Справа № 826/12011/14
Суддя: Кармазін О.А.
Дата ухвалення: 2014-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09 жовтня 2014 року 09:17
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючого судді
Кармазіна О.А., при секретарі судового
засідання Тимчук М.Д.
представника відповідача: Шецько О.О.
(довіреність від 27.03.2014 р. № 1-13/633)
розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу
за позовомГромадянина Афганістану
ОСОБА_1до Головного управління
Державної міграційної служби України в
м. Києвіпровизнання протиправним та
скасування наказу від 06.08.2014 року № 440
та зобов'язання вчинити певні дії,
До Окружного адміністративного суду м.
Києва звернувся громадянин
Афганістану ОСОБА_1 з позовом до
Головного управління Державної
міграційної служби України в м. Києві
про визнання протиправним та
скасування наказу від 06.08.2014 року № 440
«Про відмову в оформленні документів
для вирішення питання у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту» та зобов'язання
повторно розглянути заяву позивача про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.
В обґрунтування позову зазначається,
що позивач, маючи цілком обґрунтовані
побоювання стати жертвою
переслідувань через політичні причини,
не може вернутись до Афганістану. В
Україні він звернувся до міграційних
органів із заявою-анкетою про визнання
його біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.
Однак, як зазначається у позові, 09.08.2014
р. він отримав повідомлення
відповідача про відмову в оформленні
документів. Відмова мотивована тим, що
заявнику раніше було відмовлено у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.
Позивач зазначає, що дійсно звертався в
2006 році до органів міграційної служби
із заявою про визнання його біженцем.
Однак, як вказується у позові, на час
розгляду його заяви діяв Закон України
«Про біженців», який не оперував
поняттям особи, що потребує
додаткового захисту та не передбачав
можливості надання такого статусу.
Позивач зазначає, що станом на дату
подання другої заяви про визнання
біженцем або особою, що потребує
додаткового захисту, таку заяву могло
бути задоволено, оскільки в країні
походження позивача має місце
систематичне порушення прав людини.
Так, в заяві на статус біженця позивач
повідомив, що станом на теперішній час
в країні його громадянської
належності/походження відбуваються
систематичні порушення прав таких осіб
як він, тобто переслідування через
Зокрема, позивач зазначає, що будучі
офіцером заарештовував талібів за
викрадення автомобіля, які надалі були
відпущені судом та які надалі почали
переслідувати заявника. Надалі його
ув'язнили і протягом 2-х років суворо
били, знущалися. У 1999 році він був
звільнений по обміну. Зазначає, що його
домоволодіння його вороги
переоформили на себе і він не може
повернутися до Афганістану через страх
того, що таліби будуть його
переслідувати та вб'ють за зраду, а
моджахеди через те, що він буде
намагатися повернути назад свої
З наведених у заяві свідчень, як
зазначає позивач, очевидним є
систематичні порушення прав позивача
та таких осіб, як він на свободу
політичних переконань, свободу
вираження своїх поглядів,
недискримінацію, на життя. Так само
очевидним є те, що в країні походження
позивача до таких осіб, як він (і до
нього особисто) застосовуються
тортури, нелюдське і таке, що принижує
гідність, поводження.
В обґрунтування позову позивач, крім
іншого, посилається на звіт Amnesty International
Однак, як зазначає позивач, відповідач
не врахував фактів систематичного
порушення прав людини в країні
походження, не взяв до уваги, що на дату
прийняття ним рішення про відмову у
прийнятті його заяви умови,
передбачені п. 13 ст. 1 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
істотно змінилися, що є підставою для
прийняття заяви позивача про визнання
біженцем або особою, що потребує
додаткового захисту.
Отже, як вважає позивач, відповідач
порушив ч. 6 ст. 8 вищезгаданого Закону.
Крім того, як вважає позивач, відмова
порушує вимоги міжнародних документів.
Як вбачається з позовної заяви, позов
по суті мотивований тим, що раніше, у 2006
році, коли позивач звертався за
отриманням статусу біженця, у
законодавстві були відсутні положення
щодо осіб, які потребують додаткового
захисту. У той же час, на час звернення у
2014 році із відповідною заявою, чинне
законодавство містить визначення цієї
особи у зв'язку з чим позивач вважає, що
внаслідок наведеного він має право на
отримання відповідного статусу.
Відповідач у свою чергу вважає рішення
законним та обґрунтованим, підстав для
його скасування не вбачає та просить
відмовити у задоволенні позову,
зазначаючи крім іншого те, що позивач
до звернення в Україні за отриманням
відповідного статусу, тривалий час
перебував на території третьої
безпечної країни, що є підставою для
відмови у наданні відповідного
На підставі ч. 3 ст. 160 КАС України в
судовому засіданні 09.10.2014 р.
проголошено вступну та резолютивну
Розглянувши подані матеріали,
заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, оцінивши докази, які
мають значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд встановив
18.07.2014 р. позивачем до міграційної
служби подано заяву-анкету про
визнання позивача біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту.
У заяві зазначено, що багато років тому
позивач, працюючи офіцером поліції в
Афганістані, заарештував за крадіжку
автомобіля двох людей. Виявилось, що їх
родичі були та є достатньо серйозними
людьми в Афганістані, дядько одного з
них тоді був авторитетною особою, а
зараз є губернатором. Тобто, більшість
тих, хто його переслідував, досі
знаходяться на високих посадах, досі є
впливовими людьми. Це вони вбили першу
дружину та батька та не давали йому та
його сім'ї спокійно жити.
Зазначено у заяві, що позивач
відмовився співпрацювати з талібами.
Вони, як вказує заявник, тримали його 2
роки у тюрмі, пропонували
співпрацювати. Вони відпустили
заявника, як вказує останній, сказавши,
що він повинен з ними співпрацювати. У
весь час, як зазначено у заяві, заявника
жорстоко били, знущались над ним. Тоді
він сказав, що згоден з ними працювати,
але він це зробив, щоб врятувати своє
життя та звільнитись від них.
Вийшовши з тюрми, як надалі
зазначається, з ними він не
співпрацював, бо він не хоче діяти
протизаконно та вбивати людей. Через цю
брехню та відмову, вони будуть
переслідувати заявника, як зазначає
останній. Як вважає заявник, його
будуть переслідувати через те, що він
був офіцером поліції. Зазначається
також, що коли він був в Афганістані та
моджахеди були при владі, вони його
переслідували через те, що він був
офіцером поліції. Потім таліби стали
більш впливовими. Вони звинувачували
заявника в тому, що він працює з минулою
владою та моджахедами. Заявника
вважали зрадником. Оскільки таліби
досі мають дуже серйозну владу у
країні, він знаходиться під ризиком
переслідування з їх боку. Таліби досі
займаються викраденням поліцейських,
що підтверджується, як зазначив
заявник, Інтернет - посиланням на
При цьому, відносно вказаних вище
обставин, позивач у позові зазначає,
зокрема, що у 1999 році чоловік тітки
заявника домовився з Талібами про
обмін і заявника звільнили у обмін на
Таліба, що був у полоні.
Заявник зазначив, що він зараз не є
поліцейським, але йому доведеться жити
у постійному страху, що таліби можуть
дізнатися про те, ким він працював, та
про те, що він їм збрехав щодо
співпраці. Або ж його можуть знайти ті з
талібів, хто його переслідував раніше.
Жити в страху, боятися сказати слово, що
може привести до переслідувань з боку
талібів, це, як зазначає заявник,
жахливо. Зазначається, що заявник хоче
жити в мирі, спокої та не боятись за
своє життя та безпеку. Зазначається про
бажання заявника вільно ходити по
вулицях та не боятися того, що його або
його дітей можуть вбити.
У заяві вказується, що в останній
річній доповіді Amnesty International зазначено,
що дуже багато мирного населення
постраждало від озброєних угруповань,
жертвами нерозбірливих атак Талібану
ставали і стають невинні люди.
Зазначає також у заяві позивач, що в
Афганістані наразі дуже небезпечно.
Загальна ситуація в країні останнім
часом стала ще більш напруженою. Дуже
багато мирного населення страждає від
озброєних нападів, вибухів. У
порівнянні з 2013 роком кількість жертв
серед мирного населення збільшилась на
13 %, а серед дітей на 21 %.
Тому, як зазначено у заяві, йому
небезпечно повертатися до Афганістану
за двома причинами: через його минуле,
його посади офіцера поліції, брехню
Талібам та відмову з ними
співпрацювати, а також - через загальну
серйозну та небезпечну ситуацію в
Зазначено про членів сім'ї: дружина
(цивільний брак) ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1;
діти до 18 років - ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2,
які проживають з ним у м. Києві.
Відомості про паспорт - виданий
посольством Афганістану 23.05.2006 р.
Дозволу на перебування в Україні
До заяви позивача залучена також
Згідно з даними, наведеними в анкеті:
позивач ІНФОРМАЦІЯ_3, народився у
Кабулі; національність - таджик,
віросповідання - іслам.
Члени сім'ї, які не супроводжують
заявника: сестра ІНФОРМАЦІЯ_4, донька
ІНФОРМАЦІЯ_5, син ІНФОРМАЦІЯ_6, які
проживають у Кабулі, провінція Баглан.
В анкеті зазначено, що заявник навчався
в період 1989 - 1992 р. у військовому училищі
Зазначається, що заявник працював у
період 2005 - 2013 р. вантажником, продавцем.
Вказується, що покинув країну
проживання 01.12.2008 р. на автомобілі.
Відповідно до анкети заявник мав
Прямував через Пакістан (1,5 місяці
перебування), Таджикистан (3 місяці
перебування), Росія (5 років
При співбесіді заявник зазначив, що жив
в Таджикистані три місяці, там було
спокійно і він навіть почав думати над
тим, що б там залишитись мешкати. Але
дізнався про те, що моджахеди, яких
таліби витіснили з Афганістану,
приїхали в Таджикистан. Тому він
вирішив переїхати в РФ, в Москву. Але
там були проблеми із населенням,
представниками уряду. Тому він вирішив
покинути територію РФ, переїхавши в
Щодо причин, з яких заявник не
звертався за наданням притулку або за
наданням статусу біженця, позивач в
анкеті зазначив, що у Пакистані усюди
був Талібан, і там він не міг жити. У
Таджикистані його могли знайти ті, хто
мене переслідував в Афганістані. В РФ
на нього часто нападали.
Щодо в'їзду в Україну заявник зазначив
дату - 20.01.2005 р., невідоме місце, на
автомобілі (п.3.2 анкети). Кордон
перетнув таємно, в'їхав нелегально. Між
тим у протоколі співбесіди (розділ 2
«Маршрут») зазначено, що кордон з
Україно перетнув пішки, що вказує про
надання міграційній службі
суперечливих відомостей.
Вказується, що заявник двічі звертався
в Україні за наданням статусу біженця -
27.04.2005 р. та 01.05.2008 р. В обох випадках йому
Щодо причин виїзду з Афганістану,
заявник, крім наведеного вище,
зазначив, що не хоче повертатися через
страх переслідування. Причина полягає
в тому, як зазначив заявник, що ті хто
його переслідував наприкінці 90-х років,
вбили дружину і батька, відібрали
квартиру, досі знаходяться при владі.
Щодо належності до політичних та інших
організацій, заявник зазначив, що
належав до Народної демократичної
партії Афганістану. Приймав участь у
зборах, обговорювали, як вони повинні
Зазначається в анкеті, що заявника
декілька раз затримували (у 1997 році),
також провів три місяці у в'язниці
через незаконний перетин
словацько-австрійського кордону. У
Німеччині був затриманий через те, що
не було квитка на потяг, та повернули
назад до Австрії. Тоді був переданий до
Словаччини. Намагався перетнути
словацько-український кордон та був
Зазначається, що заявник до
кримінальної відповідальності не
притягався, служив в армії, офіцер,
приймав участь у військових діях у 1991
При співбесіді також зазначено, що
після приходу моджахедів в 1993 році
працював в поліції 1,5 року. У 1995 році
повернувся в Кабул, коли прийшли до
влади таліби, відкрив лавку. З
Афганістану виїхав в кінці 1998 року.
В анкеті зазначено, що під час
перебування в РФ у нього була віза та
реєстрація, на території РФ знаходився
06.08.2014 р. складено висновок щодо відмови
в оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем.
Крім іншого зазначено, заявник
звертався із заявою про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту до Управління у
справах біженців в 2012 році. Рішенням
ДМСУ від 06.12.2012 року заявнику було
відмовлено у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, яке оскаржувалось у судовому
Зазначено, що до 2014 року заявник
звертався до міграційної служби 18.06.2012
р. із заявою, у зв'язку з чим було
проведено вивчення та аналіз вказаних
заяв (2012 року та 2014 року) та встановлено,
що умови, викладені у заявах - схожі.
При цьому, звертається увага на ухвалу
ВАСУ від 06.03.2014 р., відповідно до якої
скаргу заявника було залишена без
задоволення, а рішення ДМСУ було
визнано законним. 14.04.2014 р. заявник
звернувся до Управління у справах
біженців із заявою про припинення
розгляду його заяви про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту. Наказом від 14.04.2014
р. розгляд заяви було припинено.
У висновку зазначається, що стає цілком
очевидним, що шляхом звернення із
заявою, заявник зловживає процедурою
вирішення питань щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.
У висновку наводяться інформація з
відкритих джерел по країні походження
заявника за 2014 рік щодо успішних дій
силових відомств Афганістану по
знешкодженню бойовиків.
Загалом зроблено висновок, що остання
заява носить характер зловживання, є
необґрунтованою у зв'язку з чим визнано
за доцільне на підставі ч. 6 ст. 8
вищезгаданого Закону прийняти рішення
про відмову в оформленні документів.
08 серпня 2014 року ГУ ДМС України в м.
Києві сформовано повідомлення № 71 про
відмову в оформленні документів для
вирішення питання у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
Відмовлено відповідно до ч. 6 ст. 8
вищезгаданого Закону та у зв'язку з тим,
що заявнику раніше було відмовлено у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.
Повідомлення сформовано на підставі
наказу № 440 від 06.08.2014 р., копія якого
залучена до справи.
При цьому, до матеріалів справи
позивачем залучено повідомлення № 24
від 13.02.2006 р., сформоване Управлінням
міграційної служби в м. Києві. У цьому
повідомленні зазначено, що відповідно
до абзацу 5 та 7 статті 10 Закону України
«Про біженців» йому відмовлено в
наданні статусу біженця, у зв'язку з
відсутністю обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства,
належності до певної соціальної групи
або політичних переконань, визначених
абзацом 2 ст. 1 цього Закону, та
перебування у третій безпечній країні.
Вирішуючи у зв'язку з наведеним спір по
суті, суд виходить з наступного.
Частиною 2 статті 19 Конституції України
передбачено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
Перевіряючи правомірність
оскаржуваного позивачем рішення, суд
звертає увагу на таке.
Порядок регулювання суспільних
відносин у сфері визнання особи
біженцем або особою, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту,
втрати та позбавлення цього статусу, а
також встановлення правового статусу
біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту і яким надано
тимчасовий захист в Україні,
визначається Законом України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
міжнародними актами, в тому числі
Конвенцією про статус біженців 1951 року,
Протоколом щодо статусу біженців 1967
Відповідно до пунктів 1, 13 частини
першої статті 1 цього Закону (в редакції
на час прийняття оскаржуваного
рішення) біженцем визнається особа, яка
не є громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань, перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з цими положеннями Закону особа,
яка потребує додаткового захисту, -
особа, яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання або
загальнопоширеного насильства в
ситуаціях міжнародного або
внутрішнього збройного конфлікту чи
систематичного порушення прав людини і
не може чи не бажає повернутися до
такої країни внаслідок зазначених
побоювань

За приписами частин першої і п'ятої
статті 5 Закону України «Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту» особа, яка з
наміром бути визнаною біженцем в
Україні або особою, яка потребує
додаткового захисту, перетнула
державний кордон України в порядку,
встановленому законодавством України,
повинна протягом п'яти робочих днів
звернутися до відповідного органу
міграційної служби із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. Особа,
яка на законних підставах тимчасово
перебуває в Україні, і під час такого
перебування в країні її громадянської
належності чи попереднього постійного
проживання виникли умови, зазначені в
пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, внаслідок яких вона не
може повернутися до країни свого
походження і має намір бути визнаною
біженцем в Україні або особою, яка
потребує додаткового захисту, повинна
звернутися до відповідного органу
міграційної служби із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, до
закінчення строку перебування на
території України.

Згідно з положеннями Конвенції про
статус біженців 1951 року і Протоколу
щодо статусу біженців 1967 року поняття
"біженець" включає в себе чотири
основні підстави, за наявності яких
особі може бути надано статус біженця.
Такими підставами є: знаходження особи
за межами країни своєї національної
належності або, якщо особа не має
визначеного громадянства, - за межами
країни свого колишнього місця
проживання; наявність обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань;
побоювання стати жертвою
переслідувань повинно бути пов'язане з
ознаками, які вказані в Конвенції про
статус біженців, а саме: расової
належності, релігії, національності
(громадянства), належності до певної
соціальної групи, політичних поглядів;
неможливість або небажання особи
користуватися захистом країни
походження внаслідок таких побоювань.

За змістом пункту 45 Керівництва з
процедур та критеріїв визначення
статусу біженців Управління Верхового
комісара ООН у справах біженців (1992 рік)
особа повинна вказати переконливу
причину, чому вона особисто побоюється
стати жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур і
критеріїв визначення статусу біженця
УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб
вважатися біженцем, особа повинна
надати свідчення повністю
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за конвенційними
ознаками.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про
обов'язки та стандарти доказів у
біженців» 1998 року факти в
підтвердження заяв біженців
визначаються шляхом надання
підтвердження або доказів викладеного.
Докази можуть бути як усні, так і
документальні. Загальними правовими
принципами доказового права, обов'язок
доказу покладається на особу, яка
висловлює це твердження. Таким чином, у
заяві про надання статусу біженця
заявник повинен довести достовірність
своїх тверджень і точність фактів, на
яких ґрунтується його заява.

Згідно з пункту 5 статті 4 Директиви
Ради Європейського Союзу «Щодо
мінімальних стандартів для
кваліфікації громадян третіх країн та
осіб без громадянства як біженців або
як осіб, що потребують міжнародного
захисту за іншими причинами, а також
суті захисту, що надається» від 27.04.2004р.
№ 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо
виконуються такі умови: заявник зробив
реальну спробу обґрунтувати свою
заяву; усі важливі факти, що були в його
розпорядженні, були надані, і було
задовільне пояснення відносно
будь-якої відсутності інших важливих
фактів; твердження заявника є
зрозумілими та правдоподібними і не
протирічать конкретній та загальній
інформації за його справою; заявник
подав свою заяву про міжнародний
захист як можливо раніше, якщо заявник
не зможе довести відсутність поважної
причини для подання такої заяви;
встановлено, що в цілому заявник
заслуговує довіри.

Між тим, відповідно до частини шостої
статті 5 Закону України "Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту" центральний орган
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту може прийняти
рішення про відмову у прийнятті заяви
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту у разі,
якщо заявник видає себе за іншу особу
або якщо заявнику раніше було
відмовлено у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, за відсутності умов,
передбачених пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 цього Закону, якщо
зазначені умови не змінилися.

Частиною шостою статті 8 цього Закону
також передбачено, що рішення про
відмову в оформленні документів для
вирішення питань щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, приймаються за
заявами, які є очевидно
необґрунтованими, тобто якщо у
заявника відсутні умови, зазначені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, а також якщо заяви носять
характер зловживання: якщо заявник з
метою визнання його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, видає себе за іншу особу, а так
само за заявами, поданими особами, яким
було відмовлено у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, у зв'язку з відсутністю
підстав, передбачених для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, встановлених
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, якщо зазначені умови не
змінилися.

В даному випадку під час розгляду
справи встановлено, що позивач
неодноразово звертався до міграційної
служби з питань надання відповідного
статусу.

Зокрема, до подання останньої заяви
позивач звертався до міграційної
служби 18.06.2012 р. із заявою про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, за якою було
прийнято рішення ДМСУ від 06.12.2012 р.,
тобто вже під час дії Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
яким крім іншого визначено статус осіб,
які потребують додаткового захисту та
умови набуття такого статусу, що
спростовує доводи позивача відносно
того, що останній раз, до подання заяви
у 2014 році, він звертався із заявою про
надання лише статусу біженця та
питання про його статус як особи, яка
потребує додаткового захисту не
розглядався.

У взаємозв'язку з наведеним, слід
зазначити, що позивач у судовому
порядку оскаржував останнє рішення ДМС
України № 712-12 від 06.12.2012 року щодо
розгляду його заяви про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Згідно з постановою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 04.07.2013 р. у справі 826/547/13-а у
задоволенні позову відмовлено. Згідно
з ухвалою ВАС України касаційна скарга
позивача залишена без задоволення, а
постанова суду апеляційної інстанції -
без змін.

Під час розгляду даної справи судом
встановлено, що на виконання судових
рішень, зокрема Рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 19 липня 2007
року по справі №2а-17/1 та постанови
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 05 серпня 2009 року по
справі № 4/144 відповідачем було втретє
розглянуто вказану заяву позивача.
Рішенням Державного комітету України у
справах національностей та релігій №
24-11 від 24 січня 2011 року позивачу було
втретє відмовлено позивачу у наданні
статусу біженця.

За наслідками повторного розгляду
заяви, Головним управлінням Державною
міграційної служби України в м. Києві
складено Висновок щодо відмови у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту від 02.10.2012
р. №12 KYIV 184-01, яким рекомендовано
Державній міграційній службі України
відмовити позивачу у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

Рішенням Державної міграційної служби
України про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту №712-12 від 06.12.2012
року позивачу відмовлено у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, відповідно до
абз.4, 6 ч.1 ст.6 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту".

Повідомленням про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту від 28.12.2012 р. №194
повідомлено гр. Афганістану ОСОБА_1, що
умови, передбачені п.1 та 13 ч.1 ст.1 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту", відсутні.

Судом апеляційної інстанції у
постанові від 04.07.2013 р. встановлено, що
під час проведення співбесід з
працівниками міграційної служби
позивач повідомив, що він є
громадянином Афганістану, який
легально виїхав спочатку до
Таджикистану, а потім за запрошенням до
м. Москва. Проживаючи у Москві постійно
піддавався утискам з боку міліції,
побоям та арештам. У 2005 році позивач
нелегально виїхав до Європи, де
побачив, що умови проживання там
подібні до умов на України, тому
позивач вирішив повернутися саме до
України. Український кордон позивач
перетнув нелегально, при цьому
знаходячись у стані відчаю та
намагаючись накласти на себе руки
вмовив прикордонників пропустити на
територію України. Позивач не бажає
повертатися до країни, громадянином
якої є, через загрозу для свого життя,
зазначивши, що він під час правління
Наджибулли був військовим офіцером,
коли прийшли моджахеди став
поліцейським, при цьому постійно
відчував тиск з їх боку. З приходом до
влади талібів, позивача утримували у
полоні два роки через військову
діяльність його дядька, який був
генерал-майором, та відібрали все
майно. Позивач, вдаючи, що погодився на
співпрацю, нелегально виїхав до
Пакистану. Також, позивач навів факти
застосування морального та фізичного
насильства до нього, а також повідомив
про вбивство його дружини.

Судами встановлено, що позивач з метою
виїзду з країни постійного проживання,
безперешкодно, на підставі документу
що посвідчує особу, оформив відповідні
для цього візові документи, що свідчить
про те що Афганістаном було
забезпечено реалізацію його
громадянського права щодо виїзду з
країни. Крім того, потрапивши з країни
постійного проживання спочатку до
Таджикистану, а потім за запрошенням до
міста Москва Російської Федерації,
пізніше позивач нелегально виїхав до
Європи, в жодній з вищевказаних країн
перебування ОСОБА_1 з заявою про
надання статусу біженця не звертався. У
2005 році позивач нелегально прибув на
територію України.

Судами встановлено, що згідно
протоколу співбесіди та наданих в
судовому засіданні пояснень, позивач
вказав, що справжньою причиною в'їзду в
Україну є економічно-соціальні
чинники, окрім того ОСОБА_1 перебував,
до того як прибув на територію України,
в декількох безпечних країнах де міг
звернутися з заявою про надання
статусу біженця.

Судом апеляційної інстанції у
постанові від 04.07.2013 р. також
встановлено, що при розгляді заяви
позивача про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, Державною міграційною службою
України належним чином вивчено
інформацію по країні походження та
враховано думку міжнародних
правозахисних організацій, проте з
огляду на імперативні приписи,
сформульовані у статті 6 Закону, суб'єкт
владних повноважень правомірно
відмовив у визнанні її біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, оскільки встановлено
наявність умов, за яких такий статус не
надається.

Згідно ч.1 ст.72 КАС України обставини,
встановлені судовим рішенням в
адміністративній, цивільній або
господарській справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Відтак, з урахуванням наведеного
вбачається, що попереднє рішення
міграційної служби № 712-12 від 06.12.2012
року щодо відмови у визнанні у визнанні
позивача біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, є чинним.

При цьому, обставини, на які позивач
посилався у попередньому випадку та у
2014 році у новій заяві, по суті є
однаковими та не змінилися.

За таких обставин, як приходить до
висновку суд, відповідач прийняв
законне та обґрунтоване рішення про
відмову в оформленні документів (наказ
від 06.08.2014 р. № 440), оскільки заявнику
раніше було відмовлено у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, за відсутності
умов, передбачених пунктами 1 чи 13
частини першої статті 1 цього Закону, та
зазначені умови, як і обставини на які
посилався позивач, не змінилися.

Суд вважає за необхідне окремо
зазначити, що згідно абзацу 4 частини 1
статті 6 Закону України «Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту» не може бути
визнана біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, особа:
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 цього Закону, відсутні;
яка до прибуття в Україну з наміром
бути визнаною біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
перебувала в третій безпечній країні.

У взаємозв'язку з наведеним слід
додати, що частина 22 статті 1 Закону
України від 08.07.2011р. № 3671-VI дає
визначення терміну «третя безпечна
країна», якою є країна, в якій особа
перебувала до прибуття в Україну, за
винятком транзитного проїзду через
територію такої країни, і могла
звернутися з клопотанням про визнання
біженцем чи особою, яка потребує
додаткового захисту.

В даному випадку, позивач протягом
п'яти років перебував на території РФ,
під час перебування у РФ, як зазначає
позивач, у нього була віза та
реєстрація, на території РФ знаходився
легально

У той же час, з приводу отримання
відповідного статусу заявник не
звертався до органів ФМС РФ,
обґрунтовуючи це по суті гіпотетичними
припущеннями щодо можливих утисків з
боку населення та влади РФ та
посилаючись на обставини нападів на
нього, які не підтверджені навіть
опосередкованими доказами або
детальними та аргументованими
поясненнями щодо цих подій.

В контексті наведеного слід додати, що
Конституція Російської Федерації
декларує свободу совісті для всіх,
кожен має право сповідувати будь-яку
релігію або не сповідувати жодної, є
неприпустимим примусове нав'язування
релігійних поглядів (ст. 28), а також
гарантує рівність прав і походження,
майнового і посадового положення,
місця проживання, ставлення до релігії,
переконань, належності до громадських
об'єднань, тощо.

Російська Федерація підлягає під
визначення третьої країни, адже:
дотримується міжнародних стандартів з
прав людини у сфері притулку,
встановлених міжнародно-правовими
актами універсального та
регіонального характеру, включаючи
норми про заборону тортур, нелюдського
чи такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання (РФ
ратифіковано Конвенцію проти тортур та
інших жорстоких, нелюдяних або
принижуючих гідність видів поводження
чи покарання); дотримується
міжнародних принципів стосовно
захисту біженців, передбачених
Конвенцією про статус біженців 1951 року
і Протоколом щодо статусу біженців 1967
року, та стосовно осіб, які потребують
додаткового захисту (Постановою
Верховного Совєта Російської
Федерації від 13.11.1992 року № 3870-1,
вищезазначені акти приєднано до
законодавства РФ; має національне
законодавство у сфері притулку та
біженців і її відповідні державні
органи визначають статус біженця та
надають притулок (Федеральний закон РФ
"Про біженців" від 19.02.1993 № 4528-1), яким,
окрім іншого, визначено порядок
забезпечення особі ефективного
захисту проти вислання і можливість
звертатися за притулком та
користуватися ним.

В контексті наведеного слід додати, що
відповідно до ст. 33 «Конвенції про
статус біженця» від 28.07.1951 договірні
Держави не будуть жодним чином
висилати або повертати біженців до
кордонів країни, де їхньому життю чи
свободі загрожуватиме небезпека через
їхню расу, релігію, громадянство,
належність до певної соціальної групи
або політичні переконання.

Наявність необхідних ознак для
визначення Російської Федерації
третьою безпечною країною відповідно
до частини 22 статті 1 Закону України від
08.07.2011р. № 3671-VI та в контексті власне
осіб, які претендують на статус біженця
або особи, яка потребує додаткового
захисту, підтверджується також
практикою прийняття судових рішень.

Таким чином, заявник прибув на
територію України з третьої безпечної
країни, перебуваючи на її території
легально і тривалий час та при цьому не
звертаючись до уповноважених органів з
приводу отримання статусу особи або
особи, яка потребує додаткового
захисту, а відтак позивач не може
претендувати в Україні на статус
біженця або особи, яка потребує
додаткового захисту.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 71 КАС України
передбачено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

З урахуванням наведеного, суд
приходить до висновку, що відповідачем
доведено законність та
обґрунтованість оскаржуваного
рішення, а відтак у задоволенні позову
слід відмовити.

Керуючись вимогами статей 69 - 71, 158 - 163, 167
Кодексу адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва,-

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову відмовити
повністю.

Постанова набирає законної сили в
строк і порядку, передбачені статтею 254
Кодексу адміністративного судочинства
України. Постанова може бути оскаржена
за правилами, встановленими ст. ст. 185-187
КАС України.

Суддя
О.А.
Кармазін