Справа № 810/1850/14
Суддя: Оксененко О.М.
Дата ухвалення: 2014-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 810/1850/14
Головуючий у 1-й інстанції: Скрипка
Суддя-доповідач: Оксененко
У Х В А Л А

Іменем України

23 вересня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого - судді Оксененка О.М.,

суддів - Ісаєнко Ю.А., Федотова І.В.,

при секретарі - Пономаренко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Миронівської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області на постанову Київського
окружного адміністративного суду від 30
квітня 2014 року у справі за
адміністративним позовом публічного
акціонерного товариства «Миронівський
завод по виготовленню круп і
комбікормів» до Миронівської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Київській області про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И Л А :

Публічне акціонерне товариство
«Миронівський завод по виготовленню
круп і комбікормів» звернулося до
Київського окружного
адміністративного суду з позовом до
Миронівської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення № від 6
грудня 2013 року.

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 30 квітня 2014
року позовні вимоги задоволено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим
рішенням, відповідач подав апеляційну
скаргу в якій, посилаючись на порушення
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення суду
першої інстанції та ухвалити нове
рішення, яким відмовити в задоволенні
адміністративного позову в повному
обсязі.

Сторони, будучи належним чином
повідомлені про дату, час та місце
апеляційного розгляду справи, в судове
засідання не з'явилися. Про причини
своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи
достатньо письмових доказів для
правильного вирішення апеляційної
скарги, а особиста участь сторін в
судовому засіданні - не обов'язкова,
колегія суддів відповідно до ч.4 ст. 196
КАС України визнала можливим проводити
апеляційний розгляд справи за
відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування
судового засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснювалося.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
представників сторін, які прибули в
судове засідання, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
Миронівською об'єднаноюї державною
податковою інспекцією Головного
управління Міндоходів у Київській
області було проведено позапланову
невиїзну документальну перевірку ПАТ
«Миронівський завод по виготовленню
круп і комбікормів» з питань
дотримання вимог податкового
законодавства при взаємовідносинах із
ФГ «Кравець» за період з 1 липня по 31
липня 2013 року, за результатами якої
складено Акт №169/22-011/00951770 від 15
листопада 2013 року.

В ході перевірки відповідачем зроблено
висновок про порушення позивачем вимог
пункту 206.1 статті 201, статей 185, 186, 187, 188,
200, статті 5 підрозділу ІІ розділу ХХ
Податкового кодексу України, статті 9
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» та встановлено
неправомірність формування
податкового кредиту у сумі 41850,78 грн.

На підставі висновків, викладених у
Акті перевірки, відповідачем прийнято
податкове повідомлення-рішення від 06
грудня 2013 року № із визначенням
грошового зобов'язання за основним
платежем - 40851 грн. і штрафних санкцій у
сумі 20925,39 грн. із податку на додану
вартість.

Не погодившись з вищевказаним
податковим повідомленням-рішенням,
позивач звернувся до суду з даним
позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
оскаржуване податкове
повідомлення-рішення є безпідставним і
підлягає скасуванню як протиправне.

Колегія суддів погоджується з вказаним
висновком суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Пунктом 198.1 статті 198 Податкового
кодексу України право на віднесення
сум податку до податкового кредиту
виникає у разі здійснення операцій з: а)
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг; б)
придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності); в)
отримання послуг, наданих нерезидентом
на митній території України, та в разі
отримання послуг, місцем постачання
яких є митна територія України; г)
ввезення необоротних активів на митну
територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Згідно п.п.198.2, 198.3 ст.198
Податкового кодексу України датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше; дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Відповідно до п.198.6 ст.198
Податкового кодексу України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
цього Кодексу.

Відповідно до п.201.10 ст.201
Податкового кодексу України податкова
накладна видається платником податку,
який здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

Згідно п. 5 Порядку заповнення
податкової накладної, затвердженого
наказом ДПА України № 165 від 30.05.1997,
визначено один випадок недійсності
податкової накладної, а отже і
неможливості формування на її підставі
податкового кредиту - якщо вона
заповнена особою, яка не зареєстрована
як платник ПДВ.

Крім того, відповідно до ч.1 ст. 9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»,
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення.

Колегія суддів зазначає, що із
системного аналізу положень цих норм
законодавства України вбачається, що
податковий кредит є правом платника
податку щодо зменшення податкових
зобов'язань звітного періоду, яке
виникає виключно за наявності
податкових накладних. Закон забороняє
включення до податкового кредиту сум
податку на додану вартість, сплачених у
складі ціни придбання товарів (робіт,
послу), якщо ці суми не підтверджені
податковими накладними, та передбачає
відповідальність платника податків за
порушення цих вимог у вигляді
фінансових санкцій.

Отже, виникнення права платника
податку на податковий кредит є
наслідком фактичного проведення
господарської операції, яка є об'єктом
оподаткування податком на додану
вартість, за наявності первинних
документів.

Крім того, в інформаційному листі
Вищого адміністративного суду України
№ 742/11/13-11 від 02.06.2011 р. зазначено, що
судам належить звертати особливу увагу
на дослідження обставин реальності
здійснення господарських операцій
платника податку, на підставі яких
таким платником були сформовані дані
податкового обліку. При цьому приймати
на підтвердження даних податкового
обліку можна лише достовірні первинні
документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

З метою встановлення факту здійснення
господарської операції, формування
витрат для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість судам належить
з'ясовувати рух активів у процесі
здійснення господарської операції.

При цьому, дослідженню підлягають усі
первинні документи, які належить
складати залежно від певного виду
господарської операції: договори, акти
виконаних робіт, документи про
перевезення, зберігання товарів тощо.

Таким чином, колегія
суддів зазначає, що умовою для
виникнення у платника податку права на
формування податкового кредиту є
придбання платником податків товарів
(послуг) для використання їх в своїй
господарській діяльності.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції, 09
липня 2003 року позивачем укладено
договір поставки №646/т із ФГ «Кравець»,
за умовами якого, ФГ «Кравець»
(постачальник) зобов'язується передати
у власність ПАТ «Миронівський завод по
виготовленню круп і комбікормів»
(покупець) ячмінь фуражний на умовах CPT
(Інкотермс-2000), а покупець - прийняти і
оплатити товар. Строк поставки - до 31
серпня 2014 року. Товар поставляється
силами постачальника на об'єкт покупця
за адресою: Херсонська область, м.
Таврійськ, вул. Промислова, 13; витрати
на транспортування товару входять у
його вартість.

Відповідно до пункту 2.5 договору
постачальник вважається таким, що
виконав поставку товару після його
прийняття покупцем і надання йому
оригіналів наступних документів:
рахунка-фактури; видаткової накладної;
податкової накладної.

На підтвердження виконання вказаних
договорів з ФГ «Кравець» позивачем
надано до суду наступні первинні та
розрахункові документи: податкові
накладні, видаткові накладні, рахунки
на оплату, банківські виписки щодо
проведення розрахунків за отриману
продукцію, оборотно-сальдову
відомість, товарно-транспортні
накладні.

Факт приймання продукції на складі й
проходження нею лабораторних
досліджень підтверджується
складськими квитанціями та реєстрами
товарно-транспортних накладних на
прийняте зерно і насіння з визначенням
якості за середньодобовим зразком.

Всі зазначені вище документи підписані
та скріплені печатками сторін та мають
всі реквізити як того вимагає чинне
законодавство України.

Колегія суддів також зазначає, що
договори, укладені між позивачем та
його контрагентом в судовому порядку
не оспорювалися, недійсними
(фіктивними) не визнавалися, їх зміст не
суперечить вимогам чинного
законодавства.

Суд апеляційної інстанції звертає
увагу, що відповідачем не надано, як
того вимагають положення чинного
законодавства України, доказів, які б
свідчили про те, що документи, виписані
на виконання договорів, були
сфальсифікованими, як і не надано
відомостей про звернення до
правоохоронних органів у зв'язку з
виявленими порушеннями складання
завідомо неправдивих документів
звітності.

Крім того, як вірно встановлено судом
першої інстанції та підтверджується
матеріалами справи, ПАТ «Миронівський
завод по виготовленню круп і
комбікормів», з метою запобігання
укладенню правочину із
недобросовісним суб'єктом
господарювання, учинило низку дій щодо
перевірки правосуб'єктності та
добросовісності контрагента, а саме:
отримали копії 1, 2, 3 сторінок паспорта
ОСОБА_2, статут ФГ «Кравець», довідку з
Єдиного державного реєстру
підприємств та організацій України,
копію свідоцтва про реєстрацію
сільськогосподарського підприємства
як суб'єкта спеціального режиму
оподаткування податком на додану
вартість, копію довідки про взяття на
облік платником податків, копію
протоколу загальних зборів такого
фермерського господарства. Крім того,
отримали і копію статистичної
звітності ФГ «Кравець» щодо посівних
площ сільськогосподарських культур
під урожай 2013 року, з якої видно, що у 2013
році під ячмінь контрагентом позивача
виділено 916,45 га відповідних площ.

Вказана операція із ФГ «Кравець»
відображена належним чином у
податковому обліку позивача, що
вбачається із примірника податкової
декларації із податку на додану
вартість за серпень 2013 року із додатком
5, отриманих податковим органом 20
вересня 2013 року.

На засвідчення наявності складських
приміщень для зберігання придбаної
продукції підприємством подано
договір складського зберігання від 19
червня 2013 року.

На підтвердження використання
придбаного ячменю у господарській
діяльності надано акти списання
сировини у виробництво та фактури №2052,
№2064 стосовно переміщення зі складу у
виробництво, при цьому, представник
позивача пояснила, що придбаний ячмінь
використовувався для виготовлення
кормів для відгодівлі птиці.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів
справи, відповідач, в обґрунтування
правомірності винесення ним спірного
податкового повідомлення-рішення,
посилається на лист відділу
Держземагентства у Скадовському
районі Херсонської області, відповідно
до якого станом на 1 січня 2013 року,
згідно наявної у відділі бази даних, за
ФГ «Кравець» не зареєстровано жодних
земельних ділянок. При цьому у
вказаному листі, зазначено, що база
даних такого відділу Держземагенства є
неповною.

Крім того, відповідачем на
підтвердження своєї позиції надано
довідку Державної інспекції
сільського господарства в Херсонській
області від 18 жовтня 2013 року, згідно
якої за ФГ «Кравець» зареєстровано
трактор колісний Т-150К, копію заяви про
відсутність взаємовідносин між
фермерським господарством «Кравець» і
ПАТ «Миронівський завод по
виготовленню круп і комбікормів» у
липні 2013 року із зазначенням під нею
«О.І. Кравець» та копію довідки
Скадовської ОДПІ від 23 вересня 2013 року
№107/22/21293041 про проведення зустрічної
звірки ФГ «Кравець», у висновках якої
вказано про непідтвердження
господарських відносин такого
фермерського господарства із ПАТ
«Миронівський завод по виготовленню
круп і комбікормів» за липень 2013 року.
Підставою для такого висновку
зазначено заяву ОСОБА_2 від 23 вересня 2013
року.

Однак, колегія суддів вважає
безпідставними посилання відповідача
на зазначені факти, оскільки вказані
обставини не є безумовною підставою
для висновку про порушення позивачем
податкового законодавства, оскільки
податкове законодавство не ставить в
залежність податковий облік (стан)
певного платника податку від інших
осіб, від знаходження його за юридичною
адресою, фактичної сплати контрагентом
податку до бюджету, від його
господарських та виробничих
можливостей. Питання віднесення певних
сум податку на додану вартість до
податкового кредиту поширюється
виключно на окремо взятого платника та
не залежить від розрахунків з бюджетом
третіх осіб.

Лише встановлення в ході судового
розгляду факту узгодженості дій
платника податків з недобросовісним
постачальником з метою незаконного
отримання податкових вигод або його
обізнаності з такими діями контрагента
може слугувати підставою для висновку
про неправомірне формування
податкового кредиту з податку на
додану вартість.

При цьому, колегія суддів звертає
увагу, що судова практика вирішення
податкових спорів виходить з
презумпції добросовісності платників
та інших учасників правовідносин у
сфері економіки. У зв'язку з цим
презюмується, що дії платника,
результатом яких є отримання
податкової вигоди, вважаються
економічно виправданими, а відомості,
що містяться у податковій та
бухгалтерській звітності платника, -
достовірні. Подання платником до
контролюючого органу усіх належним
чином оформлених первинних документів,
передбачених податковим
законодавством, з метою отримання
податкової вигоди є підставою для її
отримання, якщо податковий орган не
доведе неправдивість, недостовірність
або суперечливість відомостей, що
містяться у таких документах. Доводи ж
податкового органу про отримання
платником необґрунтованої податкової
вигоди мають ґрунтуватись на
сукупності доказів, що безспірно
підтверджують існування обставин, які
виключають право платника, зокрема, на
включення сплаченого податку на додану
вартість до податкового кредиту. Разом
з тим, у справі, що переглядається,
податковим органом не доведено
існування таких обставин.

Враховуючи, що юридична
відповідальність має індивідуальний
характер, позивач не може нести
відповідальність за можливі
протиправні дії інших юридичних осіб.
Крім того, порушення контрагентом
позивача вимог законодавства про
порядок здійснення господарської
діяльності не може бути підставою для
висновку щодо безтоварності
відповідних господарських операцій.

Здійснення господарської діяльності
контрагентами не може мати наслідків
для позивача, оскільки законодавством
не передбачений обов'язок суб'єкта
підприємницької діяльності бути
обізнаним із особливостями
господарювання контрагента. Відомості,
що є обов'язковими для перевірки
підприємством стосовно свого
контрагента, це включення його до
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців, а
також наявність свідоцтва про
реєстрацію платника податку на додану
вартість на час здійснення
господарських операцій. На період
господарських взаємовідносин між
позивачем та ТОВ «Компанія ІКС»
останнє було зареєстровано в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців, а також
платником податку на додану вартість,
установчі та реєстраційні документи не
визнавались недійсними.

Крім того, неприпустимість притягнення
до відповідальності однієї компанії, у
випадку за неправомірні дії іншої
компанії підтверджується практикою
Європейського суду з прав людини.
Європейський суд з прав людини чітко
визначає правило індивідуальної
відповідальності платника податків.
Тобто, добросовісний платник податків
не має зазнавати негативних наслідків
через порушення з боку його
контрагентом.

Так, у справі «БУЛВЕС» АД проти
Болгарії» (заява №3991/03) Європейський
Суд з прав людини у своєму рішенні від 22
січня 2009 року зазначив, що платник
податку не повинен нести наслідків
невиконання контрагентом свої
зобов'язання зі сплати податку.

Крім того, як вбачається з висновку
Акта перевірки та оскаржуваного
повідомлення-рішення відповідач також
посилався на положення позивачем
статті 5 підрозділу 2 Розділу XX
«Перехідні положення» Податкового
кодексу України, проте не обґрунтував
яким чином такі приписи Податкового
кодексу України стосуються випадку,
який розглядається.

З урахуванням зазначеного, колегія
суддів приходить до висновку про
правомірність віднесення позивачем до
складу податкового кредиту суми
сплаченого податку на додану вартість
за податковими накладними, отриманими
від контрагента, та включення
відповідних витрат до складу валових
витрат підприємства.

Згідно частини 1 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Разом з тим, у відповідності до ч. 2 ст. 71
КАС України в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

З огляду на вищенаведене, колегія
суддів зазначає, що відповідачем не
було доведено законність та
обґрунтованість прийнятого ним
рішення, а тому суд першої інстанції
дійшов правильних висновків про
обґрунтованість позовних вимог.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС
України суд апеляційної інстанції має
право залишити апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційну скаргу
слід залишити без задоволення, а
постанову суду першої інстанції - без
змін.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211,
212, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Миронівської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Київській області
залишити без задоволення, а постанову
Київського окружного
адміністративного суду від 30 квітня 2014
року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
до Вищого адміністративного суду
України в порядок і строки, визначені
ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя:
О.М. Оксененко

Судді:
Ю.А. Ісаєнко

І.В. Федотов

.

Головуючий суддя
Оксененко О.М.

Судді:
Ісаєнко Ю.А.

Федотов І.В.