Справа № 826/15386/13-а
Суддя: Вербицька О.В.
Дата ухвалення: 2014-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"30" вересня 2014 р. м. Київ
К/800/33813/14

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді:
Вербицької О.В.

суддів:
Маринчак Н.Є.

Муравйова ОВ..

за участю секретаря:
Горголь І.С.

представників:

позивача: Мельника О.О., Бевз В.І.

відповідача: Галик О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Солом'янському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві

на постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 05.06.2014 року

у справі № 826/15386/13-а

за позовомТовариства з обмеженою
відповідальністю «ВОСТОК» доДержавної
податкової інспекції у Солом'янському
районі Головного управління
Міністерства доходів і зборів України
у м. Києві провизнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «ВОСТОК» (далі по
тексту - позивач, ТОВ «ВОСТОК»)
звернулось з позовом до Державної
податкової інспекції у Солом'янському
районі Головного управління
Міністерства доходів і зборів України
у м. Києві (далі по тексту - відповідач,
ДПІ) про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
05.12.2013 року в задоволенні позовних
вимог ТОВ «ВОСТОК» відмовлено.

Постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 05.06.2014 року
3.06.2013 року скасовано постанову
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 05.12.2013 року. Прийнято нову
постанову, якою адміністративний позов
задоволено.

Відповідач, не погоджуючись з
вищевказаним рішенням суду
апеляційної інстанції, оскаржив його у
касаційному порядку, просить скасувати
з мотивів порушення норм матеріального
та процесуального права та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

У запереченні на касаційну скаргу ТОВ
«ВОСТОК», посилаючись на те, що суд
апеляційної інстанції не допустив
порушень норм матеріального та
процесуального права, просить
касаційну скаргу ДПІ залишити без
задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
представників сторін, дослідивши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи, перевіривши правильність
застосування судами попередніх
інстанцій норм матеріального та
процесуального права, правової оцінки
обставин у справі, суд касаційної
інстанції дійшов висновку щодо
наступного.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 220 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі по тексту - КАС України) суд
касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу. Суд касаційної
інстанції переглядає судові рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
у межах касаційної скарги, але при
цьому може встановлювати порушення
норм матеріального чи процесуального
права, на які не було посилання в
касаційній скарзі.

Так, судами попередніх інстанцій
встановлено, що ДПІ проведено
документальну позапланову виїзну
перевірку ТОВ «ВОСТОК» з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.01.2012 року по 31.12.2012 року, за
результатами якої складено акт від
12.04.2013 року №1627/22.8-17/24812228.

В акті перевірки зазначено, що
позивачем порушено пп. 14.1.27, пп. 14.1.36, п.
137.1, п. 138.2, п. 138.4, пп. 139.1.9 Податкового
кодексу України, а саме: занижено
податок на прибуток в сумі 81 638,00 грн. та
зменшено від'ємне значення об'єкту
оподаткування по податку на прибуток
за 2012 року в сумі 1 765 917,00 грн., п. 198.3
Податкового кодексу України, занижено
податок на додану вартість в сумі 353 184,00
грн.

На підставі висновків, що викладені в
акті перевірки, ДПІ прийнято податкові
повідомлення-рішення від 29.04.2013 року

- № , яким ТОВ «ВОСТОК» збільшено
суму податкового зобов'язання з
податку на додану вартість на 441 480,00
грн. (за основним платежем - 353 184,00 грн.
та за штрафними (фінансовими) санкціями
- 88 296,00 грн.);

- № , яким позивачу збільшено суму
податкового зобов'язання з податку на
прибуток на 102 048,00 грн. (за основним
платежем - 81 638,00 грн. та за штрафними
(фінансовими) санкціями 20 410,00 грн.);

- №, яким ТОВ «ВОСТОК» зменшено
суму від'ємного значення об'єкту
оподаткування податком на прибуток на 1
765 917,00 грн.

Суд першої інстанції відмовляючи у
задоволенні позову ТОВ «ВОСТОК» щодо
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень - рішень,
виходив з того, що позовні вимоги є не
обґрунтованими та не підлягають
задоволенню.

В свою чергу, суд апеляційної інстанції
скасовуючи рішення суду першої
інстанції та задовольняючи позовні
вимоги ТОВ «ВОСТОК» виходив з того, що
висновки податкового органу є
необґрунтованими.

Колегія суду не може погодитись з таким
висновком суду апеляційної інстанції,
вважаючи його передчасним та таким, що
винесений з неповним з'ясуванням всіх
обставин справи, виходячи з наступного.

Пунктом 138.2 ст. 138 Податкового кодексу
України (далі - ПК України) передбачено,
що витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

У разі якщо платник податку здійснює
виробництво товарів, виконання робіт,
надання послуг з довготривалим (більше
одного року) технологічним циклом
виробництва за умови, що договорами,
укладеними на виробництво таких
товарів, виконання робіт, надання
послуг, не передбачено поетапної їх
здачі, до витрат звітного податкового
періоду включаються витрати, пов'язані
з виробництвом таких товарів,
виконанням робіт, наданням послуг у
цьому періоді.

Згідно п. 138.4 ст. 138 ПК України, витрати,
що формують собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг, крім нерозподільних постійних
загальновиробничих витрат, які
включаються до складу собівартості
реалізованої продукції в періоді їх
виникнення, визнаються витратами того
звітного періоду, в якому визнано
доходи від реалізації таких товарів,
виконаних робіт, наданих послуг.

Підпунктом 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України
передбачено, що не включаються до
складу витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Відповідно до вимог п. 198.3 ст. 198 ПК
України (в редакції, чинній на час
спірних правовідносин) податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Статтею 1 Закону України від 16.07.99 N 996-XIV
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» передбачено, що
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Таким чином, будь-які документи (у тому
числі договори, накладні, рахунки тощо)
мають силу первинних документів лише в
разі фактичного здійснення
господарської операції. Якщо ж
фактичного здійснення господарської
операції не було, відповідні документи
не можуть вважатися первинними
документами для цілей ведення
податкового обліку навіть за наявності
всіх формальних реквізитів таких
документів, що передбачені чинним
законодавством.

Враховуючи викладене, для
підтвердження даних податкового
обліку необхідно брати до уваги лише ті
первинні документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Відповідно до ст. 1 Закону України від
16.07.99 N 996-XIV «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»
господарською операцією є дія або
подія, яка викликає зміни в структурі
активів та зобов'язань, власному
капіталі підприємства.

Отже, визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

В той же час, необхідною умовою для
віднесення сплачених у ціні товарів
(послуг) сум податку на додану вартість
є факт придбання товарів та послуг із
метою їх використання в господарській
діяльності.

Таким чином, витрати для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток, а також
податковий кредит для цілей визначення
об'єкта оподаткування податком на
додану вартість мають бути фактично
здійснені і підтверджені належним
чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків.

Водночас за відсутності факту
придбання товарів чи послуг або в разі
якщо придбані товари чи послуги не
призначені для використання у
господарській діяльності платника
податку відповідні суми не можуть
включатися до складу витрат для цілей
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість навіть за наявності
формально складених, але недостовірних
документів або сплати грошових коштів.

Суду апеляційної інстанції, при
вирішенні даної справи, слід звернути
увагу на дослідження обставин
реальності здійснення господарських
операцій платника податку, на підставі
яких таким платником були сформовані
дані податкового обліку. При цьому
приймати на підтвердження даних
податкового обліку можна лише
достовірні первинні документи, які
складені в разі фактичного здійснення
господарської операції.

З метою встановлення факту здійснення
господарської операції, формування
витрат для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість судам необхідно
з'ясувати, зокрема:

- Рух активів у процесі здійснення
господарської операції. При цьому
дослідженню підлягають усі первинні
документи, які належить складати
залежно від певного виду господарської
операції: договори, акти виконаних
робіт, документи про перевезення,
зберігання товарів тощо.

- Установлення спеціальної податкової
правосуб'єктності учасників
господарської операції. Зокрема,
встановити статус постачальника
товарів (послуг), придбання яких є
підставою для формування податкового
кредиту та/або сум бюджетного
відшкодування з податку на додану
вартість. Особа, що видає податкову
накладну, повинна бути зареєстрованою
як платник податку на додану вартість
на момент вчинення відповідної
господарської операції.

- Установлення зв'язку між фактом
придбання товарів (послуг),
спорудженням основних фондів, імпортом
товарів (послуг), понесенням інших
витрат і господарською діяльністю
платника податку. В обов'язковому
порядку необхідно дослідити наявність
господарської мети при вчиненні
відповідних дій платника податку.

Для з'ясування зазначених обставин
суду необхідно перевірити доводи
податкового органу, викладені в акті
перевірки та інші докази.

Частиною 5 ст. 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що суд повинен
запропонувати особам, які беруть
участь у справі, подати докази або з
власної ініціативи витребувати докази,
яких, на думку суду, не вистачає.

Таким чином, для правильного вирішення
даного спору необхідним є дослідження
самого договору укладеного між ТОВ
«ВОСТОК» та ТОВ «ТНК-ВР-Бізнессервіс
Україна» та всіх первинних документів,
пов'язаних з його виконанням, обставин,
які б підтверджували рух активів у
процесі здійснення господарських
операцій позивача з контрагентом, а
також встановлення наявності зв'язку
між фактом придбання послуг з
понесенням інших витрат із
господарською діяльністю платника
податку та використання цих послуг у
господарській діяльності.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 207 КАС України в
мотивувальній частині постанови суду
апеляційної інстанції зазначаються
встановлені судом апеляційної
інстанції обставини із посиланням на
докази, а також мотиви неврахування
окремих доказів; мотиви, з яких суд
апеляційної інстанції виходив при
прийнятті постанови, і положення
закону, яким він керувався.

В свою чергу, судом апеляційної
інстанції, при розгляді спору не
зазначено з посиланням на відповідні
первинні документи обставин, якими
спростовується висновок суду першої
інстанції про безпідставність
віднесення позивачем до складу витрат
та податкового кредиту вартості
замовлених бухгалтерських послуг за
договором з ТОВ «ТНК-ВР-Бізнессервіс
Україна».

Доводи апеляційного суду про те, що
зазначені витрати пов'язані з веденням
господарської діяльності, оскільки у
штатних розписах ТОВ «ВОСТОК» не
передбачено такої посади як бухгалтер
або бухгалтерської служби на чолі з
головним бухгалтером, не можуть бути
єдиною підставою для задоволення
позову без дослідження питання
реальності спірних операцій.

Отже, колегія суду приходить до
висновку, що суд апеляційної інстанції
не розглянув належним чином докази, що
містяться в матеріалах справи, не надав
належну оцінку обставинам справи,
порушив та невірно застосував норми
матеріального права, та, як наслідок,
прийняв незаконне рішення.

Викладене свідчить про порушення судом
вимог статті 159 КАС України, якою
передбачено, що судове рішення повинно
бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом
відповідно до норм матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права, а обґрунтованим - рішення,
ухвалене судом на підставі повно і
всебічно з'ясованих обставин в
адміністративній справі,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Касаційна ж інстанція згідно з ч. 2 ст. 220
КАС України не може досліджувати
докази, встановлювати або визнавати
доведеними обставини, що не були
встановлені в судовому рішенні, та
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу.

Відповідно до ч. 4 ст. 227 КАС України
справа направляється до суду
апеляційної інстанції для продовження
розгляду або на новий розгляд, якщо
порушення допущені тільки цим судом. В
усіх інших випадках справа
направляється до суду першої
інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що на підставі ч. 2 ст. 227 КАС
України ухвала апеляційного суду
підлягає скасуванню, як така, що
прийнята з порушенням норм
процесуального права, які унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи, а справа -
направленню на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду справи суду
апеляційної інстанції необхідно
врахувати викладене, дослідити на
підставі належних доказів питання
реальності господарських операцій,
всебічно і повно з'ясувати і перевірити
всі фактичні обставини справи,
об'єктивно оцінити докази, що мають
юридичне значення для її розгляду і
вирішення спору по суті, і, в залежності
від встановленого, правильно визначити
норми матеріального права, що
підлягають застосуванню до спірних
правовідносин, та прийняти
обґрунтоване і законне судове рішення.

Відповідно до вищевикладеного,
касаційна скарга відповідача підлягає
частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 210, 214-215, 220, 221, 223, 227, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Солом'янському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 05.06.2014 року -
скасувати.

Справу направити на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав і в
порядку, установленому статтями 237, 238,
239-1 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий суддя О.В. Вербицька Судді
Н.Є. Маринчак О.В. Муравйов