Справа № 2а-3884/10/1770
Суддя: Пліш М.А.
Дата ухвалення: 2014-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2014 року
Справа
№ 9104/17750/11

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Пліша М.А.,

суддів
Шинкар Т.І., Ільчишин Н.В.,

розглянувши у порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
Рівненського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів на
постанову Рівненського окружного
адміністративного суду від 25 жовтня 2010
року у справі за позовом Рівненського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів до
товариства з обмеженою
відповідальністю «Равіс» про
стягнення адміністративно -
господарських санкцій,-

В С Т А Н О В И В :

Рівненське обласне відділення Фонду
соціального захисту інвалідів
звернулось в суд першої інстанції з
адміністративним позовом до
товариства з обмеженою
відповідальністю «Равіс» в якому
просило стягнути з відповідача
адміністративно-господарську санкцію
та пені в сумі 9687,54 грн. за невиконання
нормативу робочих місць для
працевлаштування інвалідів у 2009 році.

Постановою Рівненського
окружного адміністративного суду від 25
жовтня 2010 року у задоволенні позовних
вимог відмовлено.

Рівненське обласне відділення Фонду
соціального захисту інвалідів
оскаржило його в апеляційному порядку,
вважає, що постанова прийнята з
порушенням норм матеріального і
процесуально права.

В апеляційній скарзі зазначає, що у
відповідності до ст.19 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» для підприємств,
установ організацій, у тому числі
підприємств, організацій громадських
організацій інвалідів, фізичних осіб,
які використовують найману працю,
установлюється норматив робочих місць
для працевлаштування інвалідів у
розмірі 4 % середньооблікової
чисельності штатних працівників
облікового складу за рік, а якщо працює
від 8 до 25 осіб, - у кількості одного
робочого місця.

Згідно зі ст.20 вказаного Закону,
роботодавці, де середньооблікова
чисельність працюючих інвалідів менша,
ніж установлено нормативом,
передбаченим статтею 19 цього Закону,
щороку сплачують відповідним
відділенням Фонду
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається у розмірі
середньої річної заробітної плати, за
кожне місце, призначене для
працевлаштування інваліда не зайняте
інвалідом. Термін сплати санкції
встановлено до 15 квітня року,
наступного за роком, в якому відбулося
порушення нормативу.

Відповідно до поданого відповідачем до
відділення Фонду звіту (форма №10-ПІ)
про зайнятість та працевлаштування
інвалідів за 2009 рік від 24.02.10 р.є
середньооблікова чисельність штатних
працівників облікового складу у
звітному періоді склала 16 осіб. На
виконання статті 19 зазначеного Закону
підприємство зобов'язане створити одне
робоче місце для працевлаштування
інвалідів, що ним і визнано, проте цього
не було зроблено.

Посилання суду на ту обставину, що
відповідачем було створено робоче
місце не заслуговує на увагу, оскільки
позов заявлений про стягнення
адміністративно-господарської санкції
за невиконання нормативу робочих місць
для працевлаштування інвалідів у
звітному 2009 році, а подача ним до
районного центру зайнятості
інформації про наявність вакансій, в
тому числі для працевлаштування
інвалідів, свідчить про один зі шляхів
пошуку інвалідів для їх
працевлаштування.

Законом України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»
передбачено забезпечення права
інвалідів на працевлаштування та
оплачувану роботу у тому числі з умовою
виконання роботи вдома, шляхом їх
безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи до
Державної служби зайнятості. Згідно зі
статтею 17 вказаного Закону роботодавці
зобов'язані виділяти та створювати
робочі місця для працевлаштування
інвалідів.

Вказані державні органи не можуть
безпосередньо здійснювати
працевлаштування інвалідів на
підприємствах, оскільки, згідно ст.21
Кодексу законів про працю України,
фактом працевлаштування є укладення
трудового договору між працівником, в
даному випадку інвалідом, та власником
або уповноваженим органом
підприємства, тому перелічені у ст.18
Закону суб'єкти (а саме - державна
служба зайнятості) у відповідності з
чинним законодавством сприяють
працевлаштуванню інвалідів на
підприємствах, але безпосереднє
працевлаштування здійснює саме
підприємство. При цьому підприємства
зобов'язані вживати всіх належних від
них заходів для виконання
встановленого нормативу робочих
місць для забезпечення
працевлаштування інвалідів.
Адміністративно-господарські санкції,
відповідно до статті 20 вказаного вище
Закону роботодавці зобов'язані
сплачувати незалежно від положень,
викладених у статті 18 цього Закону. При
застосуванні статті 18 Закону необхідно
також виходити із положень Конвенції
про професійну реабілітацію та
зайнятість інвалідів № 159,
ратифікованої Законом України «Про
ратифікацію Конвенції про професійну
реабілітацію та зайнятість інвалідів
№ 159» в якій зазначено, що органи
державної влади сприяють
працевлаштуванню інвалідів.

Крім того, Законом України «Про
внесення змін до деяких законів
України щодо реалізації інвалідами
права на трудову зайнятість», стаття 18
викладена у новій редакції та
доповнено Закон України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» новою статтею 18-1, які не
встановлюють обов'язок державних
органів працевлаштовувати інвалідів.
Зазначені зміни покликані
удосконалити механізм сприяння
зайнятості особам з обмежений
фізичними можливостями.

Згідно змін, внесених в Закон України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» підприємства,
установи, організації, у тому числі
підприємства, організації громадських
організацій інвалідів, фізичні особи,
які використовують найману працю,
самостійно здійснюють
працевлаштування інвалідів у рахунок
нормативів робочих місць, виходячи з
вимог статті 18 цього Закону.

При цьому державна служба зайнятості
відповідно до Закону України «Про
зайнятість населення» лише сприяє
працевлаштуванню інвалідів, які
знаходяться на обліку та зареєстровані
як безробітні. А тому обов'язок по
працевлаштуванню інвалідів відповідно
до встановленого Законом нормативу
покладається виключно на роботодавців.

Виконання відповідачем нормативу є
укладення трудового договору між
працівником, в даному випадку
інвалідом, та підприємством.

Доказів про створення робочого місця
для працевлаштування інваліда і його
фактичне працевлаштування відповідач
суду не надав.

На підставі викладеного просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення про
задоволення позовних вимог.

Особи, що беруть участь у справі, в
судове засідання для розгляду
апеляційної скарги не прибули, про
дату, час та місце розгляду справи були
повідомлені належним чином, клопотань
від осіб, які беруть участь у справі,
про розгляд справи за їх участю не
поступало, а тому колегія суддів, у
відповідності до ч. 1 ст. 197 КАС України,
вважає за можливе розглянути справу в
порядку письмового провадження за
наявними у справі матеріалами,
оскільки таку може бути вирішено на
основі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що
згідно звіту про зайнятість та
працевлаштування інвалідів за 2009 рік
поданого товариством з обмеженою
відповідальністю «Равіс» до Фонду
соціального захисту інвалідів
середньооблікова численність штатних
працівників облікового складу
товариства у 2009 році становить 16 осіб.

Постановляючи рішення судом першої
інстанції правильно враховано, що
згідно ст. 18 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» підприємства, установи,
організації, фізичні особи, які
використовують найману працю,
зобов'язані виділяти та створювати
робочі місця для працевлаштування
інвалідів, у тому числі спеціальні
робочі місця, створювати для них умови
праці з урахуванням індивідуальних
програм реабілітації і забезпечувати
інші соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України. Згідно ст. 19 Закону для
підприємств, установ, організацій, у
тому числі підприємств, організацій
громадських організацій інвалідів,
фізичних осіб, які використовують
найману працю, установлюється норматив
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця.

Судом у даній спірній ситуації
з'ясовано, що відповідно до ст. 19
зазначеного Закону відповідачем
визначений норматив кількості робочих
місць для працевлаштування інвалідів в
2009 року у кількості одного робочого
місця. Згідно звіту форми 10 ПІ «Звіту
про зайнятість та працевлаштування
інвалідів» за 2009 рік, наданого
товариством запис щодо
середньооблікової численність
інвалідів - штатних працівників
зайнятих на робочих місцях відповідача
відсутній.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» підприємства,
установи, організації, у тому числі
підприємства, організації громадських
організацій інвалідів, фізичні особи,
які використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
ст. 19 цього Закону, щороку сплачують
відповідним відділенням Фонду
соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом.
Адміністративно-господарські санкції
розраховуються та сплачуються
підприємствами, установами,
організаціями, у тому числі
підприємствами, організаціями
громадських організацій інвалідів,
фізичними особами, зазначеними в
частині першій цієї статті, самостійно
в строк до 15 квітня року, наступного за
роком, в якому відбулося порушення
нормативу, встановленого частиною
першою ст. 19 цього Закону.

Судом встановлено, що середньорічна
заробітна плата у відповідача у 2009 році
становить 9390 грн. За не зайняте робоче
місце позивачем товариству з обмеженою
відповідальністю «Равіс» нараховано
адміністративно-господарську санкцію
в сумі 9381,25 гривень та пеню в сумі 306 грн.
29 коп. Відповідно до копій наказів про
внесення змін до штатного розпису та
штатних розкладів відповідача у
товаристві з обмеженою
відповідальністю «Равіс» наявне
робоче місце інваліда - автослюсар.
Згідно звітів про наявність вакансій
станом на 20.01. 2009 року, 20.02. 2009 року, 23.03.
2009 року, 15.04. 2009 року, 21.05. 2009 року, 18.06. 2009
року, 21.07. 2009 року, 21.08. 2009 року, 21.09. 2009
року, 20.10. 2009 року, 20.11. 2009 року та 22.12. 2009
року товариства з обмеженою
відповідальністю «Равіс» подавало до
Рівненського районного центру
зайнятості Рівненської області
інформацію щодо наявності вакантного
робочого місця для окремих категорій
громадян, тобто інваліда. Отже, із
звітів відповідача станом на 2009 рік та
його штатних розкладів вбачається, що
товариство належним чином, відповідно
до Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» створило робоче місце
інваліда, інформувало центр зайнятості
про наявність вільних робочих місць на
підприємстві та потребу в направленні
йому інвалідів для працевлаштування.

Крім того суд вірно зазначив, що
відповідно до ст. 18-1 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» державна служба
зайнятості здійснює пошук підходящої
роботи відповідно до рекомендації
МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації
та знань, з урахуванням його побажань. У
зв'язку з внесенням змін до Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»
прийнято постанову Кабінету Міністрів
України № 70 від 30.01. 2007 року «Про
реалізацію статей 19 і 20 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» і відповідно до п.
2 даної Постанови ряд постанов Кабінету
Міністрів України втратили чинність.
Згідно п. 1 Переліку постанов Кабінету
Міністрів України, що втратили
чинність зазначено Постанову Кабінету
Міністрів України від 3 травня 1995 р. № 314
«Про організацію робочих місць та
працевлаштування інвалідів», пунктом 3
цієї постанови встановлювалася вимога
щодо проведення атестації робочого
місця інваліда спеціальною комісією
підприємства за участю представників
медико-соціальної експертної комісії,
органів Держнаглядохоронпраці,
громадських організацій інвалідів.
Атестація робочого місця для
працевлаштування інваліда проводиться
на загальних підставах відповідно до
Порядку проведення атестації
робітників за умовами праці",
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України № 442 від 01.08. 1992 року.
Даний висновок суду також підтверджено
листом Міністерства праці та
соціальної політики України № 341/19/71-07
від 19.02. 2007 року. Відповідно до ч. 1 ст. 12
Закону України "Про охорону праці"
підприємства, які використовують працю
інвалідів, зобов'язані створювати для
них умови праці з урахуванням
рекомендацій медико-соціальної
експертної комісії та індивідуальних
програм реабілітації, вживати
додаткових заходів безпеки праці, які
відповідають специфічним особливостям
цієї категорії працівників. Таким
чином, проведення попередньої
атестації робочих місць інвалідів, без
наявності конкретного інваліда з
індивідуальною програмою реабілітації
є безпідставним та не ґрунтується на
вимогах закону.

Оскільки позивачем не надано доказів
щодо направлення для працевлаштування
державною службою зайнятості на
підприємство інвалідів або щодо
звернення інваліда безпосередньо на
підприємство та відмови відповідача у
працевлаштуванні інвалідів, а
товариством були вжиті всі необхідні
заходи для виконання нормативу робочих
місць для працевлаштування інвалідів,
то підстав для стягнення з відповідача
адміністративно-господарської санкції
за нестворене робоче місце для
працевлаштування інваліда у 2009 році не
має.

Таким чином, суд апеляційної інстанції
вважає, що доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції, а постанова відповідає
нормам матеріального та
процесуального права.

Керуючись ст. 160, ст. 197, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст.
200, ст.205, ст.206, ст. 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу Рівненського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів -
залишити без задоволення, а постанову
Рівненського окружного
адміністративного суду від 25 жовтня 2010
року по справі № 2а-3884/10/1170 - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена протягом двадцяти
днів шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий суддя
М.А. Пліш

Судді
Т.І. Шинкар

Н.В. Ільчишин