Справа № 815/4931/14
Суддя: Потоцька Н. В.
Дата ухвалення: 2014-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/4931/14
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2014 року
м. Одеса

Одеський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючої судді
Потоцької Н.В.

за участю секретаря
Загрійчук О.В.

сторін:

представника позивача
ОСОБА_1

представника відповідача
Трусова А.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом фізичної особи - підприємця
ОСОБА_3 до державної податкової
інспекції у Київському районі м. Одеси
Головного управління Міндоходів в
Одеській області про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення - рішення та
визнання протиправними дій, -

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_3
звернувся до Одеського окружного
адміністративного суду із позовом до
державної податкової інспекції у
Київському районі м. Одеси Головного
управління Міндоходів в Одеській
області в якому, з урахуванням наданих
уточнень просить:

- визнати протиправними дії ДПІ у
Київському районі м. Одеси ГУ
Міндоходів в Одеській області щодо
проведення позапланової невиїзної
перевірки фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3 та складання за її результатами
Акту від 01.08.2014р. № 1579/17-01/НОМЕР_1 «Про
результати позапланової невиїзної
перевірки фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3, і.п.н. НОМЕР_1 з питань правових
відносин з ТОВ «Беверлі Рокс», код за
за березень, квітень 2014р.»;

- визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення ДПІ у
Київському районі м. Одеси ГУ
Міндоходів в Одеській області від
21.08.2014р. №.

В обґрунтування своєї правової позиції
представник позивача зазначає, що
відповідач неправомірно, в порушення
вимог п. 79.2 ст. 79 ПК України, розпочав та
здійснив податкову перевірку, за
наслідками якої неправомірно було
складено Акт від 01.08.2014 р. №
1933/17-01/НОМЕР_1 про результати
позапланової невиїзної перевірки.

У зв'язку із цим, складений Акт
податкової перевірки та викладені в
ньому обставини не можуть бути
підставами для прийняття рішень про
донарахування платнику податків
грошових зобов'язань з тих чи інших
податків, у тому числі не можуть бути
підставами для прийняття
оскаржуваного податкового
повідомлення - рішення від 21 серпня 2014
р. №.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав заявлені позовні
вимоги з підстав, викладених в
адміністративному позові уточненнях
до нього та наданих в судовому
засіданні поясненнях.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти позову заперечував,
надав до суду письмові заперечення в
обґрунтування заявленої правової
позиції, в яких зазначив, що порушення
TOB «Беверлі рокс» своїх податкових
зобов'язань, приписів господарського
та цивільного законодавства (моральних
засад), угоди, укладені з ФОП ОСОБА_3 на
поставку товару на адресу останнього,
мають протиправний характер. А такий
правочин, внаслідок якого неправомірно
віднесений ПДВ за березень на суму - 15 485
гри. та квітень 2014р. на суму - 21 518 грн. до
складу податкового кредиту по суті
спрямований на незаконне заволодіння
майном держави та суперечить інтересам
держави та суспільства, вважається
таким, що порушує публічний порядок, а
отже згідно з ч. 2 ст. 228 Цивільного
Кодексу є нікчемним.

Крім того, в силу нікчемності угод TOB «
Беверлі рокс» не спроможне було
поставити товар ФОП ОСОБА_3 в березні
2014р. на суму ПДВ - 15486 грн., в квітні 2014р.
на суму ПДВ - 21518 грн. По нікчемності
угод - на суму ПДВ за березень 2014р. -15486
грн. та квітень 2014р. -21518 грн. TOB «Беверлі
рокс» безпідставно виписано податкові
накладні на податкові зобов'язання на
продаж товарів на адресу контрагента -
покупця - ФОП ОСОБА_3. у березні та
квітні 2014р., які не можуть розглядатись
в якості необхідного підтвердження
податкових зобов'язань, оскільки ці
податкові накладні не мають статусу
юридично значимих, чим порушено вимоги
п. 185.1 ст.185, п. 188.1. ст.188, п. 187.1, ст. 187 ПК
України, що в свою чергу призвело до
порушення п.198.3, п. 198.6 ст. 198. п.201.4., п.201.10.
ст.201 ПК України, в результаті чого ФОП
ОСОБА_3 завищено податковий кредит в
березні 2014р. на суму - 15486 грн. та в
квітні 2014р. на суму - 21518 грн., що
призвело до заниження суми ПДВ , яка
підлягає нарахуванню до сплати в
бюджет за підсумками поточного
звітного періоду.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши
пояснення представника позивача,
представника відповідача, дослідивши
обставини, якими обґрунтовуються
позовні вимоги та заперечення,
перевіривши їх доказами, судом
встановлено наступне.

На підставі п. п. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75., л.п.78.1.1
п. 78.1 ст. 78, ст. 79 ПК України та
відповідно до наказу ДПІ у Київському
районі м. Одеси ГУ Міндоходів в
Одеській області від 21.07.14р. №506-п,
проведена позапланова невиїзна
документальна перевірка фізичної
особи - підприємця ОСОБА_3 (і.п.н. НОМЕР_1)
з питань правових відносин з ТОВ
«Беверлі рокс» () за
березень та квітень 2014р.

Копія наказу ДПІ у Київському районі м.
Одеси від 21.07.14р. №506-п про проведення
позапланової невиїзної документальної
перевірки та письмове повідомлення
від 21.07.2014р. № 122 про дату початку
перевірки та місце її проведення -
надіслані засобами поштового зв'язку
на адресу ФОП ОСОБА_4 22.07.2014 року.

Перевірку проведено на підставі
службової записки відділу
адміністрування доходів і зборів
фізичних осіб № 233/17-02 від 22.05.2014 р.; акту
про неможливість проведення
зустрічної звірки з ТОВ «Беверлі рокс»
() по фінансово -
господарським взаємовідносинам з
контрагентами - постачальниками та
контрагентами - покупцями за період
березень, квітень, травень 2014 року від
11.07.2014 р. № 330/10-13-22-03/38984413, надісланий ДПІ
у Києво - Святошинському районі
Київської області Головного
управління Міндоходів в Київській
області; дані інформаційної системи
АІС «Аудит»: підсистема 2.19; дані
інтегрованої автоматизованої,
інформаційної системи ГУ Міндоходів
«податковий блок».

За результатами перевірки було
складено акт № 1933/1701- від 01.08.2014 р.
яким встановлено порушення:

- ч. 1. та ч. 5 ст.203, ч. 1, ч.2 ст. 215, ст. 216, ЦК
України, в частині недодержання вимог
зазначених статей в момент вчинення
правочинів, які не спрямовані на
реальне настання наслідків, що
обумовлені ними по правочинах,
здійснених ФОП ОСОБА_3 при придбанні
товарів (послуг). Товар (послуги), по
вказаних правочинах, не були передані в
порушення ст. 662, 655 та 656 ЦК України.
Відповідно до п. 1, п. 2 ст. 215, п. 1, п. 5 ст.
203, ст.228 ЦК України зазначені правочини
є нікчемними і в силу ст. 216 ЦК України
не створюють юридичних наслідків, крім
тих. що пов'язані з їх недійсністю;

- п. 198.3, п. 198.6 ст.198, п.201.4., п.201.10. ст.201
Податкового кодексу України зі
змінами та доповненнями, в частині
включення до податкового кредиту сум
по господарських - операціях, які не
здійснювались, не пов'язані з
господарською діяльністю, що призвело
до завищення задекларованого
податкового кредиту у березні 2014р. на
суму - 15486 грн. та в квітні 2014р. на суму -
21518 грн.

На підставі акту, 21.08.2014 р. податковим
органом винесено податкове
повідомлення - рішення №, яким
збільшено суму грошового зобов'язання
по податку на додану вартість у сумі 55
506 грн.

Перевіряючи вказані висновки
відповідача та прийняте на їх підставі
оскаржувані податкові
повідомлення-рішення на відповідність
вимогам ч.3 ст. 2 КАС України, судом
встановлено.

Щодо проведення документальної
позапланової невиїзної перевірки
відповідно до ст.78 Податкового кодексу
України від 02.12.2010 року № 2755 - VI, суд
зазначає наступне.

Згідно з пп. 20.1.4 пункту 20.1 статті 20
Податкового кодексу України, органи
державної податкової служби мають
право проводити перевірки платників
податків (крім Національного банку
України) в порядку, встановленому цим
Кодексом.

Відповідно до пп. 75.1.2 п. 75.1 статті 75
Податкового кодексу України,
документальною перевіркою вважається
перевірка, предметом якої є
своєчасність, достовірність, повнота
нарахування та сплати усіх
передбачених цим Кодексом податків та
зборів, а також дотримання валютного та
іншого законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на
контролюючі органи, дотримання
роботодавцем законодавства щодо
укладення трудового договору,
оформлення трудових відносин з
працівниками (найманими особами) та яка
проводиться на підставі податкових
декларацій (розрахунків), фінансової,
статистичної та іншої звітності,
регістрів податкового та
бухгалтерського обліку, ведення яких
передбачено законом, первинних
документів, які використовуються в
бухгалтерському та податковому обліку
і пов'язані з нарахуванням і сплатою
податків та зборів, виконанням вимог
іншого законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на органи
державної податкової служби, а також
отриманих в установленому
законодавством порядку органом
державної податкової служби
документів та податкової інформації, у
тому числі за результатами перевірок
інших платників податків.

Документальна позапланова перевірка
не передбачається у плані роботи
органу державної податкової служби і
проводиться за наявності хоча б однієї
з обставин, визначених цим Кодексом.

Документальною невиїзною перевіркою
вважається перевірка, яка проводиться
в приміщенні органу державної
податкової служби. Підпунктом 78.4
статті 78 Податкового кодексу України
встановлено, що про проведення
документальної позапланової перевірки
керівник органу державної податкової
служби приймає рішення, яке
оформлюється наказом.

Згідно п. 79.1 статті 79 Податкового
кодексу України, документальна
невиїзна перевірка здійснюється у разі
прийняття керівником органу державної
податкової служби рішення про її
проведення та за наявності обставин
для проведення документальної
перевірки, визначених статтями77 та 78
цього Кодексу.

Відповідно до п. 79.2 статті 79
Податкового кодексу України,
документальна позапланова невиїзна
перевірка проводиться посадовими
особами органу державної податкової
служби виключно на підставі рішення
керівника органу державної податкової
служби, оформленого наказом, та за
умови надіслання платнику податків
рекомендованим листом із
повідомленням про вручення або
вручення йому чи його уповноваженому
представнику під розписку копії наказу
про проведення документальної
позапланової невиїзної перевірки та
письмового повідомлення про дату
початку та місце проведення такої
перевірки.

Судом встановлено, що наказ від 21.07.2014 р.
№ 506 -п разом із повідомленням №122 від
21.07.2014 р. надіслано на адресу ФОП ОСОБА_4
22.07.2014 р. рекомендованим листом із
повідомленням, яке доставлено на
адресу позивача 02.08.2014 року.

Тоді, як вбачається із Акту №
1933/1701- від 01.08.2014 р. перевірка
проводилась із 22.07.2014 року по 28.07.2014 року

Отже, дії державної податкової
інспекції у Київському районі м. Одеси
Головного управління Міндоходів в
Одеській області щодо проведення
позапланової невиїзної перевірки
фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, за
результатами якої складений Акт від
01.08.2014 року № 1579/17-01/НОМЕР_1, вчинені з
порушенням приписів п. 79.2 статті 79 ПК
України.

Щодо порушення законодавства про
нарахування податку на додану
вартість, судом встановлено, що в ході
перевірки проведено дослідження
реального здійснення платником
податків господарських операцій з ТОВ
«Беверлі рокс» () за
період березень, квітень 2014 року.

По взаємовідносинам з ТОВ «Беверлі
рокс» встановлено, що ФОП ОСОБА_3 згідно
укладеного Договору купівлі-продажу №
01/02-14 від 01 лютого 2014р. придбав у TOB
«Беверлі Рокс» товар у березні 2014р. на
загальну суму 92 914,98грн., у тому числі
ПДВ 15485,83 грн.; у квітні 2014р. на
загальну суму 129 102,84грн., у тому числі
ПДВ 21517,14грн. (а/с. 30)

Узгодження найменування, кількості
та вартості товару здійснювалось
шляхом оформлення відповідних заявок
на поставку товару, рахунків-фактур,
видаткових накладних, податкових
накладних та здійсненням оплати за
отриманий товар у повному обсязі.

Замовлення товару здійснювалось
шляхом подання TOB «Беверлі Рокс»
відповідних заявок з зазначенням
найменування та кількості товару, який
ФОП ОСОБА_3 мав намір придбати. У разі
наявності та можливості фактичного
постачання товару TOB «Беверлі Рокс»
виставляло рахунки-фактури та
виписувало податкові накладні,
видаткові накладні та здійснювало
передачу товару перевізнику, а саме: TOB
«Автолюкс».

Пунктом 3.5. Договору купівлі-продажу №
01/02-14 від 01 лютого 2014р. встановлено:
«Умови постачання товару: м. Одеса,
склад перевізника TOB «Автолюкс» або TOB
«Нова Пошта».

В свою чергу, судом встановлено, що
товар постачався TOB «Беверлі рокс»
через кур'єрську службу «Автолюкс», що
підтверджується квитанціями про
видачу багажу №1776383 від 17.03.2014р., № 1776538
від 28.04.2014р.

Як зазначив представник позивача в
судовому засіданні асортимент товару
та його кількість була достатньою для
користування послугами кур'єрської
служби доставки, без оренди
спеціальних транспортних засобів та
інше.

Після фактичного отримання товару ФОП
ОСОБА_3 сплачував його вартість шляхом
перерахування коштів на розрахунковий
рахунок Продавця - TOB «Беверлі Рокс»,
так вартість товару, отриманого у
березні 2014р. була сплачена 08.04.2014р., а
вартість товару, отриманого у квітні
2014р. була сплачена 12.05.2014р., що
підтверджується виписками по рахункам
за 08.04.2014р. таза 12.05.2014р.

Отже, розрахунки за отриманий товар
здійснювались відповідно з умовами п.
3.7. п.3.8 Договору купівлі-продажу № 01/02-14
від 01 лютого 2014р.

Крім того, судом встановлено та
матеріалами справи підтверджено, що
придбання ФОП ОСОБА_3 товару у TOB
«Беверлі рокс» безпосередньо пов'язано
з підприємницькою діяльністю позивача,
а саме: ФОП ОСОБА_3 придбав товар для
його подальшої реалізації, що
підтверджується договором поставки №
001/01-14 від 01.01.2014 р. (а/с. 58-60), договором
постачання № 73 від 03.02.2014 р. (а/с. 61-63),
податковими та видатковими накладними
(а/с. 64 - 101).

Податковим органом в свою чергу під час
проведення перевірка досліджено
зазначені господарські операції та
встановлено, що угоди - укладені TOB
«Беверлі Рокс» та такі що виконувались
протягом перевіряємого періоду - з
покупцями останнього товарів не
спричиняють реального настання
правових наслідків, а також відсутні
об'єкти, які підпадають під визначення
ст.185 ПК України. Дані, відображені у
вищезазначених деклараціях з податку
на додану вартість в частині
реалізації продукції TOB «Беверлі Рокс»
(код за ) - не є дійсними.

Також податковий орган вказує, що дані
які містяться в базі даних ЄДР виданих
та отриманих накладних встановлено, що
за перевіряємий період TOB «Беверлі
Рокс» (код за ) формує
податковий кредит за рахунок
відображення операцій з купівлі
скетч-карта, а податкові зобов'язання
за рахунок відображення операцій з
продажу на користь контрагентів -
покупців (винагорода за посередницькі
послуги, сітка фасадна, лампа
зберігаюча, універсальний силікон).

Отже, у зв'язку з не підтвердженням
придбання TOB «Беверлі Рокс» (код за
) придбання товарів (послуг)
у контрагентів - постачальників
неможливо підтвердити операції з
продажу на користь покупців за
відповідні періоди, а отже вбачається
здійснення обриву ланцюгу постачання
товару, спрямованих на здійснення
операцій надання податкової вигоди
переважно з контрагентами,, які не
виконують свої податкові зобов'язання,
з метою штучного формування валових
витрат, податкового кредиту та
податкових зобов'язань, які не мають
реального товарного характеру.

Проте, з таким висновком податкового
органу щодо нікчемності укладеної
позивачем з ТОВ «Беверлі Рокс» угоди
суд погодитись не може.

Відповідно до статті 202 Цивільного
кодексу України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Правочини можуть бути
односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу
України встановлено, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу
України підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Статтею 174 Господарського кодексу
України встановлено, що господарські
зобов'язання можуть виникати, зокрема,
з господарського договору та інших
угод, передбачених законом, а також з
угод, не передбачених законом, але
таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу
України (далі - ЦК України) правочнном є
дія особи, спрямована на набуття, зміну
або припинення цивільних прав та
обов'язків.

У статті 203 ЦК України наведено
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину:

1. Зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Законом закріплено презумпцію
правомірності правочину: правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним (ст. 204
ЦК). З наведеного випливає, що правочин
(договір) є правомірним, а отже й
дійсним. Неправомірність (недійсність)
правочину повинна бути прямо
передбачена законом або встановлена
рішенням суду, що набрало законної
сили.

Відповідно до Пленуму Верховного суду
України від 06 листопада 2009 року №9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» встановлений перелік
правочинів, які є нікчемними як такі, що
порушують публічний порядок,
визначений статтею 228 ЦК:

1) правочини, спрямовані на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина;

2) правочини, спрямовані на знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на
суспільні, економічні та соціальні
основи держави, зокрема: правочини,
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу - землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (стаття 14 Конституції
України); правочини щодо відчуження
викраденого майна; правочини, що
порушують правовий режим вилучених з
обігу або обмежених в обігу об'єктів
цивільного права тощо. Усі інші
правочини, спрямовані на порушення
інших об'єктів права, передбачені
іншими нормами публічного права, не є
такими, що порушують публічний порядок.
При кваліфікації правочину за статтею
228 ЦК має враховуватися вина, яка
виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін. Доказом вини може
бути вирок суду, постановлений у
кримінальній справі, щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним тощо.

Акт перевірки не тільки не містить
таких посилань, а й не доводить умислу
ФОП ОСОБА_3 щодо порушення публічного
порядку, не містить посилання і на те, в
чому таке порушення полягає.

Згідно частин 2, 3 статті 215 ЦК України,
якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин). Визнання
правочину недійсним судом не
вимагається лише у тому випадку, якщо
його недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин).

Згідно статті 228 ЦК України правочин,
який порушує публічний порядок, є
нікчемним. Правочин вважається таким,
що порушує публічний порядок, якщо він
був спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Недійсними правочини можуть вважатися
лише за умови доведеності фактів, що
свідчать про нікчемність даного
правочину. Укладені між позивачем
правочини відповідають обов'язковим
загальним вимогам, що передбачені
статтею 203 Цивільного Кодексу України,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину. Оскільки при
укладенні договорів не порушено жодної
з перелічених умов, такий правочин не
може тягнути за собою його недійсність.

Як вбачається із змісту Акту перевірки
висновок відповідача про нікчемність
правочинів є необгрунтованим, оскільки
ним не наведено жодної підстави та не
надано належних доказів вважати
укладені позивачем угоди - нікчемними
правочинами.

Відповідно до частин 1, 5 статті 203 ЦК
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства та має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочини, зазначені в акті перевірки,
до теперішнього часу не визнані
недійсними у судовому порядку. Згідно
статті 216 ЦК України до моменту
визнання правочину недійсним або
нікчемним правові наслідки, а саме те,
що недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю - не
настають.

Відповідно до ст. 234 ЦК України
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином.

У п. 24 Постанови Пленуму від 06.11.2009 № 9
Верховний Суд України відзначив, що для
визнання правочину фіктивним
необхідно встановити наявність умислу
всіх сторін правочину. Саме по собі
невиконання правочину сторонами не
означає, що укладено фіктивний
правочин. Якщо сторонами не вчинено
будь-яких дій на виконання такого
правочину, суд ухвалює рішення про
визнання правочину недійсним без
застосування будь-яких наслідків. У
разі якщо на виконання правочину було
передано майно, такий правочин не може
бути кваліфікований як фіктивний.

Частиною 1 статті 207 Господарського
кодексу України (далі - ГК України)
встановлено, що господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Частиною 2 статті 207 ГК України
встановлено, що недійсною може бути
визнано також нікчемну умову
господарського зобов'язання, яка
самостійно або в поєднанні з іншими
умовами зобов'язання порушує права та
законні інтереси другої сторони або
третіх осіб. Нікчемними визнаються,
зокрема, такі умови типових договорів і
договорів приєднання, що: виключають
або обмежують відповідальність
виробника продукції, виконавця робіт
(послуг) або взагалі не покладають на
зобов'язану сторону певних обов'язків;
допускають односторонню відмову від
зобов'язання з боку виконавця або
односторонню зміну виконавцем його
умов; вимагають від одержувача товару
(послуги) сплати непропорційно
великого розміру санкцій у разі
відмови його від договору і не
встановлюють аналогічної санкції для
виконавця.

Суд вважає за необхідне зазначити, що
умовою для визнання недійсним
правочину, який суперечить інтересам
держави та суспільства, є встановлення
умислу в діях осіб, що уклали такий
правочин. При цьому носіями
протиправного умислу юридичних
осіб-сторін такого правочину є
посадові особи цих юридичних осіб.

Під час перевірки податковий орган не
встановив обставин, які б свідчили про
умисел ФОП ОСОБА_3 на укладення
договору з контрагентом без наміру
створити наслідки, які передбачені
договором.

Відтак, протиправного умислу сторін,
зокрема позивача, на укладення
фіктивного правочину не встановлено,
що виключає його кваліфікацію як
недійсного. З огляду на відсутність
доказів умислу сторін, вищезгадані
правочини не можуть вважатися
нікчемними як такі, що порушують
публічний порядок за ст. 228 ЦК України.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», господарською
операцією є дія або подія, яка викликає
зміни в структурі активів та
зобов'язань, власному капіталі
підприємства. Таким чином визначальною
ознакою господарської операції є те, що
вона повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

Статтею 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» визначено, що
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Отже, первинним документом є документ,
який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення.

При цьому, податковий облік формують не
самі по собі цивільні правочини, а саме
господарські операції, тобто фактичний
рух активів та/або зміни власного
капіталу чи зобов'язань платника
податку. Тобто, факт вчинення певних
господарських операцій, та
правомірність подальшого відображення
(проведення) їх у бухгалтерському та
податковому обліку, можливо
досліджувати лише на підставі вивчення
та дослідження первинних документів
платника податків, наявність та
законність складення яких, як фактично,
так і юридично, буде підтвердженням
здійснення таких операцій.

Під час розгляду справи відповідачем
не було надано жодних доказів, які б
свідчили про визнання судом недійсним
(нікчемним) правочинів, вчинених
позивачем та контрагентами у
перевіряємий податковим органом
період.

В свою чергу, позивачем спростовані
висновки відповідача щодо відсутності
реальних операцій, шляхом надання
копій первинних документів. Зокрема,
судом встановлено факт укладення
договору з контрагентом, виконання
вищезазначеного договору
підтверджуються наявними в матеріалах
справи первинними документами.

На виконання умов договору № 01/02-14 від
01.02.2014 року укладеного з ТОВ «Беверлі
Рокс» позивачем надано: видаткові та
податкові накладні, рахунки - фактура,
договори поставки, довідку про рух
коштів по рахунку в кореспонденції з
рахунком зазначеного контрагента та
документи, що підтверджують подальшої
реалізації продукції (а.с.31-63).

Наведене відповідає положенням листа
Вищого адміністративного суду України
від 02.06.2011 року № 742/11/13-11 «Щодо
однакового застосування
адміністративними судами окремих
приписів Податкового кодексу України
та Кодексу адміністративного
судочинства України», в якому
зазначено, що оцінюватися при
дослідженні факту здійснення
господарської операції повинні
відносини безпосередньо між
учасниками тієї операції, на підставі
якої сформовані дані податкового
обліку.

Реальність господарських операцій,
здійсненої позивачем з ТОВ «Беверлі
Рокс» у перевіряємий період, а саме
фактичне набуття матеріальних
цінностей та результатів послуг,
підтверджується наявними в матеріалах
справи доказами.

У інформаційному листі Вищого
адміністративного суду України №
1112/11/13-10 від 20.07.2010 року «Проблемні
питання застосування законодавства у
справах за участю органів державної
податкової служби» зазначено, що
правочини, які посягають на суспільні,
економічні та соціальні основи
держави, зокрема є: правочини,
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу - землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (стаття 14 конституції
України); правочини щодо відчуження
викраденого майна; правочини, що
порушують правовий режими вилучення з
обігу або обмеження в обігу об'єктів
цивільного права, тощо. При
кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК
України має враховуватися вина, яка
виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін. Доказом вини може
бути вирок суду, постановлений у
кримінальній справі, щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним, тощо. Відповідачем не
надані докази щодо наміру порушити
публічний порядок сторонами правочину,
а саме не надано відповідного вироку
суду, як доказу вини.

Судом відхиляються доводи відповідача
стосовно нікчемності взаємовідносин
ФОП ОСОБА_3 з зазначеним контрагентом,
які відображені у акті перевірки,
стосовно того, що вказані господарські
операції не підтверджуються стосовно
врахування реального часу здійснення
операцій, місцезнаходження майна,
наявності необхідних трудових
ресурсів, транспортних засобів та
іншого майна, які економічно необхідні
для здійснення такої діяльності, що
свідчить про відсутність необхідних
умов результатів відповідної
господарської, економічної діяльності,
технічного персоналу, основних фондів
і транспортних засобів, оскільки для
того, щоб здійснювати купівлю-продаж та
перевезення товарів не є обов'язковим
наявність трудових ресурсів,
транспортних засобів, технічного
персоналу тощо.

За таких обставин, суд вважає, що
висновки відповідача, викладені в акті
перевірки від 05.09.2013 року № 32/22-214/35818241
щодо нікчемності угоди, укладеної ФОП
ОСОБА_4 з ТОВ «Беверлі Рокс» є
недоведеними та необґрунтованими, у
зв'язку з чим оскаржуване податкове
повідомлення-рішення, є протиправними
та таким, що підлягає скасуванню.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 Податкового
кодексу України податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку.

Відповідно до 198.4 ст. 198 Податкового
кодексу України якщо платник податку
придбає (виготовляє) товари/послуги та
необоротні активи, які призначаються
для їх використання в операціях, що не є
об'єктом оподаткування або
звільняються від оподаткування, то
суми податку, сплачені (нараховані) у
зв'язку з таким придбанням
(виготовленням), не відносяться до
податкового кредиту зазначеного
платника.

Пунктом 198.6 цієї ж статті встановлено,
що не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними (або
підтверджені податковими накладними,
оформленими з порушенням вимог статті
201 цього Кодексу).

Позивачем було надано всі необхідні та
належним чином складені первинні
документи, тобто податкові накладні,
видаткові накладні, акти отримання
вантажу що підтверджується
матеріалами справи. Вказані податкові
накладні були включені позивачем до
реєстру отриманих та виданих
податкових накладних за відповідні
періоди та на підставі них
здійснювалося формування податкового
кредиту за даний період.

За таких обставин, враховуючи те, що
позивачем доведено факт здійснення
господарської операцій з ТОВ «Беверлі
Рокс» було правомірно віднесено до
податкового кредиту суму ПДВ.

Таким чином, податкове повідомлення -
рішення № від 21.08.2014 року є
необґрунтованим та протиправним.

Відповідно до п. 6 розділу 1, п. 5.2 розділу
2 Порядку оформлення результатів
документальних перевірок з питань
дотримання податкового, валютного та
іншого законодавства, затвердженого
наказом Державної податкової
адміністрації України N 984 від 22.12.2010,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 12 січня 2011 р. за N 34/18772
факти виявлених порушень податкового,
валютного та іншого законодавства,
контроль за дотриманням якого
покладено на органи державної
податкової служби, викладаються в акті
документальної перевірки чітко,
об'єктивно та в повній мірі, із
посиланням на первинні або інші
документи, які зафіксовані в
бухгалтерському та податковому обліку,
що підтверджують наявність зазначених
фактів.

У разі встановлення перевіркою
порушень податкового законодавства за
кожним відображеним в акті фактом
порушення необхідно зокрема зазначити
первинні документи, на підставі яких
вчинено записи у податковому та
бухгалтерському обліку, навести
регістри бухгалтерського обліку,
кореспонденцію рахунків операцій та
інші документи, пов'язані з обчисленням
і сплатою податків і зборів, та докази,
що підтверджують наявність факту
порушення.

Відповідачем не доведені висновки щодо
порушень позивачем норм чинного
законодавства та відповідно
правомірність своїх рішень.

Згідно листів Вищого
адміністративного суду України від
01.11.2011 року № 1936/11/13-11, №
742/11/13-11 від 02.06.2011 року та № 1112/11/13-10 від
20.07.2010 року вбачається, що саме до
компетенції судів віднесено
дослідження та встановлення факту
реальності здійснення господарської
операції та руху активів у процесі
господарської діяльності.

Отже, актом перевірки, не встановлено
жодного фактичного порушення вимог
наведених норм законодавства, яке б
позбавляло позивача права на
формування податкового кредиту у
перевіряємий період.

Податковий кодекс України не ставить
право позивача на формування податку
на додану вартість в залежність від
факту підтвердження сплати податку
на додану вартість його контрагентами
або в залежність від наявності чи
відсутності контрагента позивача за
своїм місцезнаходженням після
здійснення господарської операції.

При цьому, слід зазначити, що ні чинний
Податковий кодекс України, ні
Бюджетний кодекс України, не ставлять в
залежність право платника податку на
податковий кредит, формування
податкового кредиту та відшкодування
податку на додану вартість від
дотримання вимог податкового
законодавства іншими суб'єктами
господарювання, зокрема, контрагентами
позивача по всьому ланцюгу постачання
товару/послуг.

Статтями 61, 67 Конституції України
встановлено, що кожен зобов'язаний
сплачувати податки і збори в порядку і
розмірах, встановлених законом.
Юридична відповідальність особи має
індивідуальний характер.

Якщо контрагент не виконав свого
зобов'язання по сплаті податку до
бюджету, то це тягне відповідальність
та негативні наслідки саме щодо цієї
особи. Зазначена обставина, не є
підставою для позбавлення платника
податку права на відшкодування податку
на додану вартість у разі, якщо
останній виконав усі передбачені
законом умови щодо отримання такого
відшкодування та має всі документально
підтвердження розміру свого
податкового кредиту.

Відповідної правової позиції
дотримується і Вищий адміністративний
Суд України у своїх ухвалах від
09.11.2011р. № К-1837/10, від 15.09.2011р. № К-24505/10,
від 08.11.2011р. № К-46076/09 та постанові 14.11.2012
р. № К/9991/50772/12.

Статтею 8 Кодексу адміністративного
судочинства України передбачено, що
суд, при вирішенні справи, керується
принципом верховенства права,
відповідно до якого, зокрема, людина, її
права та свободи, визнаються найвищими
цінностями та визначають зміст і
спрямованість діяльності держави. Суд
застосовує принцип верховенства права
з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

Так, Європейський Суд з прав людини у
своєму рішенні від 22.01.2009 р.(«Булвес «АД
проти Болгарії») зазначив, що платник
податку не повинен нести наслідків
невиконання постачальником його
зобов'язань зі сплати податку і в
результаті сплачувати ПДВ другий раз.
На думку Європейського Суду, такі
вимоги стали надмірним тягарем для
платника податку, що порушило
справедливий баланс, який повинен
підтримуватися між вимогами
суспільного інтересу та вимогами
захисту права власності. Право на
податковий кредит, є «власністю» у
розумінні статті 1 Протоколу № 1,
яке повинно розглядатися як таке, що
виникло у момент повного виконання нею
своїх зобов'язань щодо податкової
звітності з ПДВ. Визнання права на
нарахування податкового кредиту було
поставлено в залежність від виконання
обов'язків постачальником, в той час,
коли це не залежало від волі одержувача
поставки - застосування відповідних
положень Закону «Про ПДВ», стало не
передбаченим і самовільним. Платник
податку не має абсолютно ніяких
повноважень відслідковувати,
контролювати і забезпечувати
виконання постачальником його
обов'язків із складення та подання
декларації з ПДВ, а також, обов'язку зі
сплати ПДВ (п.43, п.69 зазначеного вище
рішення Європейського Суду).

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського Суду з прав
людини», практика Європейського Суду з
прав людини, є джерелом права та
свідчить про те, що якщо державні
органи мають інформацію про
зловживання в системі оподаткування
конкретною компанією, вони повинні
застосовувати відповідні заходи саме
до цього суб'єкту, а не розповсюджувати
негативні наслідки на інших осіб, при
відсутності зловживання з їх боку
(рішення Європейського Суду від 09.01.2007
р. у справі «Інтерсплав проти України»).

Статтею 19 Конституції України
передбачено, що органи державної влади
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Відповідно до ст. 69 Кодексу
адміністративного судочинства України
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

За таких обставин, суд приходить до
висновку, що відповідачем не доведено
правомірність винесення оскаржуваного
податкового повідомлення-рішення від
21.08.2014 року, а тому вважає за необхідне
позовні вимоги ФОП ОСОБА_3
задовольнити повністю.

Керуючись ст. ст. 6-8, 71, 86, 158-163, 167,
186, 254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити
повністю.

Визнати протиправними дії державної
податкової інспекції у Київському
районі м. Одеси Головного управління
Міндоходів в Одеській області щодо
проведення позапланової невиїзної
перевірки фізичної особи - підприємця
ОСОБА_3, за результатами якої складений
Акт від 01.08.2014 року № 1579/17-01/НОМЕР_1 «Про
результати позапланової виїзної
перевірки фізичної особи - підприємця
ОСОБА_3 (і.п.н.НОМЕР_1) з питань правових
відносин з ТОВ «Беверлі Рокс» () за березень - квітень 2014
року».

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення - рішення ДПІ у
Київському районі м. Одеси ГУ
Міндоходів в Одеській області від
21.08.2014 року №.

Постанова набирає законної сили в
порядку і строки, встановлені ст. 254 КАС
України.

Постанова може бути оскаржена до
Одеського апеляційного
адміністративного суду через Одеський
окружний адміністративний суд шляхом
подання апеляційної скарги протягом
десяти днів з моменту отримання копії
постанови з одночасним поданням її
копії до суду апеляційної інстанції.

Суддя
Потоцька Н. В.

Визнати протиправними дії
державної податкової інспекції у
Київському районі м. Одеси Головного
управління Міндоходів в Одеській
області щодо проведення позапланової
невиїзної перевірки фізичної особи -
підприємця ОСОБА_3, за результатами
якої складений Акт від 01.08.2014 року №
1579/17-01/НОМЕР_1 «Про результати
позапланової виїзної перевірки
фізичної особи - підприємця ОСОБА_3
(і.п.н.НОМЕР_1) з питань правових
відносин з ТОВ «Беверлі Рокс» () за березень - квітень 2014
року».

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення - рішення ДПІ у
Київському районі м. Одеси ГУ
Міндоходів в Одеській області від
21.08.2014 року №.

22 вересня 2014 року.