Справа № 815/4630/14
Суддя: Балан Я. В.
Дата ухвалення: 2014-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/4630/14
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2014 року

13 год. 15 хв.

У залі судових засідань № 31

Одеський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді
- Балан Я.В.

при секретарі судового засідання
- Мураховській А.І.

за участю сторін:

позивач
- ОСОБА_2

перекладач -
ОСОБА_1

представник відповідача
- Ващіліна Н.С. (за довіреністю)

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом ОСОБА_2 до Головного управління
ДМС України в Одеській області про
визнання неправомірним та скасування
рішення № 139 від 01.08.2014 року Головного
управління ДМС України в Одеській
області, яким позивачу відмовлено в
оформленні документів для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, зобов'язання Головне
управління ДМС України в Одеській
області прийняти стосовно позивача
рішення про оформлення документів для
вирішення питання стосовно визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, -

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного
адміністративного суду з позовом
звернувся ОСОБА_2 до Головного
управління ДМС України в Одеській
області про визнання неправомірним та
скасування рішення № 139 від 01.08.2014 року
Головного управління ДМС України в
Одеській області, яким позивачу
відмовлено в оформленні документів для
вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, зобов'язання
Головне управління ДМС України в
Одеській області прийняти стосовно
позивача рішення про оформлення
документів для вирішення питання
стосовно визнання біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту.
Позовні вимоги обґрунтовую тим, що
рішення відповідача є необґрунтованим
та неправомірним, оскільки не містить
обґрунтованих підстав відмови в
оформленні документів для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту. Заява позивача про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту не може вважатись
очевидно необґрунтованою, адже заявник
має явні ознаки біженця, а відповідачем
не було здійснено належним чином
аналізу інформації по країні
походження заявника, у зв'язку із чим,
органом міграційної служби на думку
позивача, прийнято рішення стосовно
позивача, яке може наражати його на
небезпеку повернення до країни
походження та незаконного арешту або
завдання іншої шкоди.

В судовому засіданні позивач підтримав
позовні вимоги, надав пояснення та
просив суд задовольнити їх повністю, з
підстав, викладених в
адміністративному позові (аркуші
справи 3-6).

Представник відповідача у судовому
засіданні позов не визнала, проти його
задоволення заперечувала повністю та
просила відмовити у задоволенні
позовних вимог, мотивуючи тим, що за
результатами проведеної співбесіди та
розгляду особової справи позивача з
урахуванням інформації по країні
походження та індивідуальних обставин,
за результатами аналізу відповідності
заяви вимогам п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» було встановлено
відсутність підстав вважати, що
позивач має обґрунтовані побоювання
стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переслідувань. Також, було
підтверджено й відсутність умов,
передбачених п. 13 ч. 1 ст. 1 вказаного
Закону, які можуть бути розглянуті в
контексті надання позивачу
додаткового захисту через
недоведеність фактів побоювання
застосування до нього смертельної кари
або виконання вироку про смертну кару
чи тортур, нелюдського або такого, що
принижує гідність, поводження чави
покарання. Щодо доводів позивача про не
дослідження відповідачем інформації
по країні походження, у зв'язку із чим
прийнято рішення що може наражати його
на небезпеку у разі повернення до
країни походження та незаконного
арешту або завдання іншої шкоди,
відповідач вказує на те, що з аналізу
особової справи вбачається, що країни
походження позивач покинув легально на
підставі національного паспорту, який
дійсний до 05.08.2014 року та студентської
візи, яка була дійсною до 18.10.2010 року.
Будь-яких переслідувань за расовою,
національною, релігійною належністю,
політичними поглядами він не зазнавав.
Крім того, не було надано жодного
переконливого доказу на підтвердження
реального ризику бути підданим
смертній карі, виконанню вироку про
смертну кару, тортурам, нелюдському або
такому, що принижує гідність,
поводженню чи покаранню. Умови, за яких
особа не визнається біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, наведені у ст. 6
вищезазначеного Закону. Так,
дослідивши заявлені позивачем
обставини та інформацію по країні
походження, орган міграційної служби
правомірно прийняв рішення, яким
відмовив в оформленні документів для
вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту громадянину
Гвінеї ОСОБА_2 (аркуші справи 36-39).

Вивчивши матеріали справи, заслухавши
пояснення сторін, дослідивши обставини
якими обґрунтовуються вимоги та
заперечення, докази, якими вони
підтверджуються, суд вважає, що у
задоволенні адміністративного позову
слід відмовити повністю з наступних
підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Гвінеї,
уродженець міста Конакрі, останнє
постійне місце проживання на території
країни громадянського походження -
АДРЕСА_1, за національністю - гвінеєць,
етнічна група - сусу, за
віросповіданням - мусульманин.
Неодружений. Освіта повна вища. Країну
постійного проживання покинув 12.11.2009
року авіарейсом м. Конакрі (Гвінея) - м.
Касабланка (Марокко) - м. Стамбул
(Туреччина) - м. Одеса (Україна)
на підставі національного паспорта №
НОМЕР_1, віза типу НОМЕР_2 (аркуші справи
51-54, 60-63, 64, 73-75, 77-85).

З матеріалів справи вбачається, що
28.07.2014 року ОСОБА_2 28.07.2014 року
звернувся до Управління по роботі з
іноземцями та біженцями ГУ ДМС України
в Одеській області із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту для
отримання додаткового захисту в
Україні.

01.08.2013 року посадовою особою відділу у
справах біженців управління у справах
біженців та іноземців ГУ ДМС України в
Одеській області було проведено
співбесіду з особою, що потребує
додаткового захисту ОСОБА_2, про що
складено протокол від 01.08.20103 року
(аркуші справи 68-71).

Вказаним протоколом зафіксовано, що у
2009 році позивач вирішив виїхати з
країни постійного проживання, після
закінчення навчання для отримання
іншої освіти - хотів вивчати
інформатику. До України попрямував
через те, що у м. Дніпропетровськ у
нього проживав друг. Також, вказаним
протоколом зафіксовано пояснення
стосовно побоювань позивача
повертатись до країни громадянської
належності через те, що його життя у
небезпеці, оскільки він повідомив
своєму батьку, що знайшов дівчину і
покохав її, але вона українка та
сповідує іншу релігію. Батько вважає,
що не можна зв'язувати себе вузами з
«білою» дівчиною та відрікся від нього,
поки його син з тією дівчиною, оскільки
на батьківщині батько знайшов заявнику
наречену, тощо.

За результатами розгляду справи №
2014ОД0173 заявника громадянина Гвінеї
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який 28.07.2014 року
звернувся із заявою щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, службовою особою
відповідача, на підставі проведених
анкетування та інтерв'ю, прийнято
висновок від 01.08.2014 року щодо прийняття
рішення про відмову в оформленні
документів для вирішення питання щодо
надання статусу біженця на підставі п. 6
ст. 8 Закону України «Про біженців та
осіб. Які потребують додаткового або
тимчасового захисту», через те, що
заява громадянина Гвінеї ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1 є очевидно
необґрунтованою за відсутністю умов,
передбачених пунктами , 13 зазначеного
Закону (аркуші справи 86-90).

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
приймаючи до уваги вищевказаний
висновок, ГУ ДМС України в Одеській
області прийнято наказ № 139 від 01.08.2014
року «Про відмову в оформленні
документів для вирішення питання про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового статусу», який
відмовлено в оформленні документів для
вирішення питання, щодо надання
статусу біженця гр. Гвінеї ОСОБА_2,
04.01.1988 року особова справа № 2014ОД0173
(аркуш справи 72).

Про прийняте рішення позивача було
повідомлено шляхом надіслання на його
адресу повідомлення № 53 від 01.08.2014 року,
яке отримано позивачем 08.08.2014 року. Про
що свідчить його підпис на вказаному
повідомленні (аркуші справи 91-93).

Позивач вважає вказане рішення
необґрунтованим, оскільки його
прийнято без наявності на те
визначених законом підстав. Заява
позивача не може вважатись очевидно
необґрунтованою, адже заявник має
наявні ознаки біженця. Наявна
інформація по країні походження, на
думку позивача, свідчить про небезпеку
в Гвінеї, що є ознаками біженця
відповідно до Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту».
Позбавлення життя та насилля
заборонені відповідно ст.ст. 2, 3
Європейської конвенції «Про захист
прав людини і основоположних свобод»,
ратифікованої Україною 17.07.1997 року.
Таким чином, позивач вважає, що
відповідачем не було досліджено
належним чином інформації про країні
походження, у зв'язку із чим прийнято
рішення, яке може наражати його на
небезпеку у разі повернення до країни
походження та незаконного арешту або
завдання іншої шкоди. Крім того,
позивач зазначає, що на жаль не має
жодних підтверджень існування
переслідувань в країні походження,
проте, відповідно до ч. 2 ст. 10 Постанови
Пленуму Вищого адміністративного суду
України № 3 від 16.03.2012 року - судам
необхідно урахувати, що залежно від
певних обставин отримання і надання
документів, які можуть бути доказом
наявності умов для визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, особою, котра звертається за
встановленням статусу біженця, може
бути взагалі неможливим, тому така
обставина не є підставою для визнання
відсутності умов, за наявності яких
надається статус біженця або визнання
особи, що потребує додаткового захисту.

Суд не погоджується з доводами
позивача та вважає їх надуманими з
наступних підстав.

Порядок регулювання суспільних
відносин у сфері визнання особи
біженцем, особою, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту,
втрати та позбавлення цього статусу, а
також встановлення правового статусу
біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту і яким надано
тимчасовий захист в Україні визначає
Закон України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту».

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець - це
особа, яка не є громадянином України і
внаслідок обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону
додатковий захист - це форма захисту, що
надається в Україні на індивідуальній
основі іноземцям та особам без
громадянства, які прибули в Україну або
перебувають в Україні і не можуть або
не бажають повернутися в країну
громадянської належності або країну
попереднього постійного проживання
внаслідок обставин, які загрожують їх
життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону
встановлено, що особа, яка потребує
додаткового захисту, - це особа, яка не є
біженцем відповідно до Конвенції про
статус біженців 1951 року і Протоколу
щодо статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено
умови, за яких особа не визнається
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, зокрема не може
бути визнана біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, особа,
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус
біженців 1951 року і Протоколом 1967 року
поняття «біженець» включає в себе
чотири основні підстави, за наявності
яких особі може бути надано статус
біженця. Такими підставами є: 1)
знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або,
якщо особа не має визначеного
громадянства, за межами країни свого
колишнього місця проживання; 2)
наявність обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань; 3)
побоювання стати жертвою
переслідування повинно бути пов'язане
з ознаками, які вказані в Конвенції про
статус біженців, а саме: а) расової
належності; б) релігії; в)
національності (громадянства); г)
належності до певної соціальної групи;
д) політичних поглядів. 4) неможливістю
або небажанням особи користуватися
захистом країни походження внаслідок
таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради
Європейського Союзу Про мінімальні
стандарти для кваліфікації і статусу
громадян третьої країни та осіб без
громадянства як біженців чи як осіб,
які потребують міжнародного захисту з
інших причин, а також змісту цього
захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо
аспекти тверджень заявника не
підтверджуються документальними або
іншими доказами, ці аспекти не
вимагають підтвердження, якщо
виконуються наступні умови: заявник
зробив реальну спробу обґрунтувати
заяву; всі важливі факти, наявні в
його/її розпорядженні, були надані, і
було надано задовільне пояснення щодо
відсутності інших важливих фактів;
твердження заявника є зрозумілими та
правдоподібними та не суперечать
наявній конкретній та загальній
інформації у його справі; заявник подав
свою заяву про міжнародний захист
якомога раніше, якщо заявник не зможе
привести поважну причину відсутності
подачі цієї заяви; встановлено, що в
цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і
критеріїв з визначення статусу біженця
Управління Верховного Комісара ООН у
справах біженців (згідно з Конвенцією
про статус біженців 1951 року та
Протоколом щодо статусу біженців 1967
року), у кожному окремому випадку всі
необхідні факти повинні бути надані в
першу чергу самим заявником, і тільки
після цього особа, уповноважена
здійснювати процедуру надання статусу
біженця (перевіряючий), повинна оцінити
всі твердження і достовірність
переконань заявника.

Частиною 6 статті 8 Закону України №
3671-VI від 08.07.2011 року передбачено, що
рішення про відмову в оформленні
документів для вирішення питань щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
приймаються за заявами, які є очевидно
необґрунтованими, тобто якщо у
заявника відсутні умови, зазначені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, а також якщо заяви носять
характер зловживання: якщо заявник з
метою визнання його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, видає себе за іншу особу, а так
само за заявами, поданими особами, яким
було відмовлено у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, у зв'язку з відсутністю
підстав, передбачених для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, встановлених
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, якщо зазначені умови не
змінилися.

В судовому засіданні позивач зазначив,
що умовами визнання його біженцем або
особою яка потребує додаткового
захисту є його побоювання за власне
життя у разі повернення до країни
громадянської належності. Так, у 2009
році він приїхав до України на
навчання. Спочатку навчався у
Металургійній академії м.
Дніпропетровська, потів в Медичному
університеті м. Івано-Франківська,
після чого вступив до Одеського
національного політехнічного
університету на інформаційний
факультет. У 2012 році позивач
познайомився з дівчиною Ганною та в
грудні 2013 року сповістив батька, що
бажає на ній одружитись, проте батько
негативно поставився до нареченої сина
та припинив фінансувати його навчання.
Також, позивач зазначив, що будь-яких
переслідувань за расовою,
національною, релігійною належністю,
політичними поглядами він не зазнавав.

Проте, у ході розгляду заяви
відповідачем та під час судового
розгляду, позивачем не було надано
жодних пояснень або будь-яких
підтверджень реального ризику біти
підданим смертній карі, виконанню
вироку про смертну кару, тортурам,
нелюдському або такому, що принижує
гідність, поводженню чи покаранню.

Під час проведення співбесіди позивач
зазначав про те, що мусульманам
заборонено одружуватись на християнах.

Проте, як зазначає відповідач, згідно
проведеного аналізу, заповітами Корану
не забороняється шлюб мусульманина з
християнкою, що дало відповідачу
можливість вважати твердження
заявника необґрунтованими.

18.10.2010 року як вбачається з матеріалів
справи, строк дії студентської візи
позивача закінчився, та позивач на
території України з цього часу
знаходився нелегально, про що
співробітниками Малиновського РВ ОМУ
ГУ МВС України в Одеській області було
складено протокол про адміністративне
правопорушення, проте, за захистом не
звернувся, що свідчить про те, що
звернення позивача за захистом
направлено на легалізацію свого
знаходження в Україні оскільки тут
знаходиться його наречена.

Аналіз матеріалів особової справи з
точки зору оцінки тверджень позивача в
контексті ситуації в країні його
громадянської належності дозволяє
зробити висновок, що позивач не
обґрунтував неможливість повернення
до країни громадянської належності
через індивідуальні побоювання стати
жертвою переслідувань за критеріями,
визначеними пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту».

Твердження позивача про те, що батько
не погоджується з вибором сином
нареченої та відрікся у зв'язку із цими
обставинами від позивача та вказав, щоб
той не повертався додому, якщо має
намір одружитись з українкою є
сімейним конфліктом, та так само як і
питання власної долі, не відноситься до
підстав для звернення за захистом і не
містять у собі відповідних ознак
поняття «біженець» або «особа, яка
потребує додаткового захисту».

З урахуванням вказаного, а також
ситуації по країні походження
позивача, суд погоджується з доводами
відповідача щодо відсутності умов, які
можуть бути розглянуті в контексті
надання ОСОБА_2 додаткового захисту в
Україні через відсутність доведених
фактів наявності серйозної і не
вибіркової загрози життю, фізичній
цілісності чи свободі в країні
громадянського походження.

Крім того, з матеріалів справи
вбачається відсутність, враховуючи
також економічну розвиненість країни
та відсутність будь-яких наявних
збройних конфліктів, будь-яких фактів
щодо можливості застосування до
позивача нелюдського поводження або
катування у разі повернення його на
Батьківщину.

Згідно Директиви Ради європейського
Союзу «Щодо мінімальних стандартів для
кваліфікації громадян третіх країн та
осіб без громадянства як біженців або
осіб, що потребують міжнародного
захисту за іншими причинами, а також
суті захисту» № 8043/04 від 29.04.2004 року, з
даного питання мають досліджуватись
наступні фактори: раельна спроба
обґрунтувати заяву; надання усіх
важливих фактів, що були в
розпорядженні заявника та
обґрунтування неможливості надання
інших доказів; зрозумілість,
правдоподібність та несуперечливість
тверджень заявника; заявник подав свою
заяву про міжнародний захист якомога
раніше; встановлено, що заявник
заслуговує на довіру.

Проте, у ході розгляду заяви позивача
про визнання його біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
орган міграційної служби встановив, що
позивач ніколи не переслідувався на
території країни своєї громадянської
належності, заявлена інформація носить
загальний характер і не містить
відомостей про події переслідувань та
утисків на Батьківщині його особисто
або членів його сім'ї за політичною,
релігійною чи іншими ознаками.

Згідно приписів ст. 10 Закону України №
3671-VI від 08.07.2011 року, спеціально
уповноважений центральний орган
виконавчої влади з питань міграції
приймає рішення про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, чи про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, за результатами
всебічного вивчення і оцінки всіх
документів та матеріалів, що можуть
бути доказом наявності умов для
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Умови, за яких особа не визнається
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, передбачені ст. 6
вищевказаного Закону.

Таким чином, відповідач зазначив, що
при розгляді заяви позивача, вивчивши
наведені ним обставини, дослідивши
інформацію по країні походження, з
огляду на приписи ст. 6 Закону України №
3671-VI від 08.07.2011 року, відповідач вважав
за доцільне відмовити у визнанні
позивача біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, оскільки
встановлені наявність умов, за яких
такий статус не надається.

З урахуванням вказаного, дослідивши
матеріали справи та надані сторонами
пояснення, суд підтримує доводи
відповідача та вважає правомірним
рішення про відмову в оформленні
документів для вирішення питання про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, оскільки
ані під час проведення співбесіди, ані
під час судового розгляду справи
позивачем не було доведено наявності
передбачених законом підстав
(обставин), які б свідчили про наявність
реальної загрози життю та здоров'ю
позивача у разі його повернення до
країни походження.

При вирішенні справи суд бере до уваги,
що відповідно до вимог ч.ч. 1 і 2 ст.
Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року,
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

За змістом ч. 8 ст. 3 Кодексу
адміністративного судочинства
України, позивачем в адміністративній
справі є особа, на захист прав, свобод
та інтересів якої подано
адміністративний позов.

Тобто, особа, яка звертається до
адміністративного суду з позовом, має
довести наявність факту порушення
оскаржуваним рішенням, діями чи
бездіяльністю суб'єкта владних
повноважень саме її прав та інтересів у
сфері публічно-правових відносин, які
потребують судового захисту.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно ч. 3 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, у справах щодо оскарження
рішень, дій або бездіяльності суб'єктів
владних повноважень, адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноважень з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, які мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема, з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод, та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Відповідно до статей 11, 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, а суд згідно ст.
86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у
справі, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні. Суд
оцінюючи надані у справі докази,
виходить із принципів
адміністративного судочинства -
змагальність, диспозитивність та
офіційне з'ясування всіх обставин
справи, згідно із яким розгляд і
вирішення справ в адміністративних
судах здійснюється на засадах
змагальності сторін та свободи в
наданні ними суду своїх доказів і у
доведенні перед судом їх
переконливості.

Частиною 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Згідно з ч. 1 ст. 69 Кодексу
адміністративного судочинства
України, доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

На підставі з'ясованих обставин та
наведених вище норм чинного
законодавства, що регулюють спірні
правовідносини, суд дійшов висновку
про правомірність та обґрунтованість
рішення Головного управління
державної міграційної служби України в
Одеській області № 139 від 01.08.2014 року та
вважає його таким, що прийнято на
підставі, у межах та відповідно до
наданих повноважень з підстав,
передбачених нормами чинного
законодавства, у зв'язку із чим позовні
вимоги ОСОБА_2 задоволенню не
підлягають.

Керуючись Законом України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
№ 3671-VI від 08.07.2011 року, ст. ст. 11, 69, 71, 72,
86, 158-163, 167, 186, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_2 до Головного управління
ДМС України в Одеській області про
визнання неправомірним та скасування
рішення № 139 від 01.08.2014 року Головного
управління ДМС України в Одеській
області, яким позивачу відмовлено в
оформленні документів для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, зобов'язання Головне
управління ДМС України в Одеській
області прийняти стосовно позивача
рішення про оформлення документів для
вирішення питання стосовно визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту- відмовити
повністю.

Постанова суду може бути оскаржена в
порядку та строки, встановлені ст. 186
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Постанова набирає законної сили в
порядку та строки, встановлені ст. 254
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Повний текст постанови складено та
підписано 01 жовтня 2014 року.

Суддя
Я.В. Балан