Справа № 820/12411/14
Суддя: Бондар В.О.
Дата ухвалення: 2014-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2014 р.Справа № 820/12411/14Колегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Бондара В.О.

Суддів: Кононенко З.О. , Калитки О. М.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Громадянина Кот д'Івуару
ОСОБА_2 на постанову Харківського
окружного адміністративного суду від
24.07.2014р. по справі № 820/12411/14

за позовом Громадянина Кот д'Івуару
ОСОБА_2

до Державної міграційної служби
України третя особа Головне
управління Державної міграційної
служби України в Харківській області

про скасування рішення та зобов'язання
вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Громадянин Кот д'Івуару ОСОБА_2 ( далі -
позивач) звернувся до суду з
адміністративним позовом до Державної
міграційної служби України ( далі -
відповідач) третя особа Головне
управління Державної міграційної
служби України в Харківській області в
якому просить суд скасувати рішення
Державної міграційної служби України
№19-04 від 11.06.2014р.; зобов'язати Державну
міграційну службу України повторно
розглянути його скаргу на наказ №13 від
14.04.2014р. Головного управління Державної
міграційної служби України в
Харківській області.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 24.07.2014
року у задоволенні адміністративного
позову громадянина Кот д'Івуару ОСОБА_2
до Державної міграційної служби
України, третя особа - Головне
управління Державної міграційної
служби України в Харківській області
про скасування рішення та зобов'язання
вчинити певні дії - відмовлено в
повному обсязі.

Позивач, не погодившись з постановою
суду першої інстанції, подав
апеляційну скаргу, в якій просить суд
постанову суду першої інстанції
скасувати, ухвалити нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги у повному
обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги
позивачем зазначено, що судом першої
інстанції неправильно застосовані та
порушено норми матеріального та
процесуального права

Сторони в судове засідання не
з'явились, були повідомлені належним
чином.

Суд апеляційної інстанції розглядає
справу згідно ч.4 ст. 196 КАС України та п.2
ч.1 ст. 197 КАС України.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши, в межах
апеляційної скарги постанову суду
першої інстанції та доводи апеляційної
скарги, дослідивши матеріали справи,
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції дійшов висновку, що
відхиляючи скаргу позивача на вказане
рішення, Державна міграційна служба
України діяла в межах своєї
компетенції та у спосіб, передбачений
діючим законодавством, з урахуванням
всіх обставин справи, рішення за
скаргою прийнято в межах строків,
передбачених ч. 5 ст. 12 Закону України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту", а
тому підстав для скасування рішення
Державної міграційної служби України
№19-04 від 11.06.2014р., не вбачається. Таким
чином судом першої інстанції зроблено
висновок, що позовні вимоги є
необґрунтованими та задоволенню не
підлягають в повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Як було встановлено судом першої
інстанції та знайшло своє
підтвердження під час апеляційного
розгляду, що позивач звернувся до
Головного управління Державної
міграційної служби України в
Харківській області 14.04.2014 року із
заявою про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Згідно наказу Головного управління
державної міграційної служби в
Харківській області від 14.04.2014 року
№61-о позивачу відмовлено в прийнятті
зазначеної заяви у зв'язку з тим, що
заявнику раніше було відмовлено у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, за
відсутності умов, передбачених п.п. 1, 13
ст.1 Закону України "Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту", й зазначені умови
на теперішній час не змінились.

Про відмову в прийняті заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту позивача
було сповіщено 15.04.2014 року
повідомленням від 14.04.2014 року за №13/2014,
про що свідчить його особистий підпис в
цьому повідомленні.

Не погодившись з зазначеним наказом
Головного управління державної
міграційної служби в Харківській
області позивач надав скаргу до
Державної міграційної служби України,
за наслідками розгляду якої,
враховуючи висновок від 27.05.2014 року ОС
№2014КН/о-18, Державною міграційною
службою України було прийнято рішення
№19-14 від 02.06.2014 року, яким скарга
позивача була відхилена.

Про відхилення зазначеної скарги
позивача було сповіщено 19.06.2014 року
повідомленням від 11.06.2014 року за №19, про
що свідчить його особистий підпис в
цьому повідомленні.

Як вбачається з матеріалів особової
справи №2014КН/о-18, підставою для
прийняття оскаржуваного рішення стало
те, що позивачу раніше було відмовлено
у визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
відсутність умов, передбачених
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
Закону України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту", а також не
встановлено обґрунтованих побоювань,
які змусили позивача прибути та
залишитись в Україні внаслідок загрози
життю, безпеці чи свободі в країні
походження, через побоювання
застосування смертної кари, виконання
вироку про смертну кару, тортур,
нелюдського або такого, що принижує
гідність поводження чи покарання.

В зв"язку з чим, позивач звернувся до
суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку
обґрунтованості позовних вимог,
колегія суддів зазначає.

Враховуючи викладене, колегія суддів
зазначає, що відповідно до ч.2 ст.1
Закону України "Про біженців", біженець
- особа, яка не є громадянином України і
внаслідок цілком обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань, перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН "Про
обов'язки та стандарти доказів у
біженців" 1998 року факти в підтвердження
заяв біженців визначаються шляхом
надання підтвердження або доказів
викладеного. Докази можуть бути як
усні, так і документальні. Загальними
правовими принципами доказового права,
обов'язок доказу покладається на особу,
яка висловлює це твердження. Таким
чином, у заяві про надання статусу
біженця заявник повинен довести
достовірність своїх тверджень і
точність фактів, на яких ґрунтується
його заява.

Обов'язок доказування покладається на
заявника, який повинен надавати
правдиві обґрунтування фактів,
викладених у заяві, і щоб на підставі
цих фактів могло бути прийняте належне
рішення. Це означає, що заявник повинен
переконати посадову особу органу
міграційної служби в правдивості своїх
фактичних тверджень.

Встановлення статусу біженця потребує,
перш за все, оцінки тверджень заявника,
проте ця оцінка не може вважатись
повною та правильною, якщо вона
проведена без врахування загальної
соціальної, політичної та правової
ситуації в країні походження. Належний
розгляд потребує, щоб зібрана та
проаналізована інформація відносно
біженця містила актуальні та повні
матеріали про ситуацію у країні
походження заявника, необхідні як
невід'ємний елемент для аналізу
істотних підстав для надання (відмови)
статусу біженця.

Відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
може прийняти рішення про відмову в
прийнятті заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, в разі, якщо заявник видає себе
за іншу особу або якщо заявнику раніше
було відмовлено у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, за відсутності умов,
передбачених пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 цього Закону, якщо
зазначені умови не змінилися.

Як вбачається з матеріалів з особової
справи №2014КН/о-18, ОСОБА_2, народився
10.03.1995 рокув Кот-д'Івуар, м. Абіджан, за
національністю - івуарієць, етнічна
група - бете; сповідує християнство,
освіта середня, неодружений,
громадянин Кот-д'Івуар.

Позивач із заявою від 14.04.2014 року про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту
звернувся повторно.

Вперше, позивач звернувся з вказаною
заявою 21.05.2012 року, за результатами
розгляду якої Державною міграційною
службою України прийнято рішенням від
06.12.2012 року №742-12 про відмову у визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту у зв'язку з
відсутністю умов, передбачених п.п. 1, 13
ст.1 Закону України "Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту".

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 21.03.2013 року
по справі №820/862/13-а в задоволенні
адміністративного позову ОСОБА_2 до
Державної міграційної служби України,
третя особа - Головне управління
Державної міграційної служби України в
Харківській області про скасування
рішенням від 06.12.2012 року №742-12 та
зобов'язання вчинити певні дії - було
відмовлено. Вказане рішення залишено
без змін ухвалою Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 06.06.2013 року. Постановою
Харківського окружного
адміністративного суду від 21.03.2013 року
по справі №820/862/13-а набрала законної
сили.

У відповідності до ч. 1 ст. 72 Кодексу
адміністративного судочинства України
обставини, встановлені судовим
рішенням в адміністративній, цивільній
або господарській справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновками суду першої
інстанції, що обставини, на які позивач
посилався в заяві від 21.05.2012 року, вже
були досліджені та за ними було
прийнято рішення про невідповідність
позивача умовам, передбаченим п.п. 1, 13
ст.1 Закону України "Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту", що доказуванню не
підлягає.

Також, як вбачається з особової справи
№2014КН/о-18, колегія суддів дійшла
висновку, що відомості, викладені
позивачем у повторній заяві від 14.04.2014
року, ідентичні з відомостями,
викладеними в первинній заяві, позивач
посилається на ті ж самі факти та
підтверджує їх тими ж самими доказами,
які в свою чергу спростовані Державною
міграційною службою України та
вищезазначеними судовими рішеннями.

Зі змісту заяви від 14.04.2014 року
вбачається, що повторне звернення
позивача за захистом обумовлено тим, що
з моменту його попереднього звернення
ситуація в Кот-д'Івуар не покращилась.

При розгляді заяви позивача, вказану
вище оцінку органу міграційної служби,
здійснено з урахуванням тверджень
позивача щодо побоювання стати жертвою
переслідувань через його належність до
етнічної групи - бете та те, що він під
час президентських виборів роздавав
листівки та футболки, які призивали
голосувати за колишнього президента
ОСОБА_3.

Під час розгляду заяви позивача
міграційним органом не встановлено
фактів дискримінації у Кот-д'Івуар по
відношенню до представників бете,
доказів чого також не надано до суду.

Таким чином, інформація викладена
позивачем щодо побоювання стати
жертвою переслідування у разі
повернення до Кот-д'Івуар не є
обґрунтованою. Інших обставин та
фактів, які б доводили обґрунтованість
заяви позивача про визнання його
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту позивач не навів
та колегією суддів в ході розгляду
справи не встановлено.

Таким чином,колегія суддів зазначає, що
посилання позивача на небезпеку, що
нібито загрожує йому у разі його
повернення є безпідставними, а
побоювання позивача, на які він
посилається, не є обґрунтованими.

Згідно п. 13 ст. 1 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
особа, яка потребує додаткового
захисту - особа, яка не є біженцем
відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 Закону України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту",
до заяви про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, додаються документи, що
посвідчують особу заявника, а також
документи та матеріали, що можуть бути
доказом наявності умов для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Відповідно до ст.1, ч.6 ст.12 Закону
України "Про біженців", рішення про
відмову в оформленні документів для
вирішення питання щодо надання статусу
біженця приймаються за заявами, які є
очевидно необґрунтованими, тобто у
разі встановлення відсутності у
заявника обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань, який перебуває за межами
країни своєї громадянської належності
та не може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань.

Таким чином, колегія суддів зазначає,
що позивач також не навів будь якої
аргументації своїм побоюванням у разі
повернення на батьківщину , які б
ґрунтувалися на реальних подіях, або
інших доказів того що ці побоювання є
обґрунтованими та відповідають ст.1
Закону України "Про біженців".

Також, колегія суддів зазначає, що з
особової справи №2014КН/о-18 вбачається,
що позивач прибув в Україну в 2011 році на
літаку легально з візою. В Україні
знаходиться без документів, що
посвідчують особу.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що звернення заявника до
органу міграційної служби пов'язане
виключно з пошуками шляхів легалізації
його перебування на території України.
Згідно з п. F Керівництва з процедур та
критеріїв визначення статусу біженця,
мігрант - це особа, яка добровільно
залишає країну, щоб поселитися в іншому
місті, а його дії мотивуються особистим
бажанням, отже позивач є мігрантом, а не
біженцем.

Також, колегія суддів зазначає, що
позивач звернувся до відповідача не з
метою отримання міжнародного захисту,
а виключно в пошуках легалізації на
території України, оскільки перебуває
на її території незаконно та
намагається легально залишитись з
метою покращення
соціально-економічних, побутових та
інших умов, а пошук кращих економічних
та соціальних умов життя є сферою
правового регулювання Закону України
"Про імміграцію" з відповідним правовим
статусом, який набувається згідно з цим
законом.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що відхиляючи скаргу
позивача на вказане рішення, Державна
міграційна служба України діяла в
межах своєї компетенції та у спосіб,
передбачений діючим законодавством, з
урахуванням всіх обставин справи,
рішення за скаргою прийнято в межах
строків, передбачених ч. 5 ст. 12 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту", а тому підстав
для скасування рішення Державної
міграційної служби України №19-04 від
11.06.2014р., не вбачається, а позовні
вимоги про зобов'язання відповідача
повторно розглянути його скаргу на
наказ №13 від 14.04.2014р. Головного
управління Державної міграційної
служби України в Харківській області є
похідними, а тому підстав для їх
задоволення також не має.

Згідно частини першої статті 11 КАС
України, розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Згідно із частини першої статті 71 КАС
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення.

В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Частиною 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що у справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; 2) з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; 3) обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); 4) безсторонньо
(неупереджено); 5) добросовісно; 6)
розсудливо; 7) з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації; 8)
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); 9) з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення; 10)
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Враховуючи викладене, колегія суддів
погоджується з висновками суду першої
інстанції, що позовні Громадянина Кот
д'Івуару ОСОБА_2 - необґрунтовані,
безпідставні та задоволенню не
підлягають.

Відповідно до ч.1 ст.195 КАС України, суд
апеляційної інстанції переглядає
судові рішення суду першої інстанції в
межах апеляційної скарги. Суд
апеляційної інстанції може вийти за
межі доводів апеляційної скарги в разі
встановлення під час апеляційного
провадження порушень, допущених судом
першої інстанції, які призвели до
неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 200 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

З огляду на вищевикладене, постанова
суду ухвалена з дотриманням норм
процесуального права, у відповідності
до вимог норм матеріального права, тому
колегія суддів вважає, що підстав для
її скасування немає.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 199,
ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Громадянина Кот
д'Івуару ОСОБА_2 залишити без
задоволення.

Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 24.07.2014р. по
справі № 820/12411/14 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили.

Головуючий суддя (підпис)Бондар
В.О.Судді(підпис) (підпис) Кононенко З.О.
Калитка О.М.