Справа № 816/2804/14
Суддя: Є.Б. Супрун
Дата ухвалення: 2014-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2014 року м. ПолтаваСправа №
816/2804/14

Полтавський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді - Супруна Є.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання -
Шевченко І.В.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Боровик Ю.Є.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3 до Миргородської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Полтавській області про скасування
рішення про застосування штрафних
санкцій, податкових повідомлень-рішень
та вимоги про сплату боргу (недоїмки), -

В С Т А Н О В И В:

18 липня 2014 року фізична
особа-підприємець (далі - ФОП) ОСОБА_3
звернувся до Полтавського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до
Миргородської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Полтавській
області (далі - Миргородська ОДПІ,
відповідач) про скасування рішення про
застосування штрафних санкцій за
донарахування територіальним органом
доходів і зборів або платником
своєчасно не нарахованого єдиного
внеску від 29.04.2014 №, яким до
платника застосовано штрафну санкцію у
розмірі 1 639,57 грн., скасування
податкового повідомлення-рішення від
29.04.2014 №, яким платнику збільшено
суму грошового зобов'язання за
платежем податок на доходи фізичних
осіб у розмірі 9 281,25 грн., податкового
повідомлення-рішення №, яким
збільшено суму грошового зобов'язання
за платежем податок на додану вартість
у розмірі 17 196,25 грн., та вимоги від
10.04.2014 №Ф-У про сплату боргу
(недоїмки) у розмірі 17 176,50 грн.

17.09.2014 позивач відкликав позов у
частині вимоги щодо скасування рішення
Миргородської ОДПІ від 29.04.2014 №
про застосування штрафних санкцій за
донарахування територіальним органом
доходів і зборів або платником
своєчасно не нарахованого єдиного
внеску.

Мотивуючи позовні вимоги, ФОП ОСОБА_3
стверджує про безпідставність
висновку перевірки щодо завищення
підприємцем в деклараціях про майновий
стан і доходи за 2011-2013 роки валових
витрат по причині включення до складу
цих витрат вартості ліцензій на право
роздрібної торгівлі алкогольними та
тютюновими виробами. Незаконність
донарахування сум валового доходу, у
свою чергу свідчить про
безпідставність нарахування
відповідачем суми єдиного внеску, який
обчислюється із суми доходу за ставкою
34,7%.

Так само безпідставним позивач вважає
висновок перевірки щодо перевищення
підприємцем загальної суми від
здійснення операцій з постачання
товарів/послуг за період з 01.08.2012 по
31.07.2013 у розмірі 300 000 гривень, оскільки
вказаний розрахунок податковий орган
здійснив без вирахування сум податку
на додану вартість (далі - ПДВ) в ціні
реалізованих ним товарів.

Відповідач надав письмове заперечення
на адміністративний позов, в якому
вказує, що згідно з наданими до
перевірки документами встановлено
суму доходу, яку отримав ФОП ОСОБА_3 за
період з 01.08.2012 по 31.07.2013 у розмірі 310 315,80
грн., що свідчить про порушення вимог п.
181.1 ст. 181 Податкового кодексу України.
Незважаючи на це підприємець, в
порушення вимог п. 183.1 ст. 183 Податкового
кодексу України, не зареєструвався
платником ПДВ, що в подальшому потягло
за собою порушення п. 117.1 ст. 117 цього ж
Кодексу у вигляді неподання декларацій
з ПДВ за період з серпня по грудень 2013
року. Порушення порядку формування
валових витрат полягає у
неправомірному, на думку Миргородської
ОДПІ, включенні до складу валових
витрат підприємця вартості ліцензій на
право здійснення роздрібної торгівлі
алкогольними та тютюновими виробами
протягом 2011-2013 років. Це порушення, у
свою чергу, призвело до недостовірного
відображення у звітності сум доходу,
отриманого від здійснення діяльності,
що підлягає обкладенню податком на
доходи фізичних осіб, та на який
нараховувався єдиний внесок за 2011-2013
роки.

Представник позивача у судовому
засіданні позовні вимоги підтримав,
просив позов задовольнити з підстав
викладених у позовній заяві. При цьому
підтримав заявлене позивачем
клопотання про відкликання частини
позовних вимог.

У судовому засіданні представник
відповідача підтримав заперечення
проти позову та просив суд у
задоволенні позовних вимог відмовити.
Проти задоволення клопотання позивача
щодо відкликання частини позовних
вимог не заперечував.

Ухвалою суду від 22.09.2014 задоволено
клопотання ФОП ОСОБА_3 та залишено без
розгляду його позовну заяву в частині
вимог щодо скасування рішення
Миргородської ОДПІ про застосування
штрафних санкцій за донарахування
територіальним органом доходів і
зборів або платником своєчасно не
нарахованого єдиного внеску від 29.04.2014
№.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши залучені до
матеріалів справи та зібрані судом
письмові докази, застосувавши до
спірних правовідносин відповідні
норми матеріального та процесуального
права, суд приходить до наступних
висновків.

З матеріалів справи суд встановив, що
ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_1)
зареєстрований як фізична
особа-підприємець 12.05.1997 виконавчим
комітетом Миргородської міської ради
(ідентифікаційний номер НОМЕР_1). За
даними Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців до зареєстрованих
видів діяльності підприємця
відносяться: виробництво меблів для
офісів і підприємств торгівлі;
роздрібна торгівля в
неспеціалізованих магазинах переважно
продуктами харчування, напоями та
тютюновими виробами; діяльність
ресторанів, надання послуг мобільного
харчування; надання в оренду й
експлуатацію власного чи орендованого
нерухомого майна (а.с. 100-101). У період з
2011 року по 2013 рік ФОП ОСОБА_3
оподаткування власних доходів
здійснював на загальній системі
оподаткування та не сплачував ПДВ. З
01.03.2014 зареєстрований платником ПДВ,
про що Миргородською ОДПІ 01.03.2014 видано
відповідне свідоцтво №200165047.

Співробітниками Миргородської ОДПІ у
термін з 25.03.2014 по 31.03.2014 була проведена
позапланова виїзна документальна
перевірка дотримання вимог
податкового та іншого законодавства,
дотримання правильності нарахування і
сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування ФОП ОСОБА_3 за
період з 01.01.2011 по 31.12.2013.

За результатами даної перевірки
Миргородською ОДПІ 10.04.2014 був складений
акт №487/16-20-17-02-12//125 (а.с. 9-23),
висновком якого зафіксовані наступні
порушення:

- пп. 187.1 ст. 187, пп. 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України в частині заниження
ПДВ на загальну суму 13 077,00 грн., у т.ч.: за
вересень 2013 року - на 8 590,00 грн., за
жовтень 2013 року - на 2 296,00 грн., за
листопад 2013 року - на 1 201,00 грн., за
грудень 2013 року - на 990,00 грн.;

- пп. 183.2 ст. 183, п. 203.1 ст. 203 Податкового
кодексу України в частині неподання
заяви на реєстрацію платником ПДВ та в
частині неподання декларацій з ПДВ за
період з 11.08.2013 по 31.12.2013;

- пп. 138.1 ст. 138, пп. 177.2 ст. 177, пп. 117.4 ст. 117
Податкового кодексу України в частині
заниження податку з доходів фізичних
осіб в сумі 7 425,00 грн., а саме: у 2011 році -
на суму 2 025,00 грн., у 2012 році - на суму 2
700,00 грн., у 2013 році - на суму 2 700,00 грн.

- пп. 1.2 п. 1 ст. 7, п. 11 ст. 8 розділу III
Закону України "Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
держане соціальне страхування",
внаслідок чого ФОП ОСОБА_3 занизив суму
єдиного внеску за 2011-2013 рр. в розмірі 17
177,00 грн., а саме: у травні 2011 року - на
суму 1 562,00 грн., у серпні 2011 року - на суму
1 562,00 грн., у листопаді 2011 року - на суму 1
562,00 грн., у лютому 2012 року - на суму 1 562,00
грн., у травні 2012 року - на суму 1562,00 грн.,
у липні 2012 року - на суму 1 562,00 грн., у
листопаді 2012 року - на суму 1 562,00 грн., у
лютому 2013 року - на суму 1 562,00 грн., у
травні 2013 року - на суму 1 562,00 грн., у
липні 2013 року - на суму 1 562,00 грн., у
листопаді 2013 року - на суму 1 562,00 грн.

Не погодившись із висновками
перевірки, позивач надав заперечення
на вказаний акт, за наслідками розгляду
яких Миргородською ОДПІ 29.04.2014 була
надана відповідь за №624/16-20-17-02-18 про
обґрунтованість висновків
контролюючого органу (а.с. 28-31).

На підставі акту перевірки від 10.04.2014
№487/16-20-17-02-12//125 Миргородською ОДПІ
були винесені:

- податкове повідомлення-рішення від
29.04.2014 №, яким платнику збільшено
суму грошового зобов'язання за
платежем податок на доходи фізичних
осіб у розмірі 9 281,25 грн., у тому числі 7
425,00 грн. - за основним платежем та 1 856,25
грн. - за штрафними санкціями (а.с. 24);

- податкове повідомлення-рішення від
29.04.2014 №, яким платнику збільшено
суму грошового зобов'язання за
платежем ПДВ у розмірі 17 196,25 грн., у тому
числі 13 077,00 грн. - за основним платежем
та 4 119,25 грн. - за штрафними санкціями
(а.с. 25);

- рішення про застосування штрафних
санкцій за донарахування
територіальним органом доходів і
зборів або платником своєчасно не
нарахованого єдиного внеску від 29.04.2014
№, яким визначено штрафну санкцію
у розмірі 1 639,57 грн. (а.с. 26);

- вимога від 10.04.2014 № Ф-У про сплату
боргу (недоїмки) у розмірі 17176,50 грн. (а.с.
27).

В порядку адміністративного
оскарження ФОП ОСОБА_3 звертався до ГУ
Міндоходів у Полтавській області, яке
своїм рішенням від 27.06.2014 залишило
скаргу на зазначені акти
індивідуальної дії без задоволення
(а.с. 32-37).

Рішенням Міндоходів України від 27.06.2014
скаргу ФОП ОСОБА_3 на податкові
повідомлення-рішення також залишено
без задоволення (а.с. 38-41).

Проте рішенням Міндоходів України від
08.07.2014 задоволено повторну скаргу
платника та скасовано рішення
Миргородської ОДПІ про застосування
штрафних санкцій за донарахування
територіальним органом доходів і
зборів або платником своєчасно не
нарахованого єдиного внеску від 29.04.2014
№.

У зв'язку з цим позивач 17.09.2014 подав
заяву про відмову від позову у цій
частині, яка була задоволена судом.

Разом з цим позивач не погоджується із
висновками відповідача, які оформлені
податковими повідомленнями-рішеннями
від 29.04.2014 №, № та вимогою
від 10.04.2014 № Ф-У, що й змусило його
звернутися до суду з даним
адміністративним позовом.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони, зокрема на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Надаючи правову оцінку висновкам
перевірки, діям та оскаржуваним
рішенням відповідача, суд виходить з
наступного.

Як свідчить зміст акту Миргородської
ОДПІ від 10.04.2014 №487/16-20-17-02-12//125
підставою для нарахування ФОП ОСОБА_3
податкових зобов'язань з ПДВ слугував
висновок щодо порушення платником
вимог пп. 181.1 ст. 181 Податкового кодексу
України в частині невиконання
обов'язку зареєструватися платником
ПДВ у разі сукупного перевищення
загальної суми від здійснення операцій
з постачання товарів/послуг протягом
останніх 12 календарних місяців в
розмірі 300 000 гривень. Це порушення в
подальшому призвело до низки інших
порушень, які полягають у недотриманні
підприємцем обов'язку щодо надання
податкових декларацій з ПДВ,
обчислення та сплати податкових
зобов'язань з ПДВ у базових звітних
періодах у відповідності до вимог пп.
183.2 ст. 183, пп. 187.1 ст. 187, пп. 198.6 ст. 198, п. 203.1
ст. 203 Податкового кодексу України.

Таким чином для з'ясування питання щодо
наявності в діях підприємця складу
порушень норм пп. 183.2 ст. 183, пп. 187.1 ст. 187,
пп. 198.6 ст. 198, п. 203.1 ст. 203 Податкового
кодексу України передусім слід
з'ясувати наявність факту порушення
норми пп. 181.1 ст. 181 Податкового кодексу
України, яка містить вимоги щодо
реєстрації осіб як платників податку.

Визначення критеріїв, за якими особа
відноситься до платника ПДВ, наведено в
п. 180.1 ст. 180 Податкового кодексу
України.

Окремі обставини, які
зобов'язують особу зареєструватися
платником ПДВ передбачені пунктом 181.1
статті 181 вказаного Кодексу, за змістом
якої, у разі якщо загальна сума від
здійснення операцій з постачання
товарів/послуг, що підлягають
оподаткуванню згідно з цим розділом, у
тому числі з використанням локальної
або глобальної комп'ютерної мережі,
нарахована (сплачена) такій особі
протягом останніх 12 календарних
місяців, сукупно перевищує 300 000 гривень
(без урахування податку на додану
вартість), така особа зобов'язана
зареєструватися як платник податку у
контролюючому органі за своїм
місцезнаходженням (місцем проживання)
з дотриманням вимог, передбачених
статтею 183 цього Кодексу, крім особи,
яка є платником єдиного податку.

Як встановлено перевіркою, у
перевіряємий період (з 01.01.2011 по 31.12.2013)
самозайнята особа ФОП ОСОБА_3
здійснював господарську діяльність на
загальній системі оподаткування,
особливості оподаткування доходів від
якої встановлено статтею 177
Податкового кодексу України. Сума
доходу, отриманого ФОП ОСОБА_3 за період
з 01.08.2012 по 31.07.2013, становить 310 315,80 грн.,
що перевищує 300 000 грн. (п. 2.5.1 акту
перевірки).

Заперечуючи проти даного
твердження відповідача, позивач
зазначив, що, дійсно, сума сукупно
отриманого ним доходу у даний період
становить 310 315,80 грн., проте при
обчисленні даної суми з метою
застосування зобов'язальних положень
статті 181 Податкового кодексу України
податковий орган без будь-яких
пояснень не здійснив вирахування сум
ПДВ, обмежившись лише арифметичною
сумою вартості операцій підприємця на
підставі даних бухгалтерського обліку
позивача (книги РРО, банківські
виписки, звіти РРО, книга обліку
доходів і витрат).

На запитання суду щодо порядку
обчислення суми доходу, отриманого
підприємцем у період з 01.08.2012 по 31.07.2013,
представник відповідача підтвердив
той факт, що при розрахунку сукупного
доходу у розмірі 310 315,80 грн. будь-які
суми ПДВ не вираховувалися, оскільки це
суперечить самій суті даного аспекту
перевірки особи підприємця, який не є
платником даного податку.

Надаючи правову оцінку доводам
позивача та запереченням відповідача з
приводу правил обчислення сукупного
доходу в розумінні статті 181
Податкового кодексу України, суд
виходить зі змісту пункту 181.1 вказаної
статті Кодексу, диспозиція якого
містить безапеляційну вказівку на
необхідність вирахування із сукупної
суми доходу, отриманого платником
протягом останні 12 місяців, сум податку
на додану вартість.

Як встановлено судом із письмових
доказів у матеріалах справи та
пояснень представників сторін і,
зокрема, пояснень самого відповідача,
при обчисленні суми сукупного доходу в
розмірі 310 315,80 грн. суми ПДВ податковим
органом відняті не були. Це, у свою
чергу, свідчить про порушення
Миргородською ОДПІ імперативного
припису п. 181.1 ст. 181 Податкового
кодексу України, у зв'язку з чим
розрахунок суми такого доходу суд
визнає недійсним.

Звідси випливає, що відсутність
належних доказів про факт перевищення
підприємцем нормативу суми доходу в
розмірі 300 000 гривень свідчить про
відсутність у такої особи обов'язку
реєструватися платником ПДВ в порядку
п. 183.2 ст. 183 Податкового кодексу
України, нараховувати суми ПДВ на
операції з постачання робіт/послуг в
порядку і строки визначені п. 187.1 ст. 187
Податкового кодексу України та
подавати податкову звітність з ПДВ в
порядку п. 203.1 ст. 203 вказаного Кодексу.

Таким чином висновки перевірки,
відображені в пунктах 1, 2 акту
Миргородської ОДПІ від 10.04.2014
№487/16-20-17-02-12//125 суперечать
фактичним обставинам справи, що у свою
чергу, свідчить про незаконність
податкового повідомлення-рішення від
29.04.2014 №, яким платнику збільшено
суму грошового зобов'язання за
платежем ПДВ у розмірі 17 196,25 грн.

Іншим мотивом для застосування до
позивача заходів фіскального впливу
слугувало твердження перевірки про
відсутність у підприємця права на
віднесення до складу валових витрат
вартості ліцензій на право роздрібної
торгівлі алкогольними та тютюновими
виробами на суму 49 500,00 грн., чим
порушено вимоги п. 138.1 ст. 138, п. 177.2, п. 177.4
ст. 177 Податкового кодексу України.

Так, перевіркою правильності
визначення витрат, відображених у
деклараціях про доходи та витрати,
безпосередньо пов'язаних з одержанням
доходу встановлено завищення валових
витрат в декларації про майновий стан і
доходи за 2011рік на суму 13 500,00 грн., за 2012
рік на суму 18 000,00 грн., за 2013 рік на суму
18 000,00 грн., що призвело до заниження
податку на доходи фізичних осіб у
розмірі 7 425,09 грн.

Вищевказане порушення, у свою чергу,
вплинуло на правильність нарахування
єдиного соціального внеску, який
обчислюється із сум доходу, отриманого
від здійснення підприємницької
діяльності.

Аналізуючи доводи позивача та
заперечення відповідача з даного
приводу, суд приходить до висновку про
обґрунтованість позовних вимог з
наступних підстав.

Відповідно до п. 177.2 ст . 177
Податкового кодексу України об'єктом
оподаткування є чистий
оподатковуваний дохід, тобто різниця
між загальним оподатковуваним доходом
(виручка у грошовій та негрошовій
формі) і документально підтвердженими
витратами, пов'язаними з господарською
діяльністю такої фізичної особи -
підприємця.

Згідно з п. 177.4 ст. 177 Податкового
кодексу України до переліку витрат,
безпосередньо пов'язаних з отриманням
доходів, належать документально
підтверджені витрати, що включаються
до витрат операційної діяльності
згідно з розділом III цього Кодексу
(податок на прибуток підприємств).

Склад витрат та порядок їх
визнання врегульовано статтею 138
розділу ІІІ Податкового кодексу
України, у відповідності з п. 138.1 якої -
витрати, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування,
складаються із:

- витрат операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 -
138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10,
пунктом 138.11 цієї статті:

- інших витрат, визначених згідно з
пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6
пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї
статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею
141 цього Кодексу;

- крім витрат, визначених у пунктах 138.3
цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

Відповідно до абз. "ж" пп. 138.10.6 п.
138.10 ст. 138 Податкового кодексу України,
при визначенні об'єкта оподаткування
до складу інших витрат включаються
інші витрати звичайної діяльності
(крім фінансових витрат), не пов'язані
безпосередньо з виробництвом та/або
реалізацією товарів, виконанням робіт,
наданням послуг, зокрема, витрати на
придбання ліцензій та інших
спеціальних дозволів (крім тих,
вартість та строк використання яких
відповідають ознакам, встановленим для
основних засобів розділом I цього
Кодексу, та підлягають амортизації у
складі нематеріальних активів),
виданих державними органами для
провадження господарської діяльності,
в тому числі витрати на плату за
реєстрацію підприємства в органах
державної реєстрації, витрати на
придбання ліцензій та інших
спеціальних дозволів на право
здійснення за межами України вилову
риби та морепродуктів, а також надання
транспортних послуг.

Основні засоби - це матеріальні
активи, у тому числі запаси корисних
копалин наданих у користування ділянок
надр (крім вартості землі, незавершених
капітальних інвестицій, автомобільних
доріг загального користування,
бібліотечних і архівних фондів,
матеріальних активів, вартість яких не
перевищує 2500 гривень, невиробничих
основних засобів і нематеріальних
активів), що призначаються платником
податку для використання у
господарській діяльності платника
податку, вартість яких перевищує 2500
гривень і поступово зменшується у
зв'язку з фізичним або моральним зносом
та очікуваний строк корисного
використання (експлуатації) яких з дати
введення в експлуатацію становить
понад один рік (або операційний цикл,
якщо він довший за рік) (пп. 14.1.138 п. 14.1 ст.
14 Податкового кодексу України).

Згідно з пп. 145.1.1 п. 145.1 ст. 145 Податкового
кодексу України до нематеріальних
активів групи 6 включається, зокрема,
право на ведення діяльності. Строк дії
права користування нематеріальними
активами групи 6 визначається
відповідно до правовстановлюючого
документа.

Згідно зі ст. 1 Закону України від
01.06.2000 №1775-III "Про ліцензування певних
видів господарської діяльності"
ліцензія - документ державного зразка,
який засвідчує право ліцензіата на
провадження зазначеного в ньому виду
господарської діяльності протягом
визначеного строку у разі його
встановлення Кабінетом Міністрів
України за умови виконання ліцензійних
умов.

Тобто, ліцензія засвідчує право
суб'єкта господарювання - ліцензіата на
провадження певного виду
господарської діяльності протягом
визначеного строку за умови виконання
ліцензійних умов.

Таким чином, якщо термін дії ліцензії,
виданої відповідним державним органом
для провадження господарської
діяльності, не перевищує одного року,
та/або її вартість не перевищує 2 500
гривень, то витрати на придбання такої
ліцензії включаються до складу інших
витрат звичайної діяльності та
відображаються у рядку 06.4.9 додатка ІВ
до рядка 06.4 Податкової декларації з
податку на прибуток підприємства (далі
- Декларація), та у складі підсумкової
суми за таким додатком переносяться до
рядка 06.4 Декларації.

Якщо ж вартість ліцензії, виданої
відповідним державним органом для
провадження господарської діяльності,
перевищує 2500 гривень та строк її
використання становить понад один рік,
то витрати на придбання такої ліцензії
обліковуються як витрати на придбання
нематеріального активу 6 групи, який
підлягає амортизації з відповідним
відображенням у таблиці 1 "Інформація
щодо нарахованої амортизації" додатка
АМ до рядка 06.4.27 додатка ІВ до
Декларації.

Порядок ліцензування роздрібної
торгівлі алкогольними напоями та
тютюновими виробами врегульовано
постановою Кабінету Міністрів України
від 13.05.1996 №493, якою затверджено
Тимчасовий порядок видачі ліцензій на
право імпорту, експорту спирту
етилового, коньячного і плодового,
алкогольних напоїв та тютюнових
виробів і роздрібної торгівлі
алкогольними напоями та тютюновими
виробами.

Пунктом 26 вказаного Порядку
передбачено, що ліцензії на право
роздрібної торгівлі алкогольними
напоями та тютюновими виробами
видаються уповноваженими на те
Мінекономрозвитку органами у районах,
районах у містах Києві та Севастополі,
а у містах обласного підпорядкування -
виконкомами міських Рад за місцем
торгівлі суб'єкта підприємницької
діяльності за погодженням з
територіальними управліннями
Міністерства фінансів терміном на один
рік і підлягають обов'язковій
реєстрації у відповідній державній
податковій інспекції, а в сільській
місцевості - і в органах місцевого
самоврядування за місцем торгівлі
суб'єкта підприємницької діяльності.

Зважаючи на те, що строк дії придбаних
позивачем ліцензій не перевищує одного
року, то у відповідача не було правових
підстав позбавляти підприємця права на
включення вартості придбаних ліцензій
до складу валових витрат.

Відтак висновок перевірки про
завищення суб'єктом господарювання
валових витрат слід визнати
безпідставним, що свідчить про
неправомірність податкового
повідомлення-рішення від 29.04.2014 №,
яким платнику збільшено суму грошового
зобов'язання за платежем податок на
доходи фізичних осіб у розмірі 9 281,25
грн.

Неправомірність зменшення
податковим органом бази валових витрат
підприємця, у свою чергу, призвело до
неправомірного збільшення нарахувань
з єдиного соціального внеску, який у
відповідності з п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону
України від 08.07.2010 №2464-VI "Про збір та
облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування", обчислюється
від суми доходу (прибутку), отриманого
від діяльності платників, що підлягає
обкладенню податком на доходи фізичних
осіб.

Відтак, вимогу Миргородської ОДПІ від
10.04.2014 № Ф-У про сплату боргу
(недоїмки) у розмірі 17 176,50 грн. слід
також визнати неправомірною.

З урахуванням висновків щодо
протиправності оскаржених позивачем
нормативних актів індивідуальної дії
суд приходить до висновку про
необхідність їх скасування.

Отже, адміністративний позов підлягає
задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Кодексу
адміністративного судочинства
України, розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Частиною 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльність суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

В даному випадку відповідач не довів
правомірність прийнятих ним
податкових повідомлень-рішень та
вимоги, на відміну від позивача, який
довів обґрунтованість заявлених
позовних вимог у повному обсязі.

Згідно з ч. 1 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства, якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони, яка не є суб'єктом владних
повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 7-11, 71, 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення-рішення
Миргородської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Полтавській
області від 29.04.2014 № та №.

Визнати протиправною та скасувати
вимогу Миргородської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Полтавській області про сплату боргу
(недоїмки) від 10.04.2014 №Ф-У.

Стягнути з Державного бюджету України
в особі Миргородської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Полтавській області (ідентифікаційний
код 38468429) на користь фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3
(ідентифікаційний номер НОМЕР_1)
частину судових витрат, які пов'язані
зі сплатою судового збору, у розмірі 137
(сто тридцять сім) грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до
Харківського апеляційного
адміністративного суду через
Полтавський окружний адміністративний
суд шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня отримання
копії постанови з одночасним
надісланням її копії до суду
апеляційної інстанції.

Повний текст постанови складено
29.09.2014.

Суддя
Є.Б. Супрун