Справа № 2а-1670/11/0970
Суддя: Васильченко Н.В.
Дата ухвалення: 2014-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

2а-1670/11/0970

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Колегія суддів

Вищого адміністративного суду України в складі:

суддів: Васильченко Н.В., Калашнікової О.В., Леонтович К.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Державного підприємства «Івано-Франківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 квітня 2014 р. по справі № 2а-1670/11/0970 за позовом Контрольно-ревізійного управління в Івано-Франківській області до Державного підприємства «Івано-Франківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача – Головне управління Держкомзему в Івано-Франківській області, про стягнення коштів в сумі 256 533,72 грн., –

в с т а н о в и л а:

В травні 2011 року до суду звернулось Контрольно-ревізійне управління в Івано-Франківській області з позовними вимогами до Державного підприємства «Івано-Франківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача – Головне управління Держкомзему в Івано-Франківській області, про стягнення коштів в сумі 256 533,72 грн.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2011 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 квітня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Стягнено з Державного підприємства «Івано-Франківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» в дохід Державного бюджету кошти в сумі 256 533,72 грн. (двісті п’ятдесят шість гривень п’ятсот тридцять три гривні 72 копійки).

Не погоджуючись із постановою суду апеляційної інстанції, Державне підприємство «Івано-Франківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» подало касаційну скаргу, в якій просить цю постанову скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції. Скарга обґрунтована невірним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи на предмет повноти та всебічності дослідження їх судами та обґрунтованості застосування норм матеріального права до вирішення спірних правовідносин, вивчивши доводи касаційної скарги, колегія суддів знаходить підстави до її часткового задоволення.

Судами встановлено, що відповідно до п.2.31 Плану контрольно-ревізійної роботи Головного КРУ України на І квартал 2010 року та на підставі направлення від 30.03.2010 року №207 виданого контрольно-ревізійним управлінням в Івано-Франківській області проведено ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності ДП «Івано-Франківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», в тому числі використання коштів Стабілізаційного фонду для здійснення заходів з безоплатних оформлення та видачі громадянам України державних актів на право власності на земельні ділянки за період з 01.01.2009 по 01.04.2010, за результатами якої складено Акт ревізії № 07-21/05-05 від 28.05.2010року.

Під час ревізії встановлено, що в ході зустрічних звірок, проведених в районних (міських) Управліннях (відділах) Держкомзему області, за результатами проведеного аналізу щодо повноти комплектації технічної документації виявлено, що Інститутом виготовлено 1452 комплекти технічної документації з недотриманням вимог п. «г» ст.56 Закону України «Про землеустрій» від 22.05.2003 року №858-IV та п. «б» ст..198 Земельного кодексу України від 05.10.2001 року №2768-ІІІ. Зокрема, відсутні матеріали польових геодезичних робіт і план земельної ділянки ( замовники робіт – управління Держкомзему в Богородчанському, Галицькому, Долинському, Надвірнянському,Тисменицькому районах та в містах Івано-Франківськ, Яремче та Болехів). Недотримання вказаних вимог, яка вважає позивач, свідчить про порушення чинного законодавства при виготовленні документації вказаного виду, тому вона не може вважатися такою, яка повністю скомплектована і такою, що підлягає сплаті за кошти Державного бюджету України ( Стабілізаційного фонду) . Позивач вважає, що вартість в сумі 256 533,72 грн. не підлягала відшкодуванню за рахунок коштів Стабілізаційного фонду, і як наслідок, на зазначену суму державному бюджету нанесено матеріальної шкоди (збитків).

23.06.2010 позивачем прийнято вимогу №09-07-14/3827 про усунення порушень фінансової дисципліни, в якій, зокрема, ставиться питання щодо повернення до Державного бюджету України коштів за виготовлені з порушенням вимог чинного земельного законодавства (ст.56 Закону України «Про землеустрій» та ст.198 Земельного кодексу України) 3776 технічних документацій, вартість яких не підлягала відшкодуванню за рахунок коштів Стабілізаційного фонду.

Зазначену вимогу відповідачем в добровільному порядку не було виконано в повному обсязі, позивач зазначає про те, що відповідачем не забезпечено у повному обсязі вимог контролюючого органу, зокрема, не відображено в обліку розмір заборгованості перед державним бюджетом та перераховано в нього кошти в сумі 256 533,72 грн..

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що встановлені під час перевірки порушення не знайшли підтвердження під час судового розгляду справи, у зв’язку з чим правових підстав для стягнення спірної суми немає.

Скасовуючи рішення місцевого суду та задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив з того, що заявлена сума до стягнення сформована на підставі діючої, неоскарженої та невиконаної вимоги ревізійного органу, а оскільки така вимога є обов’язковою до виконання, то сума збитків, яка визначена в цій вимозі, підлягає стягненню в судовому порядку.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду апеляційної інстанції не відповідає зазначеним вимогам, оскільки не ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, а також не відповідає принципу законності.

Так, згідно з частиною першою статті 2 Закону України від 26 січня 1993 року № 2939-XII «Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі Закон № 2939-XII) головним завданням державної контрольно-ревізійної служби є здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяття зобов’язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності в міністерствах та інших органах виконавчої влади, в державних фондах, у бюджетних установах і у суб’єктів господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах і в організаціях, які отримують (отримували в періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів та державних фондів або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно, виконанням місцевих бюджетів, розроблення пропозицій щодо усунення виявлених недоліків і порушень та запобігання їм у подальшому.

За змістом пунктів 1, 7, 10 статті 10 Закону № 2939-XII контрольно-ревізійним управлінням в областях надається право перевіряти у підконтрольних установах грошові та бухгалтерські документи, звіти, кошториси й інші документи, що підтверджують надходження і витрачання коштів та матеріальних цінностей, проводити перевірки фактичної наявності цінностей (грошових сум, цінних паперів, сировини, матеріалів, готової продукції, устаткування тощо); пред’являти керівникам та іншим службовим особам підконтрольних установ, що ревізуються, вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства з питань збереження і використання державної власності та фінансів; звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Відповідно до підпункту 3.1.12 пункту 3.1 Положення про Контрольно-ревізійні управління в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві і Севастополі, затвердженого наказом Головного контрольно-ревізійного управління України від 9січня 2001 року № 111 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18 січня 2001року за № 37/5228; чинного на час виникнення спірних відносин), управління, відповідно до покладених на нього завдань, а також через підпорядковані йому контрольно-ревізійні підрозділи, має право, зокрема, звертатись до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що органу державного фінансового контролю надано можливість здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджету та у разі виявлення порушень законодавства пред’являти обов’язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

При виявленні збитків, завданих державі чи об’єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір та звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Вимога органу державного фінансового контролю спрямована на приведення роботи підконтрольної організації у відповідність із вимогами законодавства у майбутньому є обов’язковою до виконання. Що ж стосується відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об’єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово відшкодовані шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення органу державного фінансового контролю до суду з відповідним позовом.

З наведеного вбачається наявність у органу державного фінансового контролю права заявляти вимогу про усунення порушень, виявлених у ході перевірки підконтрольних установ, яка обов’язкова до виконання лише в частині усунення допущених порушень законодавства і за допомогою якої неможливо примусово стягнути кошти на відшкодування виявлених в ході перевірки збитків.

Зважаючи на те, що збитки відшкодовуються у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю, правильність обчислення їх розміру перевіряє суд, який розглядає цей позов.

Вказана позиція узгоджується з позицією Верховного Суду України, що викладена в постановах від 15 квітня 2014 року та від 13 травня 2014 року.

Однак, судом апеляційної інстанції не перевірено правильність обчислення розміру збитків, які просить стягнути позивач, не встановлено обставин їх походження, правомірності нарахування.

Судом апеляційної інстанції належним чином вказані обставини не досліджувались та не були враховані при прийнятті рішення.

Враховуючи, що касаційна інстанція відповідно до вимог ст. 220 Кодексу адміністративного судочинства не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування рішення апеляційного суду та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції у відповідності до вимог частин другої статті 227 КАС України, згідно з якою підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Під час нового розгляду справи судом необхідно повно та всебічно з’ясувати всі обставини справи, вірно застосувати норми матеріального права, що регулюють спірні і правовідносини, повною мірою врахувати норми процесуального права та ухвалити законне і обґрунтоване рішення.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 220, 222, 227, 230, 231 КАС України, колегія суддів –

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Державного підприємства «Івано-Франківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» задовольнити частково.

Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 квітня 2014 р. по справі № 2а-1670/11/0970скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п’ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає

Судді: