Справа № 2а-2704/1231/12
Суддя: Заяць В.С.
Дата ухвалення: 2014-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"02" жовтня 2014 р. м. Київ
К/800/32519/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого суддівЗайця В.С.
(суддя-доповідач), Голяшкіна О.В.,
Стрелець Т.Г.,розглянувши в порядку
письмового провадження касаційну
скаргу ОСОБА_4 на постанову
Нахімовського районного суду м.
Севастополя від 28 січня 2013 року та
ухвалу Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 22 травня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_4 до
Нахімовської районної ради в м.
Севастополі про визнання протиправним
рішення, -

ВСТАНОВИВ:

07 грудня 2010 року ОСОБА_4 пред'явила
позов до Нахімовської районної ради м.
Севастополя (з урахуванням уточнення
позовних вимог) про визнання рішення №
С29-14/1672 від 28 листопада 2008 року в
частині передачі ОСОБА_6 у приватну
власність земельної ділянки для
будівництва та обслуговування
житлового будинку по АДРЕСА_1
протиправним.

Постановою Нахімовського районного
суду м. Севастополя від 28 січня 2013 року,
залишеною без змін ухвалою
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 22 травня 2013
року, у задоволенні позовних вимог
відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятими
рішеннями судів першої та апеляційної
інстанцій скаржник оскаржила їх.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального права, просить рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
скасувати та прийняти нове рішення про
задоволення позовних вимог.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи, колегія суддів вважає, що
касаційна скарга задоволенню не
підлягає.

Судами встановлено, що позивачу на
праві власності належить житловий
будинок АДРЕСА_2 на підставі договору
купівлі-продажу від 30 вересня 1986 року
та земельна ділянка на підставі
державного акту на право власності на
земельну ділянку від 26 травня 1995 року.

ОСОБА_6 16 лютого 2006 року відповідно до
договору купівлі-продажу придбав
житловий будинок та набув на нього
право власності.

Даний житловий будинок розташований
на земельній ділянці площею 275 кв.м.

ОСОБА_6 звернувся до Нахімовської
районної в м. Севастополі ради з заявою
про передачу земельної ділянки у
власність, яка раніше була надана йому
у користування, для будівництва та
обслуговування житлового будинку та
господарських споруд.

В акті дослідження межі земельної
ділянки ОСОБА_6 зазначено, що при
дослідженні меж земельної ділянки
комісія дійшла висновку, що межа
земельної ділянки по АДРЕСА_1 з
південної сторони від т. 4 до т. 1
відповідно кадастрового плану
встановлена по осі бутового
забору та зовнішньої частини
житлового будинку та не викликає
сумніву.

Оскільки ОСОБА_6 технічні документи та
матеріали, що підтверджують розмір
земельної ділянки були надані
відповідно до вимог закону, норми
передачі у власність ним були
дотриманні, висновок державної
експертизи № 3456/08 від 22 жовтня 2008 року
позитивно оцінений та погоджений,
Нахімовська районна в м.
Севастополі рада 28 листопада 2008 року
прийняла рішення № С29-14/1672 про передачу
у приватну власність ОСОБА_6 земельну
ділянку для будівництва та
обслуговування житлового будинку та
господарських споруд, що розташована
по АДРЕСА_1.

На підставі зазначеного рішення 05
травня 2010 року ОСОБА_6 був виданий
державний акт на право власності на
земельну ділянку площею 0,0275 га, яка
розташована по АДРЕСА_1.

Пославшись на положення Конституції
України, Земельного кодексу України (в
редакції, чинній на момент виникнення
правовідносин) та Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні» суд
першої інстанції прийшов до висновку,
що Нахімовська районна в м. Севастополі
рада, приймаючи рішення про передачу
ОСОБА_6 у приватну власність земельної
ділянки для будівництва та
обслуговування житлового будинку та
господарських споруд по АДРЕСА_1 діяла
в межах своїх повноважень визначених
чинним на той час законодавством, а
тому вимоги позивача є безпідставними
та не підлягають задоволенню.

Суд апеляційної інстанції із висновком
суду першої інстанції погодився,
зазначив, що у задоволенні позову слід
відмовити з інших підстав.

Апеляційний суд прийшов до, що позивач
є неналежним позивачем у даній справі з
тих підстав, що її права та законні
інтереси оскаржуваним рішенням
Нахімовської районної в м. Севастополі
ради не порушенні.

Враховуючи зазначене, суд апеляційної
інстанції прийшов до висновку про
відсутність підстав для задоволення
позову.

Частиною 1 статті 6 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до адміністративного суду,
якщо вважає, що рішенням, дією чи
бездіяльністю суб'єкта владних
повноважень порушені її права, свободи
або інтереси.

Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Із матеріалів справи вбачається, що
земельні ділянки позивача та ОСОБА_6
мають спільну межу, яка з південної
сторони, відповідно до акту
дослідження межі земельної ділянки
ОСОБА_6, від т. 4 до т. 1 відповідно
кадастрового плану встановлена по осі
бутового забору та зовнішньої
частини житлового будинку.

Враховуючи зазначене колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
вважає невірним висновок суду
апеляційної інстанції про відсутність
порушення права позивача, проте це не
впливає на правильність вирішення
справи, оскільки судом апеляційної
інстанції рішення суду першої
інстанції не скасоване, а лише змінено
мотивувальну частину.

Із правовою позицією суду першої
інстанції колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
погоджується із огляду на наступне.

Відповідно до статті 118 Земельного
кодексу України (в редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин) громадянин,
зацікавлений у приватизації земельної
ділянки, яка перебуває у його
користуванні, подає заяву до
відповідного органу виконавчої влади
або органу місцевого самоврядування,
який передає земельні ділянки
державної чи комунальної власності у
власність відповідно до повноважень.

Громадяни України мають право на
безоплатну передачу їм земельних
ділянок із земель державної або
комунальної власності для будівництва
і обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибна ділянка), що розташовані в
містах - не більше 0,10 гектарів.

Частиною 2 статті 19 Конституції України
передбачено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно частини 1 статті 144 Конституції
України органи місцевого
самоврядування в межах повноважень,
визначених законом, приймають рішення,
які є обов'язковими до виконання на
відповідній території.

Статтею 41 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» передбачено,
що питання організації управління
районами в містах належать до
компетенції міських рад. Районні у
містах ради (у разі їх створення) та їх
виконавчі органи відповідно до
Конституції та законів України
здійснюють управління рухомим і
нерухомим майном та іншими об'єктами,
що належать до комунальної власності
територіальних громад районів у
містах, формують, затверджують,
виконують відповідні бюджети та
контролюють їх виконання, а також
здійснюють інші повноваження,
передбачені цим Законом, в обсягах і
межах, що визначаються міськими радами.

Рішенням Севастопольської міської
Ради № 1475 від 13 лютого 2007 року
визначені повноваження районних Рад по
передачі громадянам у власність або
оренду земельних ділянок, раніше
наданих їх у користування для
будівництва та обслуговування
житлового будинку та господарських
споруд.

Відповідно до статті 122 Земельного
кодексу України (в редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин) до повноважень
сільських, селищних, міських рад
належить передача земельних ділянок у
власність або у користування із земель
комунальної власності відповідних
територіальних громад для всіх потреб.

Враховуючи вищевикладене колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України вважає, що суд першої інстанції
повно і всебічно встановив обставини
справи, дав їм належну юридичну оцінку,
правильно застосував норми
матеріального і процесуального права
та прийшов до вірного висновку, що
Нахімовська районна ради м.
Севастополя, приймаючи рішення №
С29-14/1672 від 28 листопада 2008 року в
частині передачі ОСОБА_6 у приватну
власність земельної ділянки для
будівництва та обслуговування
житлового будинку по АДРЕСА_1, діяла на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України, а тому підстав для
зміни або скасування рішення суду
першої інстанції не має.

Доводи, викладені в касаційній скарзі,
не спростовують висновків суду першої
інстанції та встановлених обставин
справи.

Відповідно до частини 1 статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Оскільки суд першої інстанції не
допустив порушень норм матеріального
права при ухваленні судового рішення
чи вчиненні процесуальних дій, підстав
для задоволення касаційної скарги
немає.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 230, 231 КАС
України, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без
задоволення, а постанову Нахімовського
районного суду м. Севастополя від 28
січня 2013 року та ухвалу
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 22 травня 2013
року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі та
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у строк та у порядку,
визначеними статтями 237, 238, 239-1 КАС
України.

Судді: