Справа № 807/2572/14
Суддя: Ващилін Р. О.
Дата ухвалення: 2014-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2014 рокум. Ужгород№ 807/2572/14

Закарпатський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ващиліна Р. О.,

при секретарі судового засідання -
Кібкало І. А.,

за участю сторін, які беруть участь у
справі:

позивача: ОСОБА_1, представник - ОСОБА_2,

відповідача: прокуратура
Закарпатської області, представники -
Стойко П. М., Ердик Н. М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовною заявою ОСОБА_1 до прокуратури
Закарпатської області про визнання
незаконним та скасування наказу № 721к
від 24.07.2014, поновлення на посаді, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач - ОСОБА_1 звернулася до
Закарпатського окружного
адміністративного суду з позовною
заявою до Прокуратури Закарпатської
області про визнання незаконним та
скасування наказу № 721к від 24.07.2014,
поновлення на посаді.

Позовні вимоги мотивує тим, що наказом
прокурора Закарпатської області № 721к
від 24 липня 2014 року, її як прокурора
Закарпатської прокуратури з нагляду за
додержанням законів у транспортній
сфері, у зв'язку із скороченням у
штатному розписі прокуратури області
посади прокурора цієї ж прокуратури
було незаконно звільнено з
вищевказаної посади та призначено на
посаду прокурора прокуратури
Великоберезнянського району. Зокрема
вказує на те, що є вагітною та в момент,
коли була попереджена про скорочення
своєї посади перебувала на
стаціонарному лікуванні в
гінекологічному відділенні
Ужгородської центральної міської
клінічної лікарні.

У судовому засіданні представник
позивача підтримав позовні вимоги за
обставин викладених у позовній заяві
та просив суд позов задовольнити у
повному обсязі.

Представник відповідача у судовому
засіданні проти позову заперечив з
мотивів викладених у письмових
запереченнях, зокрема пояснивши, що
право на залишення на роботі мають
працівники з більш високою
кваліфікацією та продуктивністю
праці. Для винесення наказу про
звільнення були достатні підстави.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши у судовому засіданні
пояснення сторін та оцінивши докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді у судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, суд приходить до
наступного висновку.

У судовому засіданні встановлено, що
ОСОБА_1, юрист третього класу, з 15 червня
2013 року працювала на посаді прокурора
прокуратури м. Ужгорода, а з 15 травня 2014
року була переведена на посаду
прокурора Закарпатської прокуратури з
нагляду за додержанням законів у
транспортній сфері.

Наказом прокурора Закарпатської
області старшого радника юстиції
Сидорчука О.О. № 721к від 24 липня 2014 року
прокурора Закарпатської прокуратури з
нагляду за додержанням законів у
транспортній сфері, юриста третього
класу ОСОБА_1, у зв'язку із скороченням у
штатному розписі прокуратури області
посади прокурора Закарпатської
прокуратури з нагляду за додержанням
законів у транспортній сфері було
звільнено з вищевказаної посади та
призначено на посаду прокурора
прокуратури Великоберезнянського
району (а.с. 14), який і є предметом
розгляду вказаної справи.

Як вбачається із оскаржуваного наказу,
підставою звільнення позивача із
займаної посади та переведення на іншу
став наказ Генерального прокурора
України від 24 червня 2014 року № 42ш, наказ
прокурора області від 04 липня 2014 року №
130 та рапорт ОСОБА_1

У судовому засіданні встановлено, що у
відповідності до наказу Генерального
прокурора України № 42ш від 24 червня 2014
року скорочено штатну чисельність
органів прокуратури Закарпатської
області на 42 штатні одиниці
прокурорсько-слідчих працівників,
державних службовців та інших
працівників. Зокрема, в Закарпатській
прокуратурі з нагляду за додержанням
законів у транспортній сфері скорочено
дві посади прокурора прокуратури та
посаду головного спеціаліста з питань
захисту державних таємниць.

Як слідує з листа прокуратури
Закарпатської області № 11-557вих-14 від 10
липня 2014 року, для забезпечення
виконання вимог ст. 49-2 Кодексу законів
про працю України, якою передбачено
порядок вивільнення працівників, у
тому числі при скороченні чисельності
або штату працівників, Закарпатському
прокурору з нагляду за додержанням
законів у транспортній сфері Варзі Ю.Ю.
направлено лист про визначення
працівників, які підлягають скороченню
із пропозицією визначення щодо
кожного окремого працівника про
наявність чи відсутність обставин, за
яких його не може бути звільнено, та
обставин, за яких може бути надано
перевагу в залишенні на роботі (а.с. 33-34).

Судом встановлено, що для визначення
працівників, які мають такі переваги
Закарпатським прокурором з нагляду за
додержанням законів у транспортній
сфері був проведений порівняльний
аналіз продуктивності праці підлеглих
прокурорів прокуратури.

За результатами цього аналізу
керівником вказаної прокуратури
підготовлено письмові пропозиції за №
61-1306-1288вих14 від 14 липня 2014 року, згідно
яких запропоновано до скорочення
прокурора прокуратури ОСОБА_1 як таку,
що має найменшу продуктивність праці
(а.с. 35).

Разом з тим, на виконання наказу
Генерального прокурора України № 42ш
від 24 червня 2014 року про скорочення
штатної чисельності працівників в
органах прокуратури Закарпатської
області та з метою об'єктивного,
неупередженого вирішення питання про
переважне право залишення на роботі,
наказом прокурора області № 131 від 07
липня 2014 року було утворено комісію у
складі 7 осіб із числа керівників
прокуратури області (а.с. 36).

Подані прокурорами районної ланки та
керівниками структурних підрозділів
прокуратури області пропозиції щодо
скорочення працівників були
розглянуті зазначеною комісією 16
липня 2014 року (а.с.37-40).

Рішенням комісії погоджено пропозиції
керівників щодо скорочення
працівників, у тому числі й пропозицію
Закарпатського прокурора з нагляду за
додержанням законів у транспортній
сфері. Цим же рішенням, із врахуванням
наявності вакантних посад в органах
прокуратури області, рекомендовано
перевести на інші посади працівників,
які підлягають скороченню.

У судовому засіданні встановлено, що
відповідно до рішення комісії від 16
липня 2014 року прокурором області було
підписане письмове попередження
ОСОБА_1 про те, що посада, яку вона
обіймає підлягає скорочення. У цьому ж
попередженні позивачці запропоновано
переведення на вакантну посаду
прокурора прокуратури
Великоберезнянського району (а.с. 12).

Із вказаним попередженням позивачка
ознайомилася у кадровому підрозділі
прокуратури області 22 липня 2014 року, що
підтверджується її особистим підписом.

Разом з тим, судом встановлено, що в
даний час, а саме - 22 липня 2014 року
позивачка перебувала на стаціонарному
лікуванні в гінекологічному
відділенні Ужгородської центральної
міської клінічної лікарні, що
підтверджується листком
непрацездатності (а.с. 44) та довідкою
Ужгородського міського пологового
будинку № 506/3002 від 17 вересня 2014 року
(а.с. 72).

Отже, суд приходить до висновку про те,
що позивачку попередили про скорочення
її посади, звільнення з посади та
призначення на іншу посаду у період,
коли остання перебувала на
стаціонарному лікуванні, тобто у
період тимчасової непрацездатності.

Крім того, суд вказує на те, що
позивачка є вагітною та на момент
попередження про звільнення з посади
перебувала на стаціонарному лікуванні
з діагнозом "вагітність 9-10 тижнів,
загроза"

Як вбачається із матеріалів справи та
встановлено судом, наказ № 721к про
призначення позивачки на посаду
прокурора прокуратури
Великоберезнянського району та її
звільнення з посади прокурора
Закарпатської прокуратури з нагляду за
додержанням законів у транспортній
сфері винесений прокурором області 24
липня 2014 року.

Відповідно до п. 2 ст.161 Кодексу
адміністративного судочинства України
при виборі правової норми, що
підлягає застосуванню до спірних
правовідносин, суд зобов'язаний
врахувати висновки Верховного Суду
України, викладені у рішеннях,
прийнятих за результатами розгляду
заяв про перегляд судового рішення з
підстави, передбаченої пунктом 1 ч.1
ст.237 Кодексу адміністративного
судочинства України.

В ухвалі Верховного Суду України від 11
листопада 2009 року у справі № 6-15304вов09
зазначено, що наявність вагітності на
час звільнення є підставою для
поновлення на роботі, а несвоєчасне
повідомлення працівницею роботодавця
про свою вагітність не впливає на
застосування гарантій, передбачених
Кодексом законів про працю.

Згідно ч. 1 ст. 244-2 Кодексу
адміністративного судочинства України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за результатами
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами)
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначені норми права, та для всіх
судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішеннями Верховного
Суду України.

Оскільки позивача було звільнено на
підставі Кодексу законів про працю
України, тому на спірні правовідносини
поширюється положення цього Кодексу.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу
законів про працю України трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, а також строковий трудовий
договір до закінчення строку його
чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадках змін в
організації виробництва і праці, в тому
числі ліквідації, реорганізації,
банкрутства або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників.

Як роз'яснено у пункті 19 Постанови
Пленуму Верховного суду України від 06
листопада 1992 року № 9 "Про практику
розгляду судами трудових спорів",
розглядаючи трудові спори, пов'язані зі
звільненням за пунктом 1 статті 40
Кодексу законів про працю України, суди
зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у
відповідача мали місце зміни в
організації виробництва і праці,
зокрема, ліквідація, реорганізація або
перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників, чи
додержано власником або уповноваженим
ним органом норм законодавства, що
регулюють вивільнення працівника, які
є докази щодо змін в організації
виробництва і праці, про те, що
працівник відмовився від переведення
на іншу роботу або що власник або
уповноважений ним орган не мав
можливості перевести працівника з його
згоди на іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі, організації,
чи не користувався вивільнюваний
працівник переважним правом на
залишення на роботі та чи
попереджувався він за 2 місяці про
наступне вивільнення.

Проаналізувавши вищевикладене та
враховуючи роз'яснення, які викладені в
пункті 19 Постанови Пленуму
Верховного суду України від 06
листопада 1992 року №9, суд приходить до
висновку, скорочення штатної
чисельності працівників в органах
прокуратури Закарпатської області,
зокрема в Закарпатській прокуратурі з
нагляду за додержанням законів у
транспортній сфері дійсно мало місце.

Однак, що стосується самого
попередження за 2 місяці про наступне
вивільнення, то судом встановлено, що
попередження позивачки про скорочення
її посади відбулося 22 липня 2014 року, а
наказ про звільнення з посади
прийнятий через два дні - 24 липня 2014
року.

Отже, суд приходить до висновку про те,
що при звільненні позивачки було
порушено вимоги ст. 49-2 Кодексу законів
про працю, а саме термін попередження
про наступне звільнення, оскільки в
разі скорочення штатної чисельності
підприємства працівник про звільнення
повідомляється за 2 місяці.

Разом з тим, в силу вимог ч. 3 ст. 184
Кодексу законів про працю України,
звільнення вагітних жінок, які мають
дітей віком до трьох років, одиноких
матерів при наявності дитини віком до
чотирнадцяти років або дитини-інваліда
з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу не
допускається, крім випадків повної
ліквідації підприємств, установи,
організації, коли допускається
звільнення з обов'язковим
працевлаштуванням.

Отже, при звільненні позивачки також
було порушено вимоги ч. 3 ст. 184 Кодексу
законів про працю України щодо
заборони звільнення вагітних жінок та
одиноких матерів.

Суд критично оцінює посилання
представника відповідача на те, що на
дату звільнення відповідачу не було
відомо про вагітність позивача.

Суд зазначає, що у зв'язку з
імперативним способом викладу змісту
ч. 3 ст. 184 Кодексу законів про працю
України, яка передбачає, що звільнення
вагітних жінок і жінок, які мають дітей
віком до трьох років (до шести років - ч.
6 ст. 179), одиноких матерів при наявності
дитини віком до чотирнадцяти років або
дитини-інваліда з ініціативи власника
або уповноваженого ним органу не
допускається, крім випадків повної
ліквідації підприємства, установи,
організації, коли допускається
звільнення з обов'язковим
працевлаштуванням, а також відсутністю
встановленого законодавством зв'язку
між дією заборони на звільнення
вагітних жінок з ініціативи власника
або уповноваженого ним органу та
наявністю повідомлення працівника про
цю обставину чи документальним її
підтвердженням на день звільнення.
Тобто, ані Кодексом законів про працю
України, ані іншими
нормативно-правовими актами не
передбачено обов'язок працівника
повідомляти роботодавця про стан
вагітності, а отже доводи відповідача
про те, що позивач повинна була
повідомити відповідача про вагітність
не приймаються судом до уваги, адже є не
обґрунтованими.

Що стосується посилання відповідача на
те, що позивачка призначена на іншу
рівнозначну посаду у прокуратурі
Великоберезнянського району, з якою
вона погодилася 22 липня 2014 року, то суд
вказує на те, що попередження про
звільнення відбулося під час
тимчасової неправцездатності
позивачки. Крім того, відповідачем при
звільненні позивачки було порушено
вимоги ст. 49-2 Кодексу законів про працю,
а саме не дотримано терміну
попередження про наступне звільнення,
оскільки в разі скорочення штатної
чисельності підприємства працівник
про звільнення повідомляється за 2
місяці. Враховуючи те, що відповідачем
не дотримано вказаного терміну, то
таким не взявся до уваги лист позивачки
про відкликання її рапорту про
погодження із запропонованою їй
посадою прокурора прокуратури
Великоберезнянського району від 30
липня 2014 року. Як встановлено судом, до
цього ж рапорту позивачкою також
додані копії довідок Ужгородського
міського пологового будинку № 48 та №
48а від 22 липня 2014 року, в яких міститься
інформація про діагноз - "вагітність
дванадцять тижнів".

Крім того, посилання відповідача про
те, що позивачка призначена на іншу
рівнозначну посаду також судом не
можуть братися до уваги, так як
запропонована рівнозначна посада
знаходиться в прокуратурі
Великоберезнянського району, де у
позивачки відсутнє місце постійного
проживання, а щоденний проїзд з м.
Ужгорода до запропонованого місця
роботи складає більше 40 км. лише в один
бік, що прирівнюється до відрядження.
За наведеного, суд приходить до
висновку, що позивачка щоденно має
проводити більше двох годин у дорозі,
що в будь-якому випадку шкідливо
впливає на здоров'я, тим більше
вагітної.

Отже, за результатами розгляду
аналогічних справ Верховний Суд
України дійшов висновку про те, що
наявність вагітності на час звільнення
є підставою для поновлення на роботі, а
несвоєчасне повідомлення працівницею
роботодавця про свою вагітність не
впливає на застосування гарантій,
передбачених Кодексом законів про
працю України.

Разом з тим, суд вказує на те, що 30 липня
2014 року позивачка повідомила
відповідача про свою вагітність.

За правилами частини другої ст. 71
Кодексу адміністративного судочинства
України, в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Суд, згідно ст. 86 Кодексу
адміністративного судочинства
України, оцінює докази, які є у справі,
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

Таким чином, з урахуванням доказів у їх
сукупності, суд приходить до висновку,
що відповідачем не доведено
правомірність винесення оскаржуваного
наказу належними та допустимими
доказами, тому позов є обґрунтованим та
підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 71, 86, 94, 160, 163, 165 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов ОСОБА_1 до прокуратури
Закарпатської області про визнання
протиправним та скасування наказу №
721к від 24.07.2014, поновлення на посаді -
задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати
наказ прокуратури Закарпатської
області № 721к від 24.07.2014 про призначення
юриста 3 класу ОСОБА_1 на посаду
прокурора прокуратури
Великоберезнянського району з
виплатою заробітної плати згідно
штатного розпису, звільнивши її з
посади прокурора Закарпатської
прокуратури з нагляду за додержанням
законів у транспортній сфері з 25.07.2014.

3. Поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора
Закарпатської прокуратури з нагляду за
додержанням законів у транспортній
сфері.

4. Допустити негайне виконання судового
рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на
посаді.

5. Постанова суду може бути оскаржена до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Закарпатський окружний
адміністративний суд, який ухвалив
постанову. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.
Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом ч. 3 ст. 160 КАС
України, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.
Постанова суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо таку скаргу не
було подано.

СуддяР.О. Ващилін