Справа № 815/1855/14
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2014-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2014 р. Справа № 815/1855/14

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції:
Стефанов С. О.

Колегія суддів Одеського апеляційного
адміністративного суду

у складі:

головуючого - Лук'янчук О.В.

суддів - Кравченка К.В.

- Жука С.І.,

при секретарі -
Романові Д.І.

за участю: позивача -
ОСОБА_2; представника Головного
управління Державної міграційної
служби в Одеській області - Кононенко
Наталії Олександрівни; перекладача -
ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі
адміністративну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на постанову Одеського
окружного адміністративного суду від 16
квітня 2014 року у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_2 до
Державної міграційної служби України
про визнання нечинним рішенням № 81-14
від 28.02.2014 року про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту та зобов'язання
прийняти рішення про визнання ОСОБА_2
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_2 звернулася до суду з
адміністративним позовом до Головного
управління Державної міграційної
служби України у справах біженців про
визнання нечинним рішенням № 81-14 від
28.02.2014 року про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту та зобов'язання
прийняти рішення про визнання ОСОБА_2
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 16 квітня 2014
року адміністративний позов залишено
без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставиться
питання про скасування судового
рішення в зв'язку з тим, що воно
постановлено з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
оскільки судом першої інстанції не
було досліджено обставини справи, що
мають значення для справи, наслідком
чого стало постановлення
необґрунтованого та неправомірного
рішення суду.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши суддю - доповідача, доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість судового
рішення в межах позовних вимог і
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції
встановив, що ОСОБА_2, є громадянкою
Грузії, уродженкою м. Кобулеті, за
національністю - грузинка, за
віросповіданням - православна
християнка. Згідно матеріалів особової
справи позивача встановлено, що
позивач покинула країну погодження
12.08.2008 року. Державний кордон України
позивач перетинала легально, 14.08.2008
року. Після прибуття на територію
України, позивач виїхала до м. Одеси.

07 грудня 2012 року позивач, з урахуванням
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту», повторно
звернулася до Управління у справах
біженців ГУ ДМС України в Одеській
області із заявою про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, обґрунтував
причини виїзду з країни громадянської
належності тим, що: по-перше
переслідування владаю через її
політичні переконання.

28.12.2012 року наказом начальника
Управління у справах біженців
Головного управління ДМС України в
Одеській області у відповідності до ст.
8 Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» прийняте рішення
про оформлення документів для
вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту громадянину
Грузії ОСОБА_2

08.01.2014 року за результатами розгляду
особової справи громадянки Грузії
ОСОБА_2 № ODS 12/366 Управління дійшло до
висновку про доцільність відмовити
громадянці Грузії ОСОБА_2 у визнанні її
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, через відсутність
умов передбачених абз. 4 п. 1 ст. 6 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту».

Рішенням Державної міграційної служби
України № 81-14 від 28.02.2014 року з
посиланням на ст. 10 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
висновок Головного управління
державної міграційної служби в
Одеській області підтримано,
відмовлено позивачу у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

20 березня 2014 року позивач отримала
повідомлення про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту № 11 від 17.03.2014 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачем не було надано жодних
переконливих доказів, які б свідчили
про її переслідування на батьківщині
або наявність будь-яких підстав щодо
побоювань за своє життя та життя своїх
рідних на батьківщині, а тому Державною
міграційною службою України в Одеській
області прийнято обґрунтоване,
правомірне в межах компетенції та у
спосіб, що передбачений
законодавством, що регулює спірні
правовідносини, рішення № 81-14 від 28.02.2014
року про відмову позивачу у наданні
статусу біженця або особи, яка потребує
додаткового захисту.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Порядок регулювання суспільних
відносин у сфері визнання особи
біженцем або особою, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту,
втрати та позбавлення цього статусу, а
також встановлення правового статусу
біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту і яким надано
тимчасовий захист в Україні,
визначається Законом України № 3671-VІ
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
міжнародними актами, в тому числі
Конвенцією про статус біженців 1951 року,
Протоколом щодо статусу біженців 1967
року.

Відповідно до пунктів 1 і 13 частини
першої статті 1 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
біженець - це особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань; особа,
яка потребує додаткового захисту - це
особа, яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Згідно абзаців 4, 6 частини 1 статті 6
Закону України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту" не може бути
визнана біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, особа
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 цього Закону відсутні, а
також така, яка до прибуття в Україну з
наміром бути визнаною біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, перебувала в третій безпечній
країні.

Відповідно до Директиви Європейського
Союзу від 29 квітня 2009 року "Про
мінімальні стандарти кваліфікації
громадян третіх країн та осіб без
громадянства як біженців чи осіб, що
потребують іншої форми міжнародного
захисту, та суть захисту, що надається",
яка використовується у практиці
Європейського Суду з прав людини, заяви
є обґрунтованими, якщо виконуються
такі умови: заявник зробив реальну
спробу обґрунтувати свою заяву; усі
важливі факти, що були в його
розпорядженні, були надані, і було
надано задовільне пояснення відносно
будь-якої відсутності інших важливих
фактів; твердження заявника є
зрозумілими та правдоподібними не
суперечать конкретній та загальній
інформації за його справою; заявник
подав свою заяву про міжнародний
захист як можливо раніше, якщо заявник
не зможе довести відсутності поважної
причини для подання такої заяви;
встановлено, що в цілому заявник
заслуговує довіри.

У відповідності до пунктів 45, 66
Керівництва з процедур та критеріїв
визначення статусу біженця Управління
Верховного комісара Організації
Об'єднаних Націй у справах біженців,
особа повинна вказати переконливу
причину, чому вона особисто побоюється
стати жертвою переслідування. Для того,
щоб вважатись біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, особа
повинна надати свідоцтва повністю
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за конвенційними
ознаками. Тобто, особа, яка звертається
із заявою про надання статусу біженця
повинна надати конкретні документи,
які б давали підстави вважати реальною
наявність цілком обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань.

Аналізуючи приписи чинного
законодавства, обґрунтоване
побоювання стати жертвою
переслідувань є визначальним у
переліку критеріїв щодо визначення
біженця, оскільки під впливом цієї
суб'єктивної оцінки особа вирішує
покинути країну і стала біженцем, а
тому з'ясування суб'єктивних обставин є
першочерговим завданням судів під час
вирішення таких спорів.

Так, судом першої інстанції досліджено,
що вперше позивач звернулася до
Управління міграційної служби в
Одеській області із заявою про надання
статусу біженця 15.08.2008 року. Щодо причин
звернення за захистом позивач
зазначила побоювання завдання шкоди
власному життю через збройний конфлікт
в країні, який розпочався 08.08.2008 року.
Рішенням Державного комітету України у
справах національностей та релігій №
285-09 від 28.04.2009 року позивачу було
відмовлено в наданні статусу біженця.
Зазначене рішення позивач оскаржила в
судовому порядку.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 21.12.2010 року
по справі № 2а-8941/09/1570 за
адміністративним позовом ОСОБА_2 до
Державного комітету України у справах
національностей та релігій про
визнання рішення нечинним та
зобов'язання надати статус біженця у
задоволенні адміністративного позову
відмовлено повністю.

Ухвалою Одеського апеляційного
адміністративного суду від 06.07.2011 року
зазначену постанову залишено без змін
та ухвалою Вищого адміністративного
суду України від 24.07.2012 року касаційна
скарга заявниці була залишена без
задоволення, а рішення Одеського
окружного адміністративного суду від
21.12.2010 року та Одеського апеляційного
адміністративного суду від 06.07.2011 року
без змін.

Отже, як вбачається з матеріалів
особової справи № ODS 12/366 ОСОБА_2,її
заява про надання статусу біженця в
Україні від 07.12.2012 року є повторною,
заявник зазначає відомості стосовно
причин виїзду з країни, переслідування
заявниці з боку грузинської влади в
особі президента Саакашвілі за
опозиційну політичну діяльність в
партії «Нові Праві»; втрата родинної
спадщини.

При цьому, в порівнянні з першою заявою
про надання статусу біженця від 15.08.2008
року, заявниця надала цілком інші
відомості, зазначивши під час
анкетування, що ніколи не перебувала
членом жодної політичної організації
на батьківщині.

Відтак, вірним є висновком суду першої
інстанції стосовно того, що твердження
позивача відносно її дискримінації з
боку державних органів влади через
політичні переконання є
необґрунтованими саме з боку
політичної складової, а сам факт
незгоди заявниці з рішення суду на
території батьківщини не може бути
розглянутий в якості підстави щодо
надання притулку в Україні, з чим
погоджується і колегія суддів.

Порядок набуття статусу біженця або
особи, яка потребує додаткового
захисту, врегульовано ч. 1 ст. 5 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту" згідно якої особа,
яка з наміром бути визнаною біженцем в
Україні або особою, яка потребує
додаткового захисту, перетнула
державний кордон України в порядку,
встановленому законодавством України,
повинна протягом п'яти робочих днів
звернутися до відповідного органу
міграційної служби із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 1 та ч. 7 ст. 7 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту"визначено, що
оформлення документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, проводиться на підставі заяви
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. Така
заява особисто подається іноземцем чи
особою без громадянства або її
законним представником до органу
міграційної служби в Автономній
Республіці Крим, областях, містах Києві
та Севастополі за місцем тимчасового
перебування заявника. До заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
додаються документи, що посвідчують
особу заявника, а також документи та
матеріали, що можуть бути доказом
наявності умов для визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту. У разі, якщо у заявника
відсутні документи, що посвідчують
його особу, або такі документи є
фальшивими, він повинен повідомити про
цю обставину в заяві про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, а також викласти
причини виникнення зазначених
обставин.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою
переслідувань є визначальним у
переліку критеріїв щодо визначення
статусу біженця. Під впливом цієї
суб'єктивної оцінки особа вирішила
покинути країну і стала біженцем, а
тому з'ясування суб'єктивних обставин є
першочерговим завданням судів під час
вирішення таких спорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
орган міграційної служби, який прийняв
до розгляду заяву іноземця чи особи без
громадянства про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, видає заявникові довідку про
звернення за захистом в Україні та
реєструє заявника. Протягом
п'ятнадцяти робочих днів з дня
реєстрації заяви орган міграційної
служби проводить співбесіду із
заявником, розглядає відомості,
наведені в заяві, та інші документи,
вимагає додаткові відомості та приймає
рішення про оформлення документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, або про відмову в
оформленні документів для вирішення
зазначеного питання.

Згідно із ч. 6 ст. 8 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
рішення про відмову в оформленні
документів для вирішення питань щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
приймаються за заявами, які є очевидно
необґрунтованими, тобто якщо у
заявника відсутні умови, зазначені в п.
1, 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, а також якщо
заяви носять характер зловживання:
якщо заявник з метою визнання його
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, видає себе за іншу
особу, а так само за заявами, поданими
особами, яким було відмовлено у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, у зв'язку
з відсутністю підстав, передбачених
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
встановлених пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст. 1
цього Закону, якщо зазначені умови не
змінилися.

Особа, яка звертається із заявою про
надання статусу біженця, повинна
надати конкретні документи, які б
давали підстави вважати реальною
наявність загрози цілком
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань.

Натомість, відповідачем перевірка
фактів, обставин та підстав, зазначених
позивачем у заяві про надання статусу
біженця, проводилась на основі
всебічного вивчення та оцінки всіх
документів і матеріалів, що можуть бути
доказом наявності умов для набуття
статусу біженця, зокрема, відповідачем
неодноразово проводились співбесіди з
заявником, здійснювався аналіз
матеріалів офіційних джерел по країні
походження позивача, направлялись
запити до компетентних органів, а отже
спірне рішення відповідача 28 лютого 2014
року №81-14 цілковито відповідає вимогам
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту».

Виходячи із змісту статті 10 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту" спеціально
уповноважений центральний орган
виконавчої влади з питань міграції
приймає рішення про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, чи про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, за результатами
всебічного вивчення і оцінки всіх
документів та матеріалів, що можуть
бути доказом наявності умов для
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

За наведених обставин, колегія суддів
погоджується з висновками суду першої
інстанції про те, що позивачем не
надано відповідачу переконливих
доказів, які б свідчили про її
переслідування на батьківщині, додана
ж інформація по країні походження
свідчить про загальновідому ситуацію в
країні і не містить інформації щодо
переслідування або утисків особисто
позивача в країні її громадянської
належності, й відповідно відсутні
правові підстави для задоволення
позовних вимог.

Враховуючи все вищевикладене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи,
порушень матеріального та
процесуального права при вирішенні
справи не допустив, а наведені в скарзі
доводи правильність висновків суду не
спростовують. За таких обставин
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Керуючись ст.ст. 195, 196, ст. 198; ст. 200; п.1 ч.1
ст. 205; ст. 206; ч.5 ст. 254 КАС України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без
задоволення, постанову Одеського
окружного адміністративного суду від 16
квітня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
та може бути оскаржена в касаційному
порядку до Вищого адміністративного
суду України протягом двадцяти днів
після набрання законної сили судовим
рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий:
О.В. Лук'янчук

Суддя:
К.В. Кравченко

Суддя:
С.І. Жук