Справа № 2а-967/09/0270
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2014-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" серпня 2014 р. м. Київ
К/9991/31525/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Карася О.В. (головуючого), Голубєвої
Г.К., Рибченка А.О.,

при секретарі судового засідання
Гончар Н.О.,

за участю представника відповідача
Македонського О.В., представники
позивача в судове засідання не
з'явились, про дату, час та місце
судового засідання повідомлені
належним чином, -

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у м. Вінниці на
постанову Вінницького окружного
адміністративного суду від 24.12.2010,
постанову Вінницького окружного
адміністративного суду від 05.01.2011 та
ухвалу Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 05.05.2011 по
справі № 2а-967/09/0270

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Мегаспорт"

до Державної податкової
інспекції у м. Вінниці

про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В:

Товариством до суду заявлений позов
про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень Державної
податкової інспекції від 07.02.2003 №
/0, яким позивачеві донараховано
податок на додану вартість (далі - ПДВ) у
сумі 1 254 315,00 грн., та від 07.02.2003 № /0,
яким донараховано податок на прибуток
на загальну суму 3 942 780,00 грн.

Справа розглядалась судами
неодноразово.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 21.01.2009 К-16639/07 рішення судів
першої та апеляційної інстанцій
скасовано, справу направлено на новий
розгляд до суду першої інстанції з тих
підстав, що самі по собі певні
процедурні порушення проведення
перевірки та складання акту перевірки
не можуть бути безумовною підставою
для висновку про неправомірність
визначення платнику податків
податкових зобов'язань.

Постановою Вінницького окружного
адміністративного суду від 24.12.2010 позов
задоволено, визнано протиправним та
скасовано податкове повідомлення
рішення від 07.02.2003 №/0. Стосовно
позовної вимоги про скасування
податкового повідомлення - рішення від
07.02.2003 № /0, з приводу якої сторони
подавали докази і давали пояснення,
судове рішення ухвалено не було, що
стало підставою для ухвалення
Вінницьким окружним адміністративним
судом постанови від 05.01.2011, якою визнано
протиправним та скасовано податкове
повідомлення рішення від 07.02.2003 №
/0.

Ухвалою Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 05.01.2011
постанову Вінницького окружного
адміністративного суду від 24.12.2010 та
постанову Вінницького окружного
адміністративного суду 05.01.2011 залишено
без змін.

Не погодившись із судовими рішеннями
суду першої та апеляційної інстанції,
відповідач до Вищого
адміністративного суду України подав
касаційну скаргу, де посилаючись на
порушення судами норм матеріального та
процесуального права, просить
зазначені судові рішення скасувати та
прийняти нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позову в повному обсязі.

Переглянувши матеріали справи і
касаційну скаргу, заслухавши доповідь
судді, Вищий адміністративний суд
України зазначає наступне.

Судами першої і апеляційної інстанцій
встановлено та підтверджено
матеріалами справи, що Державною
податковою інспекцією проведена
виїзна планова перевірка позивача з
питань дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.10.2001 по 31.08.2002 за підсумками
якої складено акт від 20.01.2003 №26/26-21-02.

У ході вказаної перевірки працівниками
Державної податкової інспекції було
встановлено порушення позивачем пп. 5.2.1
п. 5.2 ст. 5 Закону України від 28.12.1994 №
334/94-ВР "Про оподаткування прибутку
підприємств" (далі - Закон № 334/94-ВР) та
пп. 7.4.1, пп. 7.4.4 та пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону
України від 03.04.1997 № 168/97-ВР "Про податок
на додану вартість" (далі - Закон №
168/97-ВР), що призвело до заниження
податку на прибуток та ПДВ.

Зазначені висновки податкового органу,
як власне і касаційна скарга,
мотивовані тим, що укладені позивачем
договори комісії, позики, поруки,
доручення, довічного управління, не
належать до операцій з передачі
товарів та не передбачають передачу
права власності, проте, оскільки
позивачем фактично було здійснено
виписку податкових накладних, то, на
думку контролюючого органу, відбувався
продаж (поставка) товару, що відповідно
до п. 3.1 ст. 3 Закону № 168/97-ВР є об'єктом
оподаткування податком на додану
вартість. Також податкова інспекція
зазначає, що залучені позивачем кошти у
позику включаються до валового доходу,
згідно з пп. 4.1.6 п. 4.1 ст.4 Закону України
"Про оподаткування прибутку
підприємств" як доходи від
позареалізаційних операцій, оскільки
нормами вказаного Закону, зокрема п. 7.9
ст. 7, не передбачено віднесення коштів
або вартості майна, що повертаються за
договорами позики, на валові витрати.

На підставі акта перевірки та
результатів адміністративного
оскарження Державна податкова
інспекція прийняла оспорювані
податкові повідомлення-рішення.

Так, відповідно до абз. 2 п. 4.7 ст.4 Закону
№ 168/97-ВР у випадках коли платник
податку здійснює діяльність з продажу
товарів, отриманих у межах договорів
комісії (консигнації), поруки,
доручення, довірчого управління, інших
цивільно-правових договорів, що
уповноважують такого платника податку
(далі - комісіонера) здійснювати продаж
товарів від імені та за дорученням
іншої особи (далі - комітента) без
передання права власності на такі
товари, базою оподаткування є продажна
вартість цих товарів, визначена у
порядку, встановленому цим Законом.
Датою збільшення податкових
зобов'язань комісіонера є дата,
визначена за правилами, встановленими
пунктом 7.3 цього Закону, а датою
збільшення суми податкового кредиту
комісіонера є дата перерахування
коштів на користь комітента або
надання останньому інших видів
компенсації вартості зазначених
товарів. При цьому датою збільшення
податкових зобов'язань комітента є
дата отримання коштів або інших видів
компенсації вартості товарів від
комісіонера.

У разі коли платник податку (далі -
повірений) здійснює з придбання
товарів (робіт, послуг) за дорученням та
іншої особи (далі - довіритель), датою
збільшення кредиту такого повіреного є
дата перерахування коштів на користь
продавця таких товарів або надання
інших видів компенсації вартості таких
товарів, а датою збільшення податкових
зобов'язань є дата передання таких
товарів довірителю. При цьому
довіритель не збільшує податковий
кредит на суму коштів, перерахованих
(переданих) повіреному, але має право на
збільшення податкового кредиту у
податковий період отримання товарів
(робіт, послуг), придбаний повіреним за
його дорученням.

Системний аналіз наведених норм Закону
дає підстави для висновку, що при
здійсненні платником податку поставки
товарів, отриманих у межах договорів
доручення, комісії, довірчого
управління, що уповноважують такого
платника податку здійснювати поставку
товарів від імені та за дорученням
іншої особи без передання права
власності на такі товари, визначати
базу оподаткування з таких операцій і
збільшувати податкові зобов'язання
слід за правилами, встановленими п. 7.3
цього Закону.

Судами попередніх інстанцій, на
підставі досліджених ними первинних
документів, було встановлено, що
позивачем податкові зобов'язання з ПДВ
за фактично проведеними
господарськими договорами (комісії,
поруки, доручення, довірчого
управління) визначались у
відповідності до п. 4.7. ст. 4. Закону
України "Про податок на додану
вартість", що на думку колегії Вищого
адміністративного суду України є
правильним та обґрунтованим.

З огляду на зазначене у суду відсутні
правові підстави для висновку про
законність оскарженого податкового
повідомлення-рішення від 07.02.2003 №
/0.

Щодо віднесення податковим органом до
складу валових доходів позивача
коштів, отриманих від суб'єктів
підприємницької діяльності за
договорами позики суд зазначає
наступне.

У відповідності до ст. 374 Цивільного
кодексу України, чинного на час
укладенні договорів, за своєю правовою
природою договір позики не передбачає
виникнення у позичальника права
власності на надані йому гроші або
речі, визначені родовими ознаками і
обов'язковою умовою має повернення
позикодавцеві таку ж суму грошей або
рівну кількість речей того ж роду і
якості. Внаслідок цього, саме отримання
грошових коштів, на дату здійснення
господарських операцій за договором
позики не може свідчити про отримання
суб'єктом господарювання доходу,
оскільки таке джерело надходження
коштів має у наслідку виникнення
боргового зобов'язання.

Судами попередніх інстанцій було
встановлено, що укладені позивачем
договори є договорами поворотної
фінансової позики (допомоги), що
укладені на умовах поворотності
грошових коштів та містять кінцевий
термін їх повернення.

Згідно п. 4.1 ст. 4 Закону № 168/97-ВР
валовий доход - загальна сума доходу
платника податку від усіх видів
діяльності, отриманого (нарахованого)
протягом звітного періоду в грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах як на території України, її
континентальному шельфі, виключній
(морській) економічній зоні, так і за їх
межами.

Як вірно зазначили суди попередніх
інстанцій норми Закону України "Про
оподаткування прибутку підприємств" (в
редакції що діяла на момент здійснення
господарських операцій) не
передбачають включення поворотної
фінансових позик (допомоги) до валового
доходу підприємства.

За таких обставин суди попередніх
інстанцій цілком правомірно скасували
від 07.02.2003 № /0.

Крім того, для з'ясування обставин, що
мають значення для справи і потребують
спеціальних знань, проведено судову
економічно-бухгалтерську експертизу,
за результатами якої було надано
висновок від 16.08.2010, відповідно до якого
висновки контролюючого органу щодо сум
скоригованого валового доходу
документально не підтверджуються, як
не підтверджено і правильність
визначення податковою інспекцією
загальної суми витрат. Підстав не
довіряти висновкам вказаної
експертизи немає.

Відповідно до ч. 1 ст. 168 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд, що ухвалив судове рішення, може з
власної ініціативи прийняти додаткову
постанову якщо щодо однієї із позовних
вимог, з приводу якої досліджувалися
докази, чи одного з клопотань не
ухвалено рішення.

Враховуючи зазначене, колегія суддів
також погоджується з тим, що судом
першої інстанції 05.01.2011 фактично була
прийнята додаткова постанова, а не
зазначення в її назві "додаткова", не є
підставою для скасування даного
рішення, оскільки зазначене не
призвело до будь-яких порушень прав чи
інтересів сторін, не вплинуло ні на
зміст, ні на форму прийнятого рішення, а
також не змінило його суті.

За таких обставин переглянуті судові
рішення першої та апеляційної
інстанцій у справі відповідають
приписам чинного законодавства, а
доводи касаційної скарги визнаються
непереконливими.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у м. Вінниці залишити без
задоволення.

Постанову Вінницького окружного
адміністративного суду від 24.12.2010,
постанову Вінницького окружного
адміністративного суду від 05.01.2011 та
ухвалу Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 05.05.2011 по
справі № 2а-967/09/0270 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і оскарженню не підлягає,
крім як з підстав, у строк та в порядку,
визначеними ст. ст. 237-2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий
О.В. Карась

Судді
Г.К. Голубєва

А.О. Рибченко