Справа № 826/10208/14
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2014-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 вересня 2014 року 10:00 №
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючої судді
Кузьменко А.І., при секретарі Яцюті М.С.,
розглянувши у письмовому провадженні
адміністративну справу
за позовомНепідприємницького
товариства «Відкритий недержавний
пенсійний фонд «Резерв Рівненщини»до
третя особаФонду гарантування вкладів
фізичних осіб Національна комісія, що
здійснює державне регулювання у сфері
ринків фінансових послугпровизнання
дії протиправними та зобов'язання
Непідприємницьке товариство
«Відкритий недержавний пенсійний фонд
«Резерв Рівненщини» (далі по тексту -
позивач, НТ «ВНПФ «Резерв Рівненщини»)
звернулось до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
адміністративним позовом до Фонду
гарантування вкладів фізичних осіб
(далі по тексту - відповідач, Фонд),
третя особа - Національна комісія, що
здійснює державне регулювання у сфері
ринків фінансових послуг, в якому
просить визнати протиправною
бездіяльність Фонду щодо неповернення
розміщених у Публічному акціонерному
товаристві «Комерційний банк
«Південкомбанк» (далі по тексту - ПАТ
«КБ «Південкомбанк») згідно договору
банківського вкладу «Стандартний»
№231Д-11Ю від 14 травня 2013 року та
зобов'язати Фонд повернути зазначені
Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 17 липня 2014 року
відкрито провадження у справі та
призначено її до судового розгляду на 23
У судове засідання 23 липня 2014 року
з'явились представники сторін.
Представником відповідача подано
клопотання про відкладення розгляду
справи, за результатами розгляду якого
суд оголосив перерву до 04 серпня 2014
У судовому засіданні 04 серпня 2014 року
представник позивача заявив
клопотання про оголошення перерви для
надання додаткових доказів та пояснень
на обґрунтування позову. За
результатами розгляду заявленого
клопотання, суд оголосив перерву до 13
У судовому засіданні 13 серпня 2014 року
представник позивача наполягав на
задоволенні позову. Представник
відповідача проти задоволення позову
заперечував. Представник третьої особи
у судове засідання не з'явився, про
день, час та місце розгляду справи
повідомлений належним чином, надав
суду клопотання про розгляд справи за
його відсутності та письмові
пояснення, в яких позов підтримав.
Відповідно до частини 6 статті 128
Кодексу адміністративного судочинства
України якщо немає перешкод для
розгляду справи у судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином повідомлені
про дату, час і місце судового розгляду,
суд має право розглянути справу у
письмовому провадженні у разі
відсутності потреби заслухати свідка
Враховуючи положення частини 6 статті
128 Кодексу адміністративного
судочинства України, беручи до уваги
відсутність потреби заслухати свідка
чи експерта, в судовому засіданні 13
серпня 2014 року суд ухвалив перейти до
розгляду справи в письмовому
15 серпня 2014 року представником
позивача через канцелярію суду подано
письмові пояснення з додатками.
Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, Окружний адміністративний суд
міста Києва приходить до наступного.
14 травня 2013 року між Публічним
акціонерним товариством «Комерційний
банк «Південкомбанк» та НТ «ВНПФ
«Резерв Рівненщини», від імені та за
рахунок якого на підставі договору про
управління активами недержавного
пенсійного фонду від 24 січня 2007 року
№3-КУА виступило Приватне акціонерне
товариство «Компанія з управління
активами «Національний резерв»,
укладено договір банківського вкладу
«Стандартний» №231Д-11Ю.
Відповідно до пункту 1.2. зазначеного
договору вкладник перераховує грошові
кошти у безготівковій формі на рахунок,
а банк приймає грошові кошти вкладника
За користування коштами банк сплачує
вкладнику проценти з розрахунку 20,5 %
(двадцять цілих 50 сотих) процентів
річних та зобов'язується повернути
вкладнику вклад 14 листопада 2013 року
(пункти 1.3, 1.4 договору).
Додатковою угодою №1 від 14 листопада 2013
року до договору банківського вкладу
«Стандартний» від 14 травня 2013 року
№231Д-11Ю пункт 1.3. викладено у новій
редакції, а саме банк зобов'язується
повернути вкладнику вклад 19 травня 2014
Постановою правління Національного
банку України від 23 травня 2014 року №305
ПАТ «КБ «Південкомбанк» віднесено до
категорії неплатоспроможних, а згідно
рішення виконавчої дирекції Фонду
гарантування вкладів фізичних осіб від
26 травня 2014 року №37 розпочато
процедуру виведення Банку з ринку та
здійснення в ньому тимчасової
адміністрації.

ПАТ «Компанія з управління активами
«Національний резерв», яке діє від
імені позивача на підставі договорів
про управління активами недержавного
пенсійного фонду від 24 січня 2007 року
№3-КУА та від 02 червня 2014 року №1-КУА,
звернулось до ПАТ «КБ «Південкомбанк»
Уповноваженої особи Фонду на тимчасову
адміністрацію ОСОБА_1 із заявою від 16
червня 2014 року № 220 про повернення
грошових коштів.

Листом від 01 липня 2014 року № 07/2069
уповноважена особа Фонду повідомила
ПАТ «Компанія з управління активами
«Національний резерв», що задоволення
вимог юридичних осіб щодо повернення
вкладів під час тимчасової
адміністрації не здійснюється.

Не погоджуючись із зазначеною
відмовою, НТ «ВНПФ «Резерв Рівненщини»
звернулось з відповідним позовом до
Фонду, в якому просить визнати
протиправною бездіяльність останнього
щодо неповернення грошових коштів,
розміщених в ПАТ «КБ «Південкомбанк»
на підставі договору банківського
вкладу «Стандартний» №231Д-11Ю, та
зобов'язати повернути зазначені кошти.

Надаючи правову оцінку спірним
правовідносинам, що виникли між
сторонами, суд звертає увагу на
наступне.

Правові, фінансові та організаційні
засади функціонування системи
гарантування вкладів фізичних осіб,
повноваження Фонду гарантування
вкладів фізичних осіб, порядок виплати
Фондом відшкодування за вкладами
встановлені Законом України «Про
систему гарантування вкладів фізичних
осіб» від 23.02.2012р. №4452-VI з наступними
змінами та доповненнями у редакції на
час виникнення спірних правовідносин
(далі по тексту - Закон України від
23.02.2012р. № 4452-VI).

Відповідно до частини 1 статті 1
названого Закону ним встановлюються
правові, фінансові та організаційні
засади функціонування системи
гарантування вкладів фізичних осіб,
повноваження Фонду гарантування
вкладів фізичних осіб (далі - Фонд),
порядок виплати Фондом відшкодування
за вкладами, а також регулюються
відносини між Фондом, банками,
Національним банком України,
визначаються повноваження та функції
Фонду щодо виведення
неплатоспроможних банків з ринку і
ліквідації банків.

Положеннями статті 3 Закону України від
23.02.2012р. № 4452-VI закріплено, що Фонд є
юридичною особою публічного права, має
відокремлене майно, яке є об'єктом
права державної власності і перебуває
у його господарському віданні. Фонд є
суб'єктом управління майном,
самостійно володіє, користується і
розпоряджається належним майном,
вчиняючи стосовно нього будь-які дії,
що не суперечать законодавству та меті
діяльності Фонду.

Як закріплено у частині 1 статті 4
зазначеного Закону, основним завданням
Фонду є забезпечення функціонування
системи гарантування вкладів фізичних
осіб та виведення неплатоспроможних
банків з ринку.

На виконання свого основного завдання
Фонд у порядку, передбаченому цим
Законом, здійснює, зокрема, заходи щодо
організації виплат відшкодувань за
вкладами в разі прийняття рішення про
відкликання банківської ліцензії та
ліквідацію банку.

Згідно статті 11 Закону України від
23.02.2012р. № 4452-VI управління поточною
діяльністю Фонду здійснює Виконавча
дирекція Фонду.

Виконавча дирекція Фонду складається з
п'яти членів. Рішення виконавчої
дирекції Фонду приймаються на
засіданнях простою більшістю голосів
за умови участі в засіданні не менше
ніж чотирьох членів виконавчої
дирекції.

Повноваження Виконавчої дирекції
Фонду закріплені у статті 12 названого
Закону.

Зокрема, частиною 3 згаданої статті
закріплено, що до повноважень
Виконавчої дирекції Фонду у сфері
забезпечення відшкодування коштів за
вкладами відноситься прийняття
рішення про відшкодування коштів за
вкладами у разі прийняття Національним
банком України рішення про відкликання
банківської ліцензії та ліквідацію
банку, а у сфері виведення
неплатоспроможних банків з ринку -
здійснює призначення та відсторонення
від виконання обов'язків уповноваженої
особи Фонду.

Також суд звертає увагу на пункт 2
частини 1 статті 14 Закону України від
23.02.2012р. № 4452-VI, яким закріплено, що у
відносинах з державними органами,
Національним банком України, банками,
міжнародними організаціями, іншими
юридичними та фізичними особами від
імені Фонду діє Директор - розпорядник
Фонду.

Відповідно до положень статті 20
названого Закону Фонд є єдиним
розпорядником коштів, акумульованих у
процесі його діяльності.

Кошти Фонду не включаються до
Державного бюджету України, не
підлягають вилученню і можуть
використовуватися Фондом виключно для:

1) виплати гарантованої суми
відшкодування вкладникам коштів за
вкладами відповідно до цього Закону;

2) покриття витрат, пов'язаних з
виконанням покладених на Фонд функцій
та повноважень, зокрема, пов'язаних з
процедурою виведення
неплатоспроможного банку з ринку, у
межах кошторису витрат Фонду,
затвердженого адміністративною радою
Фонду, у тому числі витрат Фонду,
передбачених пунктом 17 частини п'ятої
статті 12 цього Закону;

3) забезпечення поточної діяльності
Фонду, утримання його апарату, розвитку
його матеріально-технічної бази в
межах кошторису витрат, затвердженого
адміністративною радою Фонду;

4) надання фінансової підтримки
приймаючому банку;

5) надання позик працівникам Фонду в
межах кошторису витрат, затвердженого
адміністративною радою Фонду, та у
порядку, передбаченому
нормативно-правовими актами Фонду;

6) надання цільової позики для
авансування виплат вкладникам банку
відповідно до пункту 1 частини шостої
статті 36 цього Закону протягом дії
тимчасової адміністрації.

Згідно з приписами статті 26 Закону
України від 23.02.2012р. № 4452-VI Фонд
гарантує кожному вкладнику банку
відшкодування коштів за його вкладом.
Фонд відшкодовує кошти в розмірі
вкладу, включаючи відсотки, нараховані
на день прийняття рішення Національним
банком України про віднесення банку до
категорії неплатоспроможних та
початку процедури виведення Фондом
банку з ринку, але не більше суми
граничного розміру відшкодування
коштів за вкладами, встановленого на
дату прийняття такого рішення,
незалежно від кількості вкладів в
одному банку. Сума граничного розміру
відшкодування коштів за вкладами не
може бути меншою 200000 гривень.

Виконання зобов'язань Фонду перед
вкладниками здійснюється Фондом з
дотриманням вимог щодо найменших
витрат Фонду та збитків для вкладників
у спосіб, визначений цим Законом, у тому
числі шляхом передачі активів і
зобов'язань банку приймаючому банку,
продажу банку, створення перехідного
банку протягом дії тимчасової
адміністрації або виплати
відшкодування вкладникам після
ухвалення рішення про відкликання
банківської ліцензії та ліквідації
банку.

Виплата відшкодування здійснюється з
урахуванням сум, сплачених вкладнику
протягом дії тимчасової адміністрації
у банку.

Частиною 2 названої статті також
закріплено, що вкладник набуває право
на одержання гарантованої суми
відшкодування коштів за вкладами за
рахунок коштів Фонду в межах
граничного розміру відшкодування
коштів за вкладами після прийняття
рішення про відкликання банківської
ліцензії та ліквідацію банку.

Аналіз наведених правових норм дає
підстави для висновку, що Фонд здійснює
відшкодування грошових коштів за
вкладами тільки після прийняття
Національним банком України рішення
про відкликання банківської ліцензії
та ліквідацію банку, а рішення щодо
відшкодування коштів приймається
Виконавчою дирекцією Фонду та
підписується Директором -
розпорядником Фонду.

Однак, як вбачається з матеріалів
справи та не спростовано позивачем на
час звернення із заявою про повернення
грошових коштів від 16 червня 2014 року
№220 і надання відповіді за наслідками
її розгляду, рішення про відкликання
банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ
«КБ «Південкомбанк» прийнято не було, а
тому у Фонду як суб'єкта владних
повноважень ще не виникли обов'язки на
відшкодування грошових коштів за
вкладами.

Доводи позивача про те, що уповноважена
особа Фонду у своїй діяльності під час
здійснення тимчасової адміністрації в
банку підзвітна Фонду, який несе
відповідальність за її дії щодо
процедури виведення
неплатоспроможного банку з ринку, на
обґрунтування правомірності
пред'явлення позовних вимог саме до
Фонду, суд до уваги не приймає з огляду
на таке.

Так, частиною 1 статті 34 Закону України
від 23.02.2012р. № 4452-VI закріплено, що Фонд
розпочинає процедуру виведення
неплатоспроможного банку з ринку та
здійснення тимчасової адміністрації в
банку на наступний робочий день після
офіційного отримання рішення
Національного банку України про
віднесення банку до категорії
неплатоспроможних.

Не пізніше наступного робочого дня
після початку тимчасової
адміністрації Фонд розміщує
інформацію про запровадження
тимчасової адміністрації в банку на
своїй офіційній сторінці в мережі
Інтернет і не пізніше ніж через 10 днів
публікує її в газетах «Урядовий кур'єр»
та «Голос України».

Відповідно до приписів статті 36 Закону
України від 23.02.2012р. № 4452-VI з дня
призначення уповноваженої особи Фонду
призупиняються всі повноваження
органів управління банку (загальних
зборів, спостережної ради і правління
(ради директорів) та органів контролю
(ревізійної комісії та внутрішнього
аудиту). Уповноважена особа Фонду від
імені Фонду набуває всі повноваження
органів управління банку та органів
контролю з дня початку тимчасової
адміністрації і до її припинення.

Протягом одного дня після призначення
уповноваженої особи Фонду керівники
банку забезпечують передачу
уповноваженій особі Фонду печаток і
штампів, матеріальних та інших
цінностей банку, а також протягом трьох
днів - передачу бухгалтерської та іншої
документації банку.

На період тимчасової адміністрації усі
структурні підрозділи, органи та
посадові особи банку
підпорядковуються у своїй діяльності
уповноваженій особі Фонду і діють у
визначених нею межах та порядку.

Згідно з частинами 5 та 6 названої
статті під час тимчасової
адміністрації не здійснюється:

1) задоволення вимог вкладників та
інших кредиторів банку;

2) примусове стягнення коштів та майна
банку, звернення стягнення на майно
банку, накладення арешту на кошти та
майно банку;

3) нарахування неустойки (штрафів, пені),
інших фінансових (економічних) санкцій
за невиконання чи неналежне виконання
зобов'язань перед кредиторами та
зобов'язань щодо сплати податків і
зборів (обов'язкових платежів);

4) зарахування зустрічних однорідних
вимог, якщо це може призвести до
порушення порядку погашення вимог
кредиторів, встановленого цим Законом.

Обмеження, встановлене пунктом 1
частини 5 цієї статті, не поширюється на
зобов'язання банку щодо:

1) виплати коштів за вкладами
вкладників за договорами, строк яких
закінчився, та за договорами
банківського рахунку вкладників.
Зазначені виплати здійснюються в межах
суми відшкодування, що гарантується
Фондом;

2) витрат, пов'язаних із забезпеченням
його операційної діяльності
відповідно до частини четвертої цієї
статті;

3) виплати заробітної плати, авторської
винагороди, відшкодування шкоди,
заподіяної життю та здоров'ю
працівників банку.

У той же час, абзац 5 частини 6 статті 36
Закону України від 23.02.2012р. № 4452-VI
містить пряму норму стосовно того, що
зобов'язання банку, передбачені
пунктами 2 і 3 частини 6 цієї статті,
виконуються банком у межах його
фінансових можливостей у порядку,
встановленому нормативно-правовими
актами Фонду.

Отже, наведеними правовими нормами
Закону прямо закріплено, що виплата
коштів за вкладами вкладників за
договорами, строк яких закінчився,
здійснюється за рахунок грошових
коштів банку, а з метою забезпечення
виконання зобов'язань банку,
передбачених пунктом 1 частини 6 цієї
статті, Фонд має право надати банку
цільову позику.

З огляду на вище викладене, суд
приходить до висновку, що під час
тимчасової адміністрації, яку здійснює
уповноважена особа Фонду, джерелом
виплати коштів є саме грошові кошти
банку, а не Фонду, який уповноважений
приймати рішення про повернення
грошових коштів вкладникам тільки
після прийняття рішення про
відкликання банківської ліцензії та
ліквідацію банка.

Закріплення у частині 8 статті 35 Закону
України від 23.02.2012р. № 4452-VI положень про
те, що уповноважена особа Фонду у своїй
діяльності підзвітна Фонду, який несе
відповідальність за дії уповноваженої
особи Фонду щодо процедури виведення
неплатоспроможного банку з ринку, на
думку суду, не підтверджує покладення
на Фонд обов'язку по відшкодуванню
грошових коштів у порядку,
передбаченому статтею 36 названого
Закону, а тому виключає можливість
задоволення позову з цих підстав.

Крім того, суд вважає за необхідне
зауважити, що відповідно до положень
статті 3 Кодексу адміністративного
судочинства України відповідачем є
суб'єкт владних повноважень, а у
випадках, передбачених законом, й інші
особи, до яких звернена вимога
позивача.

У той же час, суб'єктом владних
повноважень є орган державної влади,
орган місцевого самоврядування, їхня
посадова чи службова особа, інший
суб'єкт при здійсненні ними владних
управлінських функцій на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень.

З огляду на закріплення положеннями
Закону України від 23.02.2012р. № 4452-VI за
уповноваженою особою Фонду прав
вчиняти від імені Фонду та в межах
повноважень, передбачених названим
Законом, дій із забезпечення виведення
банку з ринку під час здійснення
тимчасової адміністрації
неплатоспроможного банку та/або
ліквідації банку, суд приходить до
висновку, що під час вчинення
відповідних дій уповноваженою особою
Фонду остання є суб'єктом владних
повноважень, а отже її дії можуть бути
предметом оскарження в рамках
адміністративного судочинства.

Однак, ані в адміністративному позові,
ані під час розгляду справи НТ «ВНПФ
«Резерв Рівненщини» не визначив
уповноважену особу Фонду ОСОБА_1 в
якості відповідача та дій або
бездіяльності зазначеної особи не
оскаржував.

Такі висновки суду жодним чином не
суперечать позиції Київського
апеляційного адміністративного суду,
висловленій у постанові від 16 жовтня 2013
року, та Вищого адміністративного суду
України, висловленій в ухвалі від 23
квітня 2014 року, у справі №826/6309/13-а за
адміністративним позовом
Непідприємницького товариства
«Відкритий недержавний пенсійний фонд
ВСІ» до Фонду гарантування вкладів
фізичних осіб, Уповноваженої особи
Фонду гарантування вкладів фізичних
осіб на ліквідацію публічного
акціонерного товариства «Банк
«Таврика» Соловйової Наталії
Анатоліївни про визнання
протиправними дій, зобов'язання
вчинити певні дії, оскільки в рамках
названої справи уповноважена особа
Фонду діяла як ліквідатор з огляду на
прийняття рішення про відкликання
банківської ліцензії та ліквідацію
банку.

Аналізуючи посилання позивача на
положення Цивільного кодексу України,
суд вважає за необхідне зазначити
наступне.

Частиною 1 статті 1058 Цивільного кодексу
України (далі по тексту - ЦК України)
закріплено, що за договором
банківського вкладу (депозиту) одна
сторона (банк), що прийняла від другої
сторони (вкладника) або для неї грошову
суму (вклад), що надійшла,
зобов'язується виплачувати
вкладникові таку суму та проценти на
неї або дохід в іншій формі на умовах та
в порядку, встановлених договором.

Частиною 1 статті 628 ЦК України
визначено, що зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 названого
Кодексу, договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом (стаття 525 ЦК
України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог Цивільного кодексу України,
інших актів цивільного законодавства,
а за відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Так, відповідно до пункту 1.3. Договору
банківського вкладу «Стандартний»
№231Д-11Ю та з урахуванням підписаної
сторонами додаткової угоди №1 банк
зобов'язаний повернути вкладнику вклад
19 травня 2014 року, а згідно з підпунктом
3.2.2 пункту 3.2. розділу 3 Договору вклад
та нараховані проценти
перераховуються банком у
безготівковій формі на поточний
рахунок вкладника за реквізитами,
визначеними в розділі 7 Договору, в день
повернення вкладу.

За таких підстав та враховуючи
наведені положення Цивільного кодексу
України та Договору банківського
вкладу «Стандартний» №231Д-11Ю з
урахуванням додаткової угоди №1, суд
приходить до висновку, що у сторони
договору, в разі його невиконання,
виникає право на звернення до суду з
позовом про зобов'язання іншої сторони,
яка ухиляється від виконання договору,
на його виконання в рамках цивільного
або господарського судочинства.

Призначення ж уповноваженої особи
Фонду на здійснення тимчасової
адміністрації банку в силу наведених
вище положень Закону України від
23.02.2012р. № 4452-VI не звільняє банк від
виконання договірних зобов'язань.

Частиною 1 статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що суд при вирішенні
справи керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до частини 1 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 69 Кодексу
адміністративного судочинства України
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Відповідно до статті 70 Кодексу
адміністративного судочинства України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмету доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмету доказування.
Обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Частиною 2 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Доказів, які б спростовували доводи
відповідача, позивач суду не надав.

Оцінивши докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, та враховуючи всі
наведені обставини, Окружний
адміністративний суд міста Києва
приходить до висновку про відсутність
підстав для задоволення позову.

Враховуючи вищевикладене, керуючись
статтями 69, 70, 71, 158-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва,-

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили
відповідно до статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Суддя
А.І. Кузьменко