Справа № 826/7239/14
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2014-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: № 826/7239/14
у 1-й інстанції: Маруліна Л.О.
Суддя-доповідач: Степанюк А.Г.
ПОСТАНОВА

Іменем України

07 жовтня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді -
Степанюка А.Г.,

суддів - Василенка Я.М.,
Шурка О.І.,

при секретарі -
Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
товариства з обмеженою
відповідальністю «Енергомашкомплект»
на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 15
липня 2014 року у справі за
адміністративним позовом товариства з
обмеженою відповідальністю
«Енергомашкомплект» до Державної
податкової інспекції у Подільському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві про визнання
протиправними та скасування
податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2014 року товариство з обмеженою
відповідальністю «Енергомашкомплект»
(далі - Позивач, ТОВ
«Енергомашкомплект») звернулося до
Окружного адміністративного суду м.
Києва з позовом до Державної
податкової інспекції у Подільському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві (далі - Відповідач,
ДПІ у Подільському районі) про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень від
06.04.2014 року № та №.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
15.07.2014 року у задоволенні позовних
вимог відмовлено повністю. При цьому
суд першої інстанції виходив з того, що
оскільки матеріалами справи не
підтверджується факт виконання
господарських операції, правових
підстав для нарахування податкового
кредиту та формування валових витрат у
ТОВ «Енергомашкомплект».

Не погоджуючись із прийнятим судовим
рішенням, Позивач подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
оскаржувану постанову та прийняти нове
рішення, яким позовні вимоги
задовольнити повністю. При цьому
посилається на те, що суд першої
інстанції виніс оскаржуване рішення з
порушенням норм матеріального та
процесуального права. Наголошує на
тому, що судом першої інстанції не були
належним чином досліджені всі наявні у
матеріалах справи докази, що призвело
до прийняття неправильного рішення.

У судовому засіданні повноважний
представник Апелянта доводи
апеляційної скарги підтримав та просив
суд вимоги останньої задовольнити
повністю.

Представник Відповідача наполягав на
залишенні апеляційної скарги без
задоволення, а рішення суду першої
інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційних скарг, заслухавши
пояснення повноважного представників
сторін, повно та всебічно дослідивши
обставини справи, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу необхідно
задовольнити, а постанову суду першої
інстанції - скасувати, виходячи з
наступного.

Відповідно до статті 198 КАС України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції суд апеляційної інстанції
має право, зокрема, скасувати її та
прийняти нову постанову суду.

Вирішуючи вказану справу, суд першої
інстанції встановив, що у квітні 2014
року працівниками ДПІ у Подільському
районі було проведено документальну
позапланову виїзну перевірку ТОВ
«Енергомашкомплект» з питань
дотримання податкового законодавства
по фінансово-господарським
взаємовідносинам з ТОВ
«Полімер-Універсал» за період з 01.02.2013
року по 30.09.2013 року. У ході перевірки
податковим органом було виявлено
порушення Позивачем: пп. 14.1.27, пп. 14.1.36 п.
14.1 ст. 14, п. 137.1 ст. 137, п. п. 138.2, 138.4 ст. 138,
пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139, п. 185.1 с 185 ПК України,
внаслідок чого занижено податок на
прибуток на загальну суму 32 212,00 грн.;
п.п. 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198 ПК України,
внаслідок чого занижено податок на
додану вартість на загальну суму 34 960,00
грн. Результати перевірки зафіксовані
в акті від 16.04.2014 року №1564/26-56-22-03-09/32556755.
На підставі викладених в акті
перевірки висновків Відповідачем
06.05.2014 року винесені податкові
повідомлення-рішення форми «Р»:
№, яким Позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість на загальну суму 52 440,00
грн., у тому числі за основним платежем -
34 960,00 грн. та штрафними (фінансовими)
санкціями - 17 480,00 грн.; №, яким
Позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на прибуток
підприємств на загальну суму 49 818,00 грн.,
у тому числі за основним платежем - 33
212,00 грн. та штрафними (фінансовими)
санкціями - 16 606,00 грн.

Вирішуючи питання про реальність
виконання укладеного між Позивачем та
ТОВ «Полімер-Універсал» договору суд
першої інстанції встановив наступне.

Між ТОВ «Полімер-Універсал»
(Постачальник) та ТОВ
«Енергомашкомплект» (Покупець)
укладено договір поставки від 13.05.2013
року №13/05-13 (далі - Договір), предметом
якого є поставка обладнання за
наданими Постачальником для Покупця
рахункам-фактурам, які є додатками до
даного Договору.

Пунктом 2.1 Договору передбачено, що
кількість товару, що постачається по
договору, визначається сторонами у
накладних, що є невід'ємною частиною
даного договору. Поставка товару
здійснюється партіями по заявках
Покупця.

Згідно п. 3.1 Договору поставка товару
здійснюється автомобільним
транспортом Покупця, після проведення
попередньої оплати Покупцем за
конкретну партію товару. Або за
попередньою узгодженістю сторін
автомобільним транспортом Продавця із
покладанням на Покупця зобов'язань по
оплаті за надані транспортні послуги.

На переконання Позивача, факт
виконання договірних зобов'язань
підтверджується наявними у матеріалах
справи копіями: банківських виписок
(а.с. 42-43), видаткових накладних (а.с. 44-47),
податкових накладних (а.с. 48-51),
рахунків-фактур (а.с. 52-55),
товарно-транспортних накладних (а.с.
56-59).

На підставі викладених в акті
перевірки висновків податкового
органу щодо безтоварності укладеного
між контрагентами правочину, а також на
підставі того, що подані Позивачем на
підтвердження реальності Договору
документи містять суперечності та
неточності, суд першої інстанції
прийшов до висновку про відсутність
факту виконання сторонами
господарських зобов'язань. З огляду на
вищевикладене Окружний
адміністративний суд м. Києва з огляду
на положення ст. ст. 14, 138, 139, 198, 201 ПК
України, ст. ст. 3, 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», прийшов до
висновку, що формування підприємством
податкового кредиту з ПДВ та валових
витрат відбувалося за безтоварними та
фіктивними операціями, а тому у
задоволенні позову необхідно
відмовити повністю.

З такими висновками суду першої
інстанції колегія суддів не може
погодитися з огляду на наступне.

Судом апеляційної інстанції
враховується, що укладення
вищезазначених договорів було
зумовлено необхідністю забезпечення
господарської діяльності Позивача, а
саме забезпечення належного стану
орендованих приміщень, а також
розповсюдження реклами.

Крім того, зі змісту акту перевірки
вбачається, що основною підставою для
висновків про нікчемність укладеного з
ТОВ «Полімер-Україна» договору,
податковий орган визначив висновки
Харківської ОДПІ Головного управління
Міндоходів у Харківській області,
викладені в акті від 19.09.2013 року «Про
неможливість проведення зустрічної
звірки суб'єкта господарювання ТОВ
«Полімер-Універсал» щодо
підтвердження господарських
взаємовідносин із платниками податків
та зборів за червень, липень 2013 року», а
також матеріали досудового
розслідування за кримінальним
провадженням №0000045.

Однак, судом першої інстанції не було
враховано, що факт взаємовідносин з
недобросовісним платником податків не
може бути підставою для накладення
відповідальності на добросовісного
контрагента

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського
кодексу України господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Приписи ч. 1 ст. 208 ГК України визначають,
що якщо господарське зобов'язання
визнано недійсним як таке, що вчинено з
метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, то за
наявності наміру в обох сторін - у разі
виконання зобов'язання обома сторонами
- в доход держави за рішенням суду
стягується все одержане ними за
зобов'язанням, а у разі виконання
зобов'язання однією стороною з другої
сторони стягується в доход держави все
одержане нею, а також все належне з неї
першій стороні на відшкодування
одержаного. У разі наявності наміру
лише у однієї із сторін усе одержане
нею повинно бути повернено другій
стороні, а одержане останньою або
належне їй на відшкодування виконаного
стягується за рішенням суду в доход
держави.

Враховуючи положення зазначених вище
статей ГК України, колегія суддів
вважає за необхідне підкреслити той
факт, що для визнання правочину такого,
що укладений з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства, необхідно встановити факт
наявності у контрагентів або
контрагента такої мети.

Таким чином, на думку суду апеляційної
інстанції, господарські операції між
контрагентами мали товарний характер
та не були вчинені з метою, яка завідомо
суперечила інтересам держави і
суспільства.

Крім того, суд першої інстанції не
врахував, що при кваліфікації
правочину за ст. 228 ЦК України має
враховуватися вина, яка виражається у
намірі порушити публічний порядок
сторонами правочину або однією зі
сторін. При цьому доказом вини може
бути вирок суду, постановлений у
кримінальній справі. Однак доказів
існування такого, що набрав законної
сили вироку суду по кримінальній
справі щодо посадових осіб Позивача,
податковим органом надано не було. У
зв'язку з чим посилання суду першої
інстанції на обставини, що були
встановлені органами внутрішніх
справи у ході досудового
розслідування, є помилковими, оскільки
останні в силу положень ст. ст. 71, 72 КАС
України не можуть вважатися доказами в
адміністративній справі.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» (далі - Закон про
бухгалтерський облік) документом, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення
є первинний документ.

Приписи ст. 9 вказаного закону
визначають, що підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Крім того, згідно пункту 2.4
затвердженого наказом Міністерства
фінансів України від 24.05.1995 року №88
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку первинні
документи повинні мати такі
обов'язкові реквізити: найменування
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), дата і місце складання, зміст та
обсяг господарської операції, одиниця
виміру господарської операції (у
натуральному та/або вартісному виразі),
посади і прізвища осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення, особистий
чи електронний підпис або інші дані, що
дають змогу ідентифікувати особу, яка
брала участь у здійсненні
господарської операції.

При цьому колегія суддів вважає
передчасними висновки суду першої
інстанції про відсутність належним
чином оформлених первинних документів,
оскільки, як було встановлено раніше,
факт підписання їх невідомою особою
належним чином встановлено не було.

Крім іншого, як на підставу для
визнання безтоварними операцій за
Договором суд першої інстанції вказав
на відсутність доказів належності ТОВ
«Полімер-Універсал» автомобіля марки
FAW-CA-3252, державний номер НОМЕР_1, яким
згідно товарно-транспортних накладних
здійснювалося транспортування
товарів, а також невідповідності часу
оплату умовам Договору.

Разом з тим, на думку колегії суддів
такі висновки суду першої інстанції є
передчасними з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Статтею 531 ЦК України визначено, що
боржник має право виконати свій
обов'язок достроково, якщо інше не
встановлено договором, актами
цивільного законодавства або не
випливає із суті зобов'язання чи
звичаїв ділового обороту.

Тобто, існування у Договорі умов щодо
оплати поставки ТОВ
«Полімер-Універсал» товару виключно до
моменту її здійснення не позбавляє
контрагента Позивача права достроково
виконати власні зобов'язання з
поставки товару, оскільки цивільне
законодавство засноване на
диспозитивних і рівноправних
правовідносинах.

Крім того, зі змісту Договору не
вбачається умови про обов'язковість
належності на праві власності ТОВ
«Полімер-Універсал» автомобільного
транспорту, яким здійснюється
поставка. Тобто, залучення інших осіб
до забезпечення поставки товару
умовами Договору не заперечувалося.

За таких обставин колегія суддів не
може погодитися з висновками суду
першої інстанції про те, що поставка
товару контрагентом Позивача раніше,
ніж була здійснена оплата товару не
може бути безумовною підставою для
визнання Договору недійсним, а
господарських операцій безтоварними.

Крім іншого, як вбачається з матеріалів
справи, у подальшому придбані у ТОВ
«Полімер-Універсал» товари були
використані Позивачем у власній
господарській діяльності, що
підтверджується наявними у матеріалах
справи копіями: видаткових накладних
(а.с. 60, 69, 70, 77), довіреностей (а.с. 61, 65, 71,
78), податкових накладних (а.с. 62, 66-67, 72-73,
80), банківських виписок (а.с. 63, 68-69, 74-75),
товарно-транспортної накладної (а.с. 76),
акту приймання-передачі
товарно-матеріальних цінностей (а.с.
81-82).

Таким чином, враховуючи викладене,
колегія суддів приходить до висновку,
що наявні у матеріалах справи
документи у розумінні приписів Закону
про бухгалтерський облік є первинними
документами, а тому підтверджують
реальність виконання укладеного з ТОВ
«Полімер-Універсал» договору.

Приписи пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 ПК України
визначають, що витрати - сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних для провадження
господарської діяльності платника
податку, в результаті яких
відбувається зменшення економічних
вигод у вигляді вибуття активів або
збільшення зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Відповідно до пп. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138 ПК
України до витрат операційної
діяльності, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування,
включають: собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг та інші витрати беруться для
визначення об'єкта оподаткування з
урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї
статті, пунктів 140.2-140.5 статті 140, статей
142 і 143 та інших статей цього Кодексу,
які прямо визначають особливості
формування витрат платника податку.

Згідно п. 138.2 ст. 138 ПК України витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування, визнаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують здійснення платником
податку витрат, обов'язковість ведення
і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II цього Кодексу.

Таким чином, враховуючи викладене,
колегія суддів приходить до висновку,
що наявні у матеріалах справи
документи у розумінні приписів Закону
про бухгалтерський облік є первинними
документами, а тому підтверджують,
по-перше, реальність виконання
укладеного з ТОВ «Полімер-Універсал»
договору, по-друге, правомірність
включення до складу валових витрат
суми коштів, сплаченої на виконання
вказаного Договору та відсутність
підстав для твердження про заниження
суми податкового зобов'язання з
податку на прибуток підприємств.

З огляду на викладене, суд апеляційної
інстанції вважає помилковими
твердження суду першої інстанції щодо
нікчемності укладеного між
контрагентами Договору та
неправомірності формування Позивачем
валових витрат, а тому приходить до
висновку про необхідність скасування
податкового повідомлення-рішення від
06.05.2014 року №.

Щодо висновків суду першої інстанції
про завищення Позивачем податкового
кредиту з податку на додану вартість за
результатами господарських відносин з
ТОВ «БК Палаццо» та ТОВ «РА «Лоцман»,
колегія суддів вважає за необхідне
зазначити наступне.

Згідно пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового
кодексу України, податковий кредит - це
сума, на яку платник податку на додану
вартість має право зменшити податкове
зобов'язання звітного періоду.

Відповідно до п.198.1, п.198.3 ст. 198 ПК
України, податковий кредит звітного
періоду складається із сум податків,
сплачених (нарахованих) платником
податку у звітному періоді у зв'язку з
придбанням товарів (робіт і послуг),
вартість яких відноситься до складу
витрат виробництва (обігу). Право на
нарахування податкового кредит
виникає незалежно від того, чи такі
товари (послуги) та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Згідно п.198.6 ст. 198 ПК України не
підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно п. 201.11
ст.201 Кодексу). У разі коли на момент
перевірки платника податку органом
державної податкової служби суми
податку, попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
підпунктом документами, платник
податку несе відповідальність у
вигляді фінансових санкцій,
установлених законодавством,
нарахованих на суму податкового
кредиту, не підтверджену зазначеними
цим підпунктом документами.

Відповідно до п. 198.2 ст. 198 ПК України
датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.

Згідно п. 201.10 ст. 201 ПК України податкова
накладна видається платником податку,
який здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

Як вбачається з матеріалів справи, на
момент виписування податкових
накладних Позивачу ТОВ
«Полімер-Універсал» було
зареєстровано у встановленому законом
порядку як суб'єкт підприємницької
діяльності, а також платником податку
на додану вартість, а факт реальності
господарських операції, як було
встановлено раніше, підтверджується
належним чином оформленими первинними
документами, а тому правових підстав
для донарахування податкових
зобов'язань ТОВ «Енергомашкомплект» у
Відповідача не було.

Окрім іншого, судова колегія вважає за
необхідне зауважити, що навіть
встановлення факту взаємовідносин
Позивача з фіктивними суб'єктами
господарювання не є безумовним доказом
ознак фіктивності у діяльності ТОВ
«Енергомашкомплект», оскільки приписи
чинного на момент виникнення спірних
правовідносин законодавства не
ставили у залежність право формування
Позивачем податкового кредиту від
добросовісності платника податку, з
яким суб'єкт господарювання перебував
у господарських правовідносинах. При
цьому суд апеляційної інстанції вважає
за необхідне зазначити, що невиконання
такими особами податкових зобов'язань
тягне за собою настання
відповідальності лише для зазначених
суб'єктів і не може бути підставою для
притягнення до відповідальності
іншого суб'єкта господарювання.

Таким чином, враховуючи викладене, суд
апеляційної інстанції приходить до
висновку про помилковість висновків
суду першої інстанції щодо
правомірності винесення податковим
органом оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень, а тому вважає за
необхідне їх скасувати.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 202 Кодексу
адміністративного судочинства України
підставою для скасування судового
рішення суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення є порушення
норм матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що судом першої
інстанції при ухваленні постанови
неповно з'ясовані обставини, що мають
значення для справи та порушено норми
матеріального права. У зв'язку з цим
колегія суддів вважає за необхідне
апеляційну скаргу задовольнити, а
постанову суду - скасувати.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 198, 202, 205, 207, 212,
254 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю
«Енергомашкомплект» - задовольнити
повністю.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 15 липня 2014 року у
справі за адміністративним позовом
товариства з обмеженою
відповідальністю «Енергомашкомплект»
до Державної податкової інспекції у
Подільському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві про
визнання протиправними та скасування
податкового повідомлення-рішення -
скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позовні
вимоги задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати
винесені Державною податковою
інспекцією у Подільському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві податкові повідомлення-рішення
від 06 травня 2014 року № та №.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення, а якщо її було
прийнято за наслідками розгляду у
письмовому провадженні, - через п'ять
днів після направлення їх копій особам,
які беруть участь у справі. Касаційна
скарга на судові рішення подається в
порядку та строки, визначені ст.ст. 211, 212
КАС України.

Головуючий суддя
А.Г. Степанюк

Судді
Я.М. Василенко

О.І. Шурко

Головуючий суддя

Степанюк А.Г.

Судді:

Василенко Я.М.

Шурко О.І.