ «Сінда-Д», про що
свідчать наявні в матеріалах справи
податкові накладні, видаткові
накладні, акти приймання-передачі
робіт, рахунки-фактури.

Як вбачається з матеріалів справи,
висновки відповідача щодо порушення
позивачем приписів податкового
законодавства зроблені з огляду на
висновки актів про неможливість
проведення зустрічних звірок ТОВ
«Снайпер Медіа», ТОВ «Компанія
«Юнібіт», ТОВ «Ідея Рісьорч», ТОВ
«Таурус-11», ТОВ «Шоковіта», про що слід
зазначити наступне.

1. Відповідно до наданого від
Єнакієвської ОДПІ ГУ Міндоходів в
Донецькій області акту від 28.05.14 №
63/05-11-22-02/37033120 про неможливість
проведення зустрічної звірки ТОВ
«Снайпер Медіа» з питань
взаємовідносин з ФОП ОСОБА_1 за період з
01.01.11 по 31.12.13 встановлено, що податкова
звітність до Єнакієвської об'єднаної
державної податкової інспекції ГУ
Міндоходів у Донецькій області ТОВ
«Снайпер Медіа» не надавалась.

Відповідно до Свідоцтва про реєстрацію
платника податку на додану вартість
№100279664 (бланк НБ №396386) від 14.04.2010 р.,
виданого ДПІ у Голосіївському р-ні
м.Києва, індивідуальний податковий
номер 07 був зареєстрований
платником ПДВ з 14.04.2010 по 30.03.12 р.
Свідоцтво №100279664 від 14.04.2010 р.
анульовано 30.03.2012 р. згідно рішення про
анулювання реєстрації платника
податку на додану вартість № 42 з
причини внесення до ЄДР інформації
щодо відсутності юридичної особи за
вказаною адресою.

Податок з доходів фізичних осіб
нараховується від суми такого доходу
за ставкою, визначеною пунктом 167.1 ст.167
Податкового кодексу України, що
становить 15%, а в разі якщо загальна
сума отриманих платником податку у
звітному податковому місяці доходів
перевищує десятикратний розмір
мінімальної заробітної плати,
встановленої законом на 01.01.2011р., ставка
податку становить 17% суми перевищення з
урахуванням податку, сплаченого за
ставкою 15.

Таким чином, за результатами перевірки
ФОП ОСОБА_1 встановлено порушення п.п.
168.2.1 п.168.2 ст.168., п. 177.2. п.177.4 ст. 177
Податкового кодексу України, в
результаті чого останнім занижено
чистого доходу у 2011р. на загальну суму 39
139,85грн. та не перераховано до бюджету
податку з доходів фізичних осіб в сумі 5
870,98 грн.

2. Відповідно до акту, наданого від ДПІ у
Києво-Святошинському районі Головного
управління Міндоходів у Київській
області про неможливість проведення
зустрічної звірки Товариства з
обмеженою відповідальністю «Компанія
«Юнібіт» від 18.04.2014 р. № 182/22-03/34503380 при
фінансово-господарських
взаємовідносинах з ПП «Марлі» за
період грудень 2011 року.

За висновками вказаного акту,
встановлено нікчемність угоди
поставки в силу закону.

Згідно п.1, п. 5. ст. 203. п.1. п.2 ст. 215., ст. 228
ЦК України встановлено нікчемні
правочини по операціях з придбання
товарів (робіт послуг) між ФОП ОСОБА_1 та
ТОВ «Компанія «Юнібіт»; по операціях з
взаєморозрахунків між ФОП ОСОБА_1 та
ТОВ «Компанія Юнібіт».

3. ТОВ «Ідея Рісьорч» відповідно до
наданого від ДПІ у Печерському районі
м.Києва ДПС акту від 08.11.2012 р. №
4720/22-9/37242867 про неможливість проведення
зустрічної звірки ТОВ «Ідея Рісьорч»
щодо підтвердження господарських
відносин з платниками податків за
період з 01.12.2010 по 30.09.2012 року.

Згідно п.1. п. 5, ст. 203. п.1, п.2 ст. 215. п.1 ст.
216, ст. 228, 26. ст. 629, ст. 650, ст. 655, ст. 658, ст.
662 ЦК України встановлено нікчемні
правочини по операціях з придбання
товарів (робіт послуг) між ФОП ОСОБА_1 та
ТОВ «Ідея Рісьорч», по операціях з
взаєморозрахунків між ФОП ОСОБА_1 та
ТОВ «Ідея Рісьорч».

4. Відповідно до наданого акту
перевірки від ДПІ у м. Хмельницькому
про неможливість проведення
зустрічної звірки контрагента ТОВ
«Таурус 11» від 05.02.2013 р. № 57/22-3/37530375 з
питань достовірності нарахування
різниці між сумою податкового
зобов'язання та сумою податкового
кредиту по податку на додану вартість
за вересень-жовтень 2012 р.

Згідно п.1, п. 5, ст. 203, п. 1, п.2 ст. 215, ст. 228
ЦК України встановлено нікчемні
правочини по операціях з придбання
товарів(робіт послуг) між ФОП ОСОБА_1 та
ТОВ «Таурус 11»; по операціях з
взаєморозрахунків між ФОП ОСОБА_1 та
ТОВ «Таурус 11».

5. Відповідно до наданого акту
перевірки від ДПІ у Бабушкінському
районі м. Дніпропетровська про
результати документальної
позапланової невиїзної перевірки
фінансово - господарської діяльності з
питань дотримання вимог податкового
законодавства України ТОВ «Шоковіта»
від 21.12.12 №7206/229/33421689 під час здійснення
господарських відносин з БПП «СУРА» за
період вересень 2011р., ТОВ «КОМПАНІЯ
«ХІМАГРОСЕРВІС» за період листопад 2011
р. та надання уточненої інформації по
матеріалам щодо встановлених
нікчемних правочинів в листі №598 /7/22-421
від 15.01.2013 до вищезазначеного акту
перевірки.

Згідно п.1. п. 5. ст. 203, п.1, п.2 ст. 215, ст. 228
ЦК України встановлено нікчемні
правочини по операціях з придбання
товарів (робіт послуг) між ФОП ОСОБА_1 та
ТОВ Шоковіта»; по операціях з
взаєморозрахунків між ФОП ОСОБА_1 та
ТОВ «Шоковіта».

Стосовно посилання податкового органу
на неможливість проведення зустрічної
звірки контрагентів позивача, як на
підставу неправомірності включення
позивачем певних сум за угодами з
такими контрагентами до складу
податкового кредиту, суд зазначає
наступне.

Відповідно до п. 73.5 ст. 73 Податкового
кодексу України з метою отримання
податкової інформації органи
державної податкової служби мають
право проводити зустрічні звірки даних
суб'єктів господарювання щодо платника
податків.

Зустрічною звіркою вважається
співставлення даних первинних
бухгалтерських та інших документів
суб'єкта господарювання, що
здійснюється органами державної
податкової служби з метою
документального підтвердження
господарських відносин з платником
податків та зборів, а також
підтвердження відносин, виду, обсягу і
якості операцій та розрахунків, що
здійснювалися між ними, для з'ясування
їх реальності та повноти відображення
в обліку платника податків.

Зустрічні звірки не є перевірками і
проводяться в порядку, визначеному
Кабінетом Міністрів України.

В силу приписів статті 16 Закону України
«Про інформацію» від 02.10.1999 № 2657-ХП
податковою інформацією є сукупність
відомостей і даних, що створені або
отримані суб'єктами інформаційних
відносин у процесі поточної діяльності
і необхідні для реалізації покладених
на контролюючі органи завдань і
функцій у порядку, встановленому
Податковим кодексом України.

Згідно з приписами статті 74
Податкового кодексу України, податкова
інформація, зібрана відповідно до
цього Кодексу, може зберігатися та
опрацьовуватися в інформаційних базах
органів державної податкової служби
або безпосередньо посадовими
(службовими) особами органів державної
податкової служби.

Зібрана податкова інформація та
результати її опрацювання
використовуються для виконання
покладених на органи державної
податкової служби функцій та завдань.

Так, в силу приписів пункту 83.1 статті 83
Податкового кодексу України, податкова
інформація є підставою для прийняття
посадовими особами органів державної
податкової служби відповідних
висновків під час проведення
перевірок.

Оформлення результатів перевірок
здійснюється шляхом складання акта
перевірки, який є носієм доказової
інформації та повинен містити висновки
посадових осіб податкового органу про
порушення суб'єктом господарювання
законодавства.

У свою чергу, метою проведення
зустрічної звірки платника податків є
виключно отримання податкової
інформації, тобто, зібрання відомостей,
які розкривають процес поточної
господарської діяльності платника
податків, дані про його контрагентів,
кількісні, якісні та інші
характеристики отриманих та наданих
товарів (робіт, послуг).

Враховуючи, що зустрічні звірки не є
перевірками платника податків,
письмовий документ, який складається
після проведення зустрічної звірки
(довідка) та у разі неможливості її
проведення (акт) не може містити у собі
висновки посадових осіб податкового
органу про порушення суб'єктом
господарювання вимог чинного
законодавства, у тому числі, і про
реальність, повноту, достовірність
господарських операцій такої особи.

Крім того, суд зазначає, що пунктом 4.4
Методичних рекомендацій щодо
організації та проведення органами
державної податкової служби
зустрічних звірок, затверджених
Наказом Державної податкової
адміністрації України від 22 квітня 2011
року №236, передбачено, що у разі
встановлення фактів, що не дають змогу
провести зустрічну звірку суб'єкта
господарювання, зокрема у зв'язку із
зняттям з обліку, встановленням
відсутності суб'єкта господарювання
та/або його посадових осіб за
місцезнаходженням (податковою
адресою), відповідальний підрозділ не
пізніше двох робочих днів від дати
надходження запиту складає Акт про
неможливість проведення зустрічної
звірки суб'єкта господарювання,
реєструє його у Журналі реєстрації
довідок про результати проведення
зустрічної звірки (актів про
неможливість проведення зустрічної
звірки суб'єкта господарювання, неявки
для підписання, відмови від писання
Довідки про результати проведення
зустрічної звірки) та вживає
відповідних заходів, передбачених
актами Державної податкової служби
України.

При подальшому залученні суб'єкта
господарювання (посадових осіб
суб'єкта господарювання) до проведення
зустрічної звірки відповідальний
підрозділ органу Державної податкової
служби забезпечує проведення такої
звірки.

Таким чином в акті про неможливість
проведення зустрічної звірки суб'єкта
господарювання лише засвідчується
факт неможливості її проведення без
встановлення висновків стосовно
документального підтвердження
господарських відносин з платником
податків та зборів, підтвердження
відносин, виду, обсягу і якості
операцій та розрахунків, що
здійснюються між ними, з'ясування їх
реальності та повноти відображення в
обліку платника податків.

З аналізу вищевикладених норм права та
обставин справи вбачається, що
висновки суб'єкта владних повноважень,
викладені в актах про неможливість
проведення зустрічних звірок
контрагентів, а також про нікчемність
правочинів, здійснених між позивачем
та його контрагентами зроблені з
перевищенням компетенції органів
державної податкової служби України та
не відповідають визначеному змісту
акта про неможливість проведення
зустрічної звірки.

Крім того, суд вважає безпідставними
висновки відповідача, покладені в
основу спірних податкових
повідомлень-рішень про нікчемність
укладених позивачем з ТОВ «Снайпер
Медіа», ТОВ «Компанія «Юнібіт», ТОВ
«Ідея Рісьорч», ТОВ «Таурус-11», ТОВ
«Шоковіта» господарських договорів на
підставі ст. 228 та ч. 2 ст. 215 ЦК України.

При цьому суд виходить з того, що
відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України
недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Проте, норми закону, якою б прямо була
встановлена недійсність договорів,
укладених між позивачем та його
контрагентами, відповідачем не
наведено.

Ч. 2 ст. 71 КАС України визначає, що в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Проте, відповідачем в акті перевірки не
доведено, в чому полягає
неспрямованість укладених позивачем з
його контрагентами правочинів на
настання обумовлених ними правових
наслідків, а також в чому полягає та чим
підтверджується їх суперечність
моральним засадам суспільства, а також
порушення публічного порядку,
спрямованість на заволодіння майном
держави, дохідної частини бюджету.

Крім того, відповідно до ст. 207
Господарського кодексу України
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

До того ж, відповідач, стверджуючи про
нікчемність правочинів, посилається на
те, що сторони не мали на меті
досягнення правових наслідків, що
обумовлювались ним.

Однак, відповідно до частини першої
статті 234 ЦК України такий правочин є
фіктивним, а згідно із частиною другою
цієї статті фіктивний правочин
визнається судом недійсним. Тобто
фіктивний правочин є оспорюваним у
розумінні частини третьої статті 215 ЦК
України.

Приписом частини 1 статті 204 Цивільного
кодексу України визначено, що правочин
є правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаним судом недійсним
(презумпція правомірності).

Головною підставою вважати правочин
нікчемним є його недійсність,
встановлена законом. Саме законом, а не
актами, які б факти в цьому акті не були
відображені. Вказані ж в акті висновки
є суто суб'єктивною думкою державного
податкового ревізора-інспектора,
оскільки були зроблені за відсутності
інформації, яка надається в
передбаченому законодавством порядку.

Одним з основних завдань органів
державної податкової служби є
здійснення контролю дотримання
податкового законодавства і надання
роз'яснень законодавства з питань
оподаткування платникам податків.
Жодним законом не передбачено право
органу державної податкової служби
самостійно, в позасудовому порядку,
визнавати нікчемними правочини і дані,
вказані платником податків в
податкових деклараціях.

За вимогами цивільного законодавства
існує презумпція правомірності
правочину (ст. 204 ЦК України). Отже, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 228 ЦК України
правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

У складі цивільного правопорушення,
передбаченого ст. 228 ЦК України
міститься обов'язкова ознака -
специфічна мета - порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Наявність мети,
включеної до складу правопорушення
підлягає обов'язковому доведенню.

Мета юридичної особи має бути доведена
через мету відповідного керівника -
фізичної особи, яка на момент укладання
угоди виконувала представницькі
функції за статутом (положенням) або за
довіреністю. Слід зазначити, що
наявність мети зазначеної в диспозиції
ст. 228 ЦК України у фізичної особи тягне
кримінальну відповідальність за
відповідними статтями Кримінального
кодексу України за скоєний злочин,
замах на злочин або готування до
злочину.

Такі обставини можуть бути доведені
лише обвинувальним вироком.

Відповідачем не надано доказів фактів
порушення конституційних прав чи
свобод людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконного володіння ним
внаслідок укладання та виконання
позивачем та контрагентами правочинів.

Таким чином, відповідачем не доведено
наявності мети, завідомо суперечної
інтересам держави і суспільства, а
також існування умислу у позивача чи
його контрагента, як обов'язкової
ознаки для визнання правочину
недійсним та застосування
адміністративно-господарських
санкцій. Хоча факт порушення
публічного порядку повинен бути
доведеним певними засобами
доказування.

Зазначені висновки викладені в
постанові Вищого адміністративного
суду України від 14.11.2012 року № К/9991/50772/12.

Проте, надаючи правову оцінку
обставинам справи, суд не може
погодитись з доводами позивача та
критично ставиться до наданих
позивачем первинних документів
бухгалтерського обліку,
підтверджуючих здійснення
господарських операцій з вказаним
контрагентом, з огляду на
нижченаведене.

В даній справі судом встановлено, що
господарські операції за перевіряємий
період не підтверджуються з урахування
реального часу здійснення операцій,
вартості наданих послуг, наявності
трудових ресурсів та інших основних
засобів, які економічно необхідні для
здійснення даних господарських
операцій.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем здійснювалася господарська
діяльність із виготовлення (пошиття)
одягу. Водночас аналіз наявних в
матеріалах справи доказів, дає суду
підстави дійти висновку, що позивач
здійснював свою господарську
діяльність шляхом замовлення послуг з
пошиття одягу у інших контрагентів з
подальшою їх реалізацією в іншому
ланцюгу постачання.

Водночас, позивачем не надано суду
доказів, які свідчили про наявність
відповідного приміщення для
здійснення його основного виду
діяльності та зберігання товару;
доказів, які б свідчили про наявність
трудових ресурсів; доказів, які б
свідчили про рух активів, зокрема,
платіжних доручень, банківських
виписок, касових квитанцій; доказів,
які б свідчили про придбання
необхідних матеріалів для пошиття
одягу; доказів, які б свідчили про
замовлення товару (його кількості,
асортименту, договірної вартості), а
також доказів, які б свідчили про
перевезення, передачу товару, зокрема,
видаткових накладних,
товарно-транспортних накладних,
довіреностей на отримання
матеріальних цінностей,
прибутково-касових ордерів тощо.

Також слід зазначити, що позивачем не
надано суду договорів, укладених з ТОВ
«Компанія «Юнібіт», ТОВ «Ідея Рісьорч,
ТОВ «Шоковіта».

З огляду на викладене суд вбачає, що
надані позивачем первинні документи
носять сумнівний та неповний характер,
що унеможливлює визначення об'єкту
оподаткування та понесених витрат на
здійснення господарської діяльності.

Наведені у сукупності обставини та
досліджені судом документальні докази,
суд вважає достатніми для висновку про
те, що господарські операції з надання
послуг фактично не мали реального
характеру, замовлення послуг оформлені
лише документально та не спрямовані на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені укладеними договорами.

Тому наявність у позивача необхідних
документів, які відповідно до
Податкового кодексу України та Закону
України «Про бухгалтерській облік та
фінансову звітність в Україні», що є
підставою для віднесення певних сум до
податкового кредиту (податкових та
видаткових накладних, актів виконаних
робіт тощо) сама по собі не є підставою
для їх включення до складу податкового
кредиту, оскільки судом встановлено, що
господарських правовідносин у
дійсності не було.

Отже, із наданих позивачем документів
не можливо встановити зв'язок між його
господарською діяльністю, придбанням
послуг та їх реалізацією, руху активів,
а відтак позивач не довів, що його дії
по формуванню податкового кредиту та
витрат, пов'язаних з його господарською
діяльністю та є підставою для
визначення чистого оподатковуваного
доходу останнього, є правомірними.

Крім того, суд враховує, що перевіркою
правильності визначення об'єкту
оподаткування та обчислення суми
податку з доходів фізичних осіб
встановлено, що сума чистого доходу, що
підлягає оподаткуванню, згідно
декларацій про доходи склала: 10 660,69
грн. задекларованого доходу та 100 239,14
грн. фактично отриманого доходу.

Отже, позивачем занижено обсяги
оподаткованого доходу за перевіряємий
період на загальну суму 89 578,45 грн.

Суд вважає за необхідне звернути увагу
на те, що наслідки порушення
податкового законодавства
застосовуються незалежно від того, чи
визнані відповідні цивільні чи
господарські зобов'язання недійсними,
оскільки відповідальність за
порушення норм податкового
законодавства є самостійним видом
юридичної відповідальності і
застосовується незалежно від
відповідальності за порушення правил
здійснення господарської діяльності.

Як зазначено в Інформаційному листі
Вищого адміністративного суду України
від 02.06.2011 р. № 742/11/13-11 установлення
факту недійсності, в тому числі
нікчемності цивільно-правового
правочину, який опосередковує
відповідну господарську операцію, не є
необхідною умовою для визначення
контролюючим органом грошових
зобов'язань платнику податків у разі
якщо буде встановлено відсутність
реального вчинення цієї господарської
операції або відсутність зв'язку між
такою операцією та господарською
діяльністю платника податків.

У зв'язку з вищенаведеним, суд
приходить до висновку про відсутність
сукупності умов, обставин та підстав з
якими Податковий кодекс України у
взаємозв'язку з положеннями Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»
пов'язують виникнення у позивача права
на спірні суми податкового кредиту з
ПДВ та витрат.

Пунктом 4 частини 4 статті 4 Закону
України «Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» визначено, що
платниками єдиного внеску є фізичні
особи - підприємці, в тому числі ті, які
обрали спрощену систему оподаткування,
та члени сімей цих осіб, які беруть
участь у провадженні ними
підприємницької діяльності.

Встановлено, що в перевіряємому
періоді позивачем було обрано загальну
систему оподаткування обліку та
звітності.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону
України «Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» платник
єдиного внеску зобов'язаний своєчасно
та в повному обсязі нараховувати,
обчислювати і сплачувати єдиний
внесок.

Згідно п.1 ч.2 ст.7 вищезазначеного
закону встановлено, що для осіб, які
працюють у сільському господарстві,
зайняті на сезонних роботах, виконують
роботи (надають послуги) за
цивільно-правовими договорами, творчих
працівників (архітекторів, художників,
артистів, музикантів, композиторів,
критиків, мистецтвознавців,
письменників, кінематографістів), та
інших осіб, які отримують заробітну
плату (дохід) за виконану роботу (надані
послуги), строк виконання яких
перевищує календарний місяць, єдиний
внесок нараховується на суму, що
визначається шляхом ділення
заробітної плати (доходу), виплаченої
за результатами роботи, на кількість
місяців, за які вона нарахована.

Так, у відповіді до абзацу 3 ч. 8 ст. 9
Закону України «Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування»
платники єдиного внеску, зазначені у
пункті 4 частини першої статті 4 цього
Закону, зобов'язані сплачувати єдиний
внесок, нарахований за календарний рік,
до 10 лютого наступного року, крім
фізичних осіб - підприємців, які обрали
спрощену систему оподаткування, та
членів сімей таких осіб, які беруть
участь у провадженні ними
підприємницької діяльності, які
сплачують єдиний внесок, нарахований
за календарний квартал, до 20 числа
місяця, що настає за кварталом, за який
сплачується єдиний внесок.

Аналіз вищенаведених правових норм
свідчить про те, що єдиний внесок
нараховується, утримується та
перераховується із сум чистого доходу,
який визначається виходячи із
документально підтверджених витрат,
пов'язаних з господарською діяльністю
такої фізичної особи - підприємця.

Беручи до уваги той факт, що позивач в
перевіряємий період знаходився на
загальній системі оподаткування, а
також те, що судом встановлено
завищення останнім витрат, та,
відповідно заниження чистого доходу,
то вказане дає суду підстави дійти
висновку, що в порушення п. 1 ч. 2 ст. 6 та
п. 1 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про збір та
облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» позивачем не в
повному обсязі нараховувався,
утримувався та перераховувався до
бюджету єдиний внесок із сум чистого
доходу, а тому рішення № від
30.05.2014 р. про застосування штрафних
санкцій за донарахування
територіальним органом доходів і
зборів або платником ненарахованого
єдиного внеску є таким, що винесено у
відповідності до вимог чинного
законодавства.

Враховуючи те, що судом не встановлено
підстав для скасування податкових
повідомлень-рішень від 10.06.2014 № ,
від 10.06.2014 № та рішення від 30.05.2014
№ про застосування штрафних
санкцій (за підсумками донарахування
своєчасно не нарахованого єдиного
внеску), відповідно, відсутні підстави
для задоволення даних позовних вимог.

Щодо позовних вимог в частині визнання
протиправною та скасування Вимоги
Державної податкової інспекції у
Деснянському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві від
30.05.2014 р. № про сплату боргу
(недоїмки зі сплати єдиного внеску) у
розмірі 44 601,40 грн. та Вимоги Державної
податкової інспекції у Деснянському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві № Ф-1146-25 від 03.07.2014
року про сплату боргу (недоїмки та
штрафу) у розмірі 49135,94 грн., суд
зазначає наступне.

Відповідно до п. 59.1 ст. 59 Податкового
кодексу України у разі коли платник
податків не сплачує узгодженої суми
грошового зобов'язання в установлені
законодавством строки, контролюючий
орган надсилає (вручає) йому податкову
вимогу в порядку, визначеному для
надсилання (вручення) податкового
повідомлення-рішення.

Податкова вимога надсилається
(вручається) також платникам податків,
які самостійно подали податкові
декларації, але не погасили суми
податкових зобов'язань у встановлені
цим Кодексом строки, без попереднього
надсилання (вручення) податкового
повідомлення-рішення (п. 59.4 цього
Кодексу).

Відповідно до п. 59.5 ст. 59 Податкового
кодексу України у разі якщо у платника
податків, якому надіслано (вручено)
податкову вимогу, сума податкового
боргу збільшується (зменшується),
погашенню підлягає вся сума
податкового боргу такого платника
податку, що існує на день погашення.

У разі якщо після направлення
(вручення) податкової вимоги сума
податкового боргу змінилася, але
податковий борг не був погашений в
повному обсязі, податкова вимога
додатково не надсилається (не
вручається).

Механізм формування, надсилання,
вручення та відкликання податкових
вимог органами доходів і зборів
регламентується Порядком направлення
органами доходів і зборів податкових
вимог платникам, затвердженого Наказом
Міністерства доходів і зборів України
від 10.10.2013 N 576, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 31 жовтня
2013 р. за N 1840/24372 (надалі - Порядок N 1840/24372).

Розділом ІІ Порядку N 1840/24372 визначено
умови формування органами доходів і
зборів податкових вимог.

Так, податкова вимога формується
органами доходів і зборів за місцем
обліку платника податків.

Податкова вимога формується, якщо:

платник податків не сплатив суми
податкового зобов'язання, зазначеної в
поданій ним податковій декларації, у
встановлені Кодексом строки;

платник податків не сплатив узгодженої
суми грошового зобов'язання,
визначеної в податковому
повідомленні-рішенні, у встановлені
законом строки;

платник збору не сплатив узгодженої
суми збору за провадження деяких видів
підприємницької діяльності у
встановлені строки;

платник єдиного податку першої або
другої групи не сплатив суми
авансового внеску у встановлені
строки.

Протягом строків оскарження суми
грошових зобов'язань, визначених
Кодексом, податкова вимога з податку,
що оскаржується, не надсилається.

Пунктом 4.1 Порядку N 1840/24372, що
узгоджується з п. 59.3 Податкового
кодексу України, передбачено, що
податкова вимога надсилається
(вручається) не раніше першого робочого
дня після закінчення встановленого
Кодексом граничного строку сплати суми
грошового зобов'язання.

В свою чергу, пунктом 57.3 ст. 57
Податкового кодексу України визначено,
що у разі визначення грошового
зобов'язання контролюючим органом за
підставами, зазначеними у підпунктах
54.3.1, 54.3.2, 54.3.4 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54
цього Кодексу, платник податків
зобов'язаний сплатити нараховану суму
грошового зобов'язання протягом 10
календарних днів, що настають за днем
отримання податкового
повідомлення-рішення, крім випадків,
коли протягом такого строку такий
платник податків розпочинає процедуру
оскарження рішення контролюючого
органу.

У разі оскарження рішення
контролюючого органу про нараховану
суму грошового зобов'язання платник
податків зобов'язаний самостійно
погасити узгоджену суму, а також пеню
та штрафні санкції за їх наявності
протягом 10 календарних днів, наступних
за днем такого узгодження.

Аналіз вищенаведених правових норм
свідчить про те, що обов'язковою
передумовою для формування та
направлення податкової вимоги
платнику податків є наявність у
останнього боргу щодо узгодженого
податкового зобов'язання. Разом з тим,
податкова вимога надсилається не
раніше першого робочого дня після
закінчення граничного строку сплати
суми грошового зобов'язання, тобто
протягом 10 календарних днів, наступних
за днем такого узгодження.

Як вбачається з матеріалів справи,
рішення № про застосування
штрафних санкцій за донарахування
територіальним органом доходів і
зборів або платником своєчасно
ненарахованого єдиного внеску
прийнято 30.05.2014 р. Водночас, в цей же
день 30.05.2014 р., було сформовано
податкову вимогу про сплату боргу
(недоїмки) № Ф- на суму 44 601,40 грн.,
що вчинене в порушення вимог п. 57.3 ст. 57
Податкового кодексу України.

Крім того, суд зазначає, що 03.07.2014 р.
відповідачем було сформовано другу
податкову вимогу від 03.07.2014 р. №Ф-1146-25 на
суму 49 135,94 грн., що вчинено в порушення
п. 59.5 ст. 59 Податкового кодексу України,
яким визначено, що у разі якщо після
направлення (вручення) податкової
вимоги сума податкового боргу
змінилася, але податковий борг не був
погашений в повному обсязі, податкова
вимога додатково не надсилається (не
вручається).

Враховуючи вищенаведені обставини, суд
дійшов висновку, що Вимога Державної
податкової інспекції у Деснянському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві від 30.05.2014 р. №
про сплату боргу (недоїмки зі
сплати єдиного внеску) у розмірі 44 601,40
грн. та Вимога Державної податкової
інспекції у Деснянському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві № Ф-1146-25 від 03.07.2014 року про сплату
боргу (недоїмки та штрафу) у розмірі
49135,94 грн. сформовані та надіслані
позивачу з порушенням вимог
Податкового кодексу України та Порядку
N 1840/24372, а, відтак, є протиправними та
підлягають скасуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Як зазначено в ч. 2 ст. 71 КАС України, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Підсумовуючи вищенаведене, суд дійшов
висновку, що оскаржувані податкові
повідомлення-рішення, рішення про
застосування штрафних (фінансових)
санкцій прийнято в межах повноважень
податкового органу та у спосіб, що
передбачений Конституцією та законами
України, обґрунтовано та правомірно. В
той же час, податкові вимоги винесено
відповідачем з порушенням вимог
чинного законодавства.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги
відповідача є частково обґрунтованими,
а тому підлягають частковому
задоволенню.

Відповідно до ч. 3 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства України
якщо адміністративний позов
задоволено частково, судові витрати,
здійснені позивачем, присуджуються
йому відповідно до задоволених вимог, а
відповідачу - відповідно до тієї
частини вимог, у задоволенні яких
позивачеві відмовлено.

Керуючись вимогами ст.ст. 69-71, 94, 160-163, 167,
254 Кодексу адміністративного
судочинства України, Окружний
адміністративний суд міста Києва

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправною та скасувати
Вимогу Державної податкової інспекції
у Деснянському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві від
30.05.2014 р. № про сплату боргу
(недоїмки зі сплати єдиного внеску) у
розмірі 44 601,40 грн.

3. Визнати протравною та скасувати
Вимогу Державної податкової інспекції
у Деснянському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві №
Ф-1146-25 від 03.07.2014 року про сплату боргу
(недоїмки та штрафу) у розмірі 49135,94 грн.

4. В іншій частині позовних вимог
відмовити.

5. Зобов'язати Державну податкову
інспекцію у Деснянському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві стягнути решту суми судового
збору у розмірі 607 (шістсот сім) грн. 86
коп. на розрахунковий рахунок
№4007, отримувач платежу УДКСУ у
Печерському районі м. Києва, код 38004897,
МФО 820019, банк одержувача ГУ ДКСУ у місті
Києві, код класифікації доходів
бюджету 22030001 із рахунків Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1
(ідентифікаційний номер НОМЕР_5).

6. Зобов'язати Головне управління
Державної казначейської служби
України у м. Києві стягнути решту суми
судового збору у розмірі 1 875 (одна
тисяча вісімсот сімдесят п'ять) грн. 13
коп. на розрахунковий рахунок
№4007, отримувач платежу УДКСУ у
Печерському районі м. Києва, код 38004897,
МФО 820019, банк одержувача ГУ ДКСУ у місті
Києві, код класифікації доходів
бюджету 22030001 із рахунків Державної
податкової інспекції у Деснянському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві ().

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254
Кодексу адміністративного судочинства
України набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції протягом десяти
днів з дня її отримання особою, яка
оскаржує постанову, за правилами,
встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Суддя
І.О.Іщук