Справа № 0907/2а-731/2011
Суддя: Ситников О.Ф.
Дата ухвалення: 2014-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"23" вересня 2014 р. м. Київ
К/9991/34503/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Ситникова О.Ф.(суддя-доповідач),

Малиніна В.В.,

Швець В.В.

розглянувши в письмовому провадженні
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду
України в м. Івано-Франківську
Івано-Франківської області про
визнання дій протиправними і
зобов'язання провести перерахунок
пенсії державного службовця за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову
Івано-Франківського міського суду
Івано-Франківської області від 09
березня 2011 року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 25 квітня 2012 року, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернулася до
Івано-Франківського міського суду
Івано-Франківської області з
адміністративним позовом та з
урахуванням уточнених позовних вимог,
просила зобов'язати відповідача
провести перерахунок пенсії з 10
вересня 2008 року, включивши в суму
заробітної плати для обчислення пенсії
матеріальну допомогу на оздоровлення
та на соціально-побутові потреби, які
були отримані до виходу на пенсію і з
яких сплачені внески на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування, провести; зобов'язати
відповідача в подальшому здійснювати
нарахування пенсії з врахуванням
виплат матеріальної допомоги на
оздоровлення та на соціально-побутові
потреби.

Постановою Івано-Франківського
міського суду Івано-Франківської
області від 09 березня 2011 року в
задоволенні адміністративного позову
відмовлено.

Ухвалою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 25 квітня 2012
року постанову Івано-Франківського
міського суду Івано-Франківської
області від 09 березня 2011 року залишено
без змін.

ОСОБА_4 не погодилась з постановою
Івано-Франківського міського суду
Івано-Франківської області від 09
березня 2011 року та ухвалою Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 25 квітня 2012 року і звернулась до
суду з касаційною скаргою, в якій
просить скасувати рішення судів
попередніх інстанцій та ухвалити нове
судове рішення, посилаючись на
порушення норм матеріального та
процесуального права, що призвело до
ухвалення незаконних судових рішень.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи, суд, в межах ст. 220 КАС України,
прийшов до висновку про часткове
задоволення касаційної скарги з таких
підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлені наступні обставини.

ОСОБА_4 призначено пенсію по
інвалідності 2 групи згідно Закону
України «Про державну службу» з 10.09.2008
року, проте не враховано матеріальну
допомогу на оздоровлення та допомогу
на вирішення соціально-побутових
питань.

Позивачем 11.08.2010 року подано заяву про
перерахунок пенсії з врахуванням
отриманих виплат матеріальної
допомоги на оздоровлення та допомоги
на вирішення соціально-побутових
питань до Управління Пенсійного фонду
України в м. Івано-Франківську
Івано-Франківської області.

Листом від 12.08.2010 року № 1321/03
відповідачем повідомлено позивача, що
матеріальна допомога не включається в
заробітну плату державного службовця
відповідно до Закону України «Про
державну службу», а тому не має підстав
для включення матеріальної допомоги на
оздоровлення та допомоги на
соціально-побутові потреби до
заробітної плати для обчислення
пенсії.

Не погоджуючись з вказаною відповіддю,
позивач звернувся до суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанцій, з яким
погодився Львівський апеляційний
адміністративний суд дійшов висновку
про те, що оскільки матеріальна
допомога на оздоровлення та допомога
для вирішення соціально-побутових
питань є одноразовою виплатою і не
зазначена в переліку складових
заробітної плати, передбачених Законом
України «Про державну службу», тому
вона не включається в заробітну плату,
що враховується при перерахунку пенсії
державним службовцям.

Проте, перевіривши правову оцінку
обставин справи та повноту їх
встановлення, проаналізувавши
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
суд касаційної інстанції не
погоджується з таким висновком судів
попередніх інстанцій, на підставі
наступного.

За змістом статті 37 Закону «Про
державну службу» (у редакції, чинній на
час виникнення спірних відносин)
пенсія державним службовцям
призначається в розмірі 80 % від сум їх
заробітної плати, на які нараховується
збір на обов'язкове державне пенсійне
страхування.

У частині першій статті 1 Закону «Про
оплату праці» встановлено, що
заробітна плата - це винагорода,
обчислена, як правило, у грошовому
виразі, яку за трудовим договором
власник або уповноважений ним орган
виплачує працівникові за виконану ним
роботу.

Статтею 2 Закону № «Про оплату праці»
визначено структуру заробітної плати,
до якої входить: основна та додаткова
заробітна плата, а також заохочувальні
та компенсаційні виплати.

Частиною другою статті 33 Закону «Про
державну службу» передбачено, що
заробітна плата державних службовців
складається з посадових окладів,
премій, доплати за ранги, надбавки за
вислугу років на державній службі та
інших надбавок.

Аналіз наведених положень дає підстави
для висновку, що матеріальна допомога
на оздоровлення та допомога для
вирішення соціально-побутових питань
входить до системи оплати праці
державного службовця.

Крім того, статтею 66 Закону «Про
пенсійне забезпечення» врегульовано
види оплати праці, що враховуються при
обчисленні пенсій.

Відповідно до частини першої
зазначеної статті до заробітку для
обчислення пенсії включаються всі види
оплати праці (виплат, доходу), на які
відповідно до Закону України від 26
червня 1997 року № 400/97 ВР «Про збір на
обов'язкове державне пенсійне
страхування» нараховується збір на
обов'язкове державне пенсійне
страхування, в межах максимальної
величини фактичних витрат на оплату
праці найманих працівників,
оподатковуваного доходу (прибутку),
сукупного оподатковуваного доходу
(граничної суми заробітної плати
(доходу), з яких справляються страхові
внески (збори) до соціальних фондів, що
діяла на день одержання зазначеного
заробітку (виплат, доходу)).

Згідно зі статтею 41 Закону «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» до виплат (доходів), що
враховуються в заробітну плату (дохід)
застрахованої особи для обчислення
пенсії, належать, зокрема: суми виплат,
отримуваних застрахованою особою
після набрання чинності цим Законом, з
яких згідно з цим самим Законом були
фактично нараховані (обчислені) та
сплачені страхові внески; суми виплат,
отримуваних застрахованою особою до
набрання чинності цим Законом, у межах
сум, на які відповідно до
законодавства, що діяло раніше,
нараховувалися внески на державне
соціальне страхування або збір на
обов'язкове державне пенсійне
страхування.

За змістом наведених норм отримувані
застрахованою особою суми виплат, з
яких були фактично нараховані та
сплачені страхові внески або збір на
обов'язкове державне пенсійне
страхування, враховуються в заробіток
(дохід) застрахованої особи для
обчислення пенсії незалежно від того,
чи входять вони до структури
заробітної плати.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій та підтверджується довідкою
Державної податкової інспекції в
Івано-Франківській області від 10.09.2008
року, ОСОБА_4 з 2006 по 2008 роки
нараховувалась та виплачувалась
матеріальна допомога на оздоровлення
та соціально-побутові потреби, а також
з нарахованих та виплачених сум
матеріальної допомоги утримано внески
на загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування.

Враховуючи викладене, суд касаційної
інстанції вважає, що Управління
Пенсійного фонду України в м.
Івано-Франківську Івано-Франківської
області неправомірно не врахувало
ОСОБА_4 при призначенні пенсії
матеріальну допомогу на оздоровлення
та допомогу для вирішення
соціально-побутових питань, оскільки з
них нараховувався збір на обов'язкове
державне пенсійне страхування.

Аналогічна правова позиція висловлена
в постановах Верховного Суду України
від 20 лютого 2012 року у справі № 21-430а11,
від 28 травня 2013 року у справі № 21-97а13,
від 04 березня 2014 року у справі № 21-14а14

Однак, вирішуючи спір поза межами
шестимісячного строку звернення до
суду, суди попередніх інстанцій не
звернули уваги на приписи ч. 2 ст. 99 КАС
України та передчасно дійшли висновку
про відмову у задоволенні позову в
частині вимог позивача до 28 березня 2010
року, оскільки позивач звернувся до
суду з вказаним позовом 29 вересня 2010
року.

У разі порушення цього строку слід
застосовувати приписи статті 100 КАС
України, за якими адміністративний
позов, поданий після закінчення
строків, установлених законом,
залишається без розгляду, якщо суд на
підставі позовної заяви та доданих до
неї матеріалів не знайде підстав для
визнання причин пропуску строку
звернення до адміністративного суду
поважними, про що постановляється
ухвала.

Отже, з урахуванням відсутності
поважних причин пропуску строку
звернення до суду з даним позовом, суд
касаційної інстанції, вважає що судом
першої та апеляційної інстанцій
помилково не застосовані наслідки
пропуску строку звернення до суду,
передбачені ч. 1 ст. 100 КАС України
(чинного на час звернення до суду) або
не встановлені підстави для поновлення
пропущеного строку.

Частиною 2 статті 5 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що провадження в
адміністративних справах здійснюється
відповідно до закону, чинного на час
вчинення окремої процесуальної дії,
розгляду і вирішення справи.

Тому з урахуванням порушень,
встановлених ст. ст. 99, 100 КАС України,
постанова Івано-Франківського
міського суду Івано-Франківської
області від 09 березня 2011 року та ухвала
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 25 квітня 2012
року підлягають скасуванню з
направленням справи на новий судовий
розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до положень частини 2 статті
227 Кодексу адміністративного
судочинства України підставою для
скасування судових рішень судів першої
та (або) апеляційної інстанцій і
направлення справи на новий судовий
розгляд є порушення норм
процесуального права, які унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

Керуючись статтями 222, 227, 231 КАС України
,-

УХВАЛИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Постанову Івано-Франківського
міського суду Івано-Франківської
області від 09 березня 2011 року та ухвалу
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 25 квітня 2012
року скасувати, а справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі та
оскарженню не підлягає.

Судді О.Ф.
Ситников

В.В. Малинін

В.В. Швець