Справа № 826/12797/14
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2014-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючого судді
Келеберди В.І. розглянувши у
письмовому провадженні
адміністративну справу
за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю фірма "ТехНова" до
Чернігівської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Чернігівській
області Головного управління
Міндоходів у Чернігівській області про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Товариство з обмеженою
відповідальністю «ТехНова» звернулось
до суду з позовом до Чернігівської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Чернігівській області,
Головного управління Міндоходів у
Чернігівській області про визнання
протиправними акту камеральної
перевірки орендної плати за землю від
04.04.2014 за №48/25-22-15-019/24100060, рішення за
результатом розгляду скарги від 14.08.2014
№2563/10/25-01-10-05-15, податкового
В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначає, що позивачем сплачено в
повному обсязі податкове зобов'язання
з орендної плати землі у 2013 році, отже
висновки акту камеральної перевірки
орендної плати за землю від 04.04.2014 за
№48/25-22-15-019/24100060 є необґрунтованими та
протиправними, що свідчить про
протиправність прийнятих на їх
підставі рішення за результатом
розгляду скарги від 14.08.2014
№2563/10/25-01-10-05-15, податкового
Представник відповідачів -
Чернігівської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Чернігівській
області, Головного управління
Міндоходів у Чернігівській області -
заперечував проти задоволення
позовних вимог з підстав викладених у
письмових запереченнях, які долучено
до матеріалів справи, з яких
вбачається, що позивачем було невірно
вказано код земельної ділянки, отже
невірно зараховано кошти на облікову
В судовому засіданні за згодою
сторін відповідно до ч. 4 ст. 122 Кодексу
адміністративного судочинства
ухвалено про вирішення справи в
порядку письмового провадження.
Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали, заслухавши
пояснення сторін, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, Окружний
адміністративний суд м. Києва,
Чернігівською об'єднаною
державною податковою інспекцією
Головного управління Міндоходів у
Чернігівській області проведено
камеральну перевірку сплати ТОВ
«ТехНова» орендної плати за землю, за
результатом якої складено акт від
04.04.2014 №48/25-22-15-019/24100060 (далі - акт
З акту перевірки вбачається, що
податковий орган вказує, що позивачем
порушено терміни сплати самостійно
визначеного грошового зобов'язання з
орендної плати за землю протягом
строків, визначених п. 287.3 ст. 287
Податкового кодексу України, а саме: по
податковій декларації з орендної плати
термін плати - 30.01.2014) фактично сплачено
в сумі 3,8 грн. 18.02.2014 кількість днів
затримки 19; по податковій декларації з
18.02.2013 (граничний термін плати 30.12.2013,
фактична дата сплати заборгованості в
сумі 5323,7 грн.-03.01.2014, кількість днів
затримки 4; по податковій декларації з
18.02.2013 (граничний термін плати 30.12.2013)
фактична дата сплати заборгованості в
сумі 2037,9 грн. - 03.01.2014, кількість днів
На підставі акту перевірки податковим
органом прийнято податкове
яким позивача зобов'язано сплатити
штраф у розмірі 10% у сумі 736,54 грн. за
платежем орендна плата за землю з
За результатом адміністративного
оскарження Головним управлінням
Міндоходів у Чернігівській області
прийнято рішення від 14.08.2014
№2563/10/25-01.10-05-15, яким скаргу залишено без
задоволення, а податкове
повідомлення-рішення без змін.
Щодо позовної вимоги про визнання
протиправним акту камеральної
перевірки орендної плати за землю від
04.04.2014 за №48/25-22-15-019/24100060, суд зазначає
Згідно п. 75.1 ст. 75 Податкового кодексу
України контролюючі органи мають право
проводити камеральні, документальні
(планові або позапланові; виїзні або
невиїзні) та фактичні перевірки.
Камеральні та документальні перевірки
проводяться контролюючими органами в
межах їх повноважень виключно у
випадках та у порядку, встановлених цим
Кодексом, а фактичні перевірки - цим
Кодексом та іншими законами України,
контроль за дотриманням яких покладено
на контролюючі органи.
Камеральною вважається перевірка, яка
проводиться у приміщенні
контролюючого органу виключно на
підставі даних, зазначених у
податкових деклараціях (розрахунках)
Статтею 76 Податкового кодексу України
визначено, що камеральна перевірка
проводиться посадовими особами
контролюючого органу без будь-якого
спеціального рішення керівника такого
органу або направлення на її
Камеральній перевірці підлягає вся
податкова звітність суцільним
Згода платника податків на перевірку
та його присутність під час проведення
камеральної перевірки не обов'язкова.
Порядок оформлення результатів
камеральної перевірки здійснюється
відповідно до вимог статті 86 цього
Відповідно до п. 86.2. ст. 86 Податкового
кодексу України за результатами
камеральної перевірки у разі
встановлення порушень складається акт
у двох примірниках, який підписується
посадовими особами такого органу, які
проводили перевірку, і після
реєстрації у контролюючому органі
вручається або надсилається для
підписання протягом трьох робочих днів
платнику податків у порядку,
визначеному статтею 42 цього Кодексу.
Отже, акт перевірки є носієм доказової
інформації, яка в подальшому має
використовуватися контролюючим
органом для прийняття рішення щодо
визначення платникові грошових
зобов'язань (штрафних санкцій), а
висновки посадових осіб контролюючого
органу, викладені в акті перевірки, є
позицією цих осіб щодо кваліфікації
дій платника податків, однак самі по
собі не впливають на стан суб'єктивних
прав платника та не створюють для нього
будь-яких додаткових обов'язків.
Аналогічна позиція викладена в ухвалі
Вищого адміністративного суду України
З огляду на зазначене, податковий орган
не позбавлений права викладати в акті
перевірки власні суб'єктивні висновки
щодо зафіксованих обставин, та в
подальшому, у разі виникнення спору
щодо рішень про визначення грошових
зобов'язань (штрафних санкцій), що
приймаються на підставі такого акту,
обґрунтовувати ними власну позицію
щодо наявності певних допущених
платником податків порушень, а оцінка
акту перевірки, в тому числі і оцінка
дій посадових осіб податкового органу
щодо його складання, викладення у ньому
висновків перевірки, а також щодо самих
висновків перевірки, надається при
вирішенні спору щодо оскарження
рішення, прийнятого на підставі такого
акту.

Аналогічна позиція викладена в ухвалі
Вищого адміністративного суду України
від 25.06.2012 у справі № К/9991/16720/12.

Відповідно до частини першої статті 17
Кодексу адміністративного судочинства
України юрисдикція адміністративних
судів поширюється на правовідносини,
що виникають у зв'язку з здійсненням
суб'єктом владних повноважень владних
управлінських функцій, а також у
зв'язку з публічним формуванням
суб'єкта владних повноважень шляхом
виборів або референдуму.

Згідно з пунктом 1 частини другої
статті 17 Кодексу адміністративного
судочинства України юрисдикція
адміністративних судів поширюється на
публічно-правові спори, зокрема, на
спори фізичних чи юридичних осіб із
суб'єктом владних повноважень щодо
оскарження його рішень
(нормативно-правових актів чи правових
актів індивідуальної дії), дій чи
бездіяльності.

Відповідно до пункту 8 статті 3 Кодексу
адміністративного судочинства України
позивач - особа, на захист прав, свобод
та інтересів якої подано
адміністративний позов до
адміністративного суду, а також суб'єкт
владних повноважень, на виконання
повноважень якого подана позовна заява
до адміністративного суду

Таким чином судовому захисту в
адміністративних судах України
підлягає лише порушене право, а отже
предмет оскарження за правилами
адміністративного судочинства повинен
мати юридичне значення, тобто впливати
на коло прав, свобод, законних
інтересів чи обов'язків, а також
встановлені законом умови їх
реалізації.

Отже, до адміністративного суду вправі
звернутися кожна особа, яка вважає, що
її право чи охоронюваний законом
інтерес порушено чи оспорюється, та
підставою для звернення особи до суду з
позовом є її суб'єктивне уявлення,
особисте переконання в порушенні прав
чи свобод, однак обов'язковою умовою
здійснення такого захисту судом є
об'єктивна наявність відповідного
порушення права або законного інтересу
на момент звернення до суду.

При цьому слід зазначити, що неодмінною
ознакою порушення права особи є зміна
стану суб'єктивних прав та обов'язків,
тобто припинення можливості чи
неможливість реалізації її законного
права таабо виникнення додаткового
обов'язку.

З огляду на викладене, враховуючи те, що
акт перевірки та викладені у ньому
факти та висновки не можна розглядати
як рішення суб'єкта владних
повноважень, що породжує для платника
податків певні правові наслідки,
оскільки він є виключно носієм
доказової інформації про виявлені
податковим органом порушення вимог
законодавства на підставі якого
приймається відповідне рішення
контролюючого органу, суд дійшов
висновку про те, що у даному випадку
позовні вимоги щодо визнання
протиправним акту камеральної
перевірки орендної плати за землю від
04.04.2014 за №48/25-22-15-019/24100060 не підлягає
задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині визнання
протиправними рішення за результатом
розгляду скарги від 14.08.2014
№2563/10/25-01-10-05-15, податкового
повідомлення-рішення від 28.05.2014 №.

Відповідно до ст. 270 Податкового
кодексу України об'єктами
оподаткування є: земельні ділянки, які
перебувають у власності або
користуванні; земельні частки (паї), які
перебувають у власності.

Згідно із ст. 285 Податкового кодексу
України базовим податковим (звітним)
періодом для плати за землю є
календарний рік.

Базовий податковий (звітний) рік
починається 1 січня і закінчується 31
грудня того ж року (для новостворених
підприємств та організацій, а також у
зв'язку із набуттям права власності
та/або користування на нові земельні
ділянки може бути меншим 12 місяців).

Відповідно до п. 286.2. ст. 286 Податкового
кодексу України платники плати за
землю (крім фізичних осіб) самостійно
обчислюють суму податку щороку станом
на 1 січня і не пізніше 20 лютого
поточного року подають відповідному
контролюючому органу за
місцезнаходженням земельної ділянки
податкову декларацію на поточний рік
за формою, встановленою у порядку,
передбаченому статтею 46 цього Кодексу,
з розбивкою річної суми рівними
частками за місяцями. Подання такої
декларації звільняє від обов'язку
подання щомісячних декларацій. При
поданні першої декларації (фактичного
початку діяльності як платника плати
за землю) разом з нею подається довідка
(витяг) про розмір нормативної грошової
оцінки земельної ділянки, а надалі така
довідка подається у разі затвердження
нової нормативної грошової оцінки
землі.

Згідно п. 286.3 ст. 286 Податкового кодексу
України платник плати за землю має
право подавати щомісяця звітну
податкову декларацію, що звільняє його
від обов'язку подання податкової
декларації не пізніше 20 лютого
поточного року, протягом 20 календарних
днів місяця, що настає за звітним.

З матеріалів справи вбачається,
що позивачем подано 18.02.2014 податкові
декларації з плати за землю за земельну
ділянку несільськогосподарського
призначення на суму 124 353,7 грн. (код за
КОАТУУ ) та на суму 24 455,25 грн. (код
за КОАТУУ ).

Також, 18.02.2014 подано податкову
декларацію з орендної плати за змелю
(код за КОАТУУ ) на суму 24 455,25 грн.
(а.с. 52-53).

Судом встановлено, що платіжними
дорученнями від 25.02.2014 (а.с. 14) позивачем
сплачено орендну плату за 2013 рік в сумі
4 691,93 грн. та 124 353,7 грн.

Представник позивача в судовому
засіданні зазначила, що позивачем
сплачено в повному обсязі за рік
орендну плату за землю, проте в
матеріалах справи відсутні докази
сплати орендної плати за землю на суму
24 455,25 грн.

Згідно із п. 287.3. ст. 287 Податкового
кодексу України податкове зобов'язання
щодо плати за землю, визначене у
податковій декларації на поточний рік,
сплачується рівними частками
власниками та землекористувачами
земельних ділянок за
місцезнаходженням земельної ділянки
за податковий період, який дорівнює
календарному місяцю, щомісяця протягом
30 календарних днів, що настають за
останнім календарним днем податкового
(звітного) місяця.

Відповідно до норм ст. 288 Податкового
кодексу України підставою для
нарахування орендної плати за земельну
ділянку є договір оренди такої
земельної ділянки.

Органи виконавчої влади та органи
місцевого самоврядування, які
укладають договори оренди землі,
повинні до 1 лютого подавати
контролюючому органу за
місцезнаходженням земельної ділянки
переліки орендарів, з якими укладено
договори оренди землі на поточний рік,
та інформувати відповідний
контролюючий орган про укладення
нових, внесення змін до існуючих
договорів оренди землі та їх
розірвання до 1 числа місяця, що настає
за місяцем, у якому відбулися зазначені
зміни.

Платником орендної плати є орендар
земельної ділянки.

Об'єктом оподаткування є земельна
ділянка, надана в оренду.

Розмір та умови внесення орендної
плати встановлюються у договорі оренди
між орендодавцем (власником) і
орендарем.

Податковий період, порядок обчислення
орендної плати, строк сплати та порядок
її зарахування до бюджетів
застосовується відповідно до вимог
статей 285 - 287 цього розділу.

Згідно із п. 290.1 ст. 290 Податкового
кодексу України плата за землю
зараховується до відповідних місцевих
бюджетів у порядку, визначеному
Бюджетним кодексом України для плати
за землю.

Як зазначено вище, податковий орган в
акті перевірки вказує, що позивачем
порушено терміни сплати самостійно
визначеного грошового зобов'язання з
орендної плати за землю протягом
строків, визначених п. 287.3 ст. 287
Податкового кодексу України, а саме: по
податковій декларації з орендної плати
за землю № від 18.02.2013 (граничний
термін плати - 30.01.2014) фактично сплачено
в сумі 3,8 грн. 18.02.2014 кількість днів
затримки 19; по податковій декларації з
орендної плати за землю № від
18.02.2013 (граничний термін плати 30.12.2013,
фактична дата сплати заборгованості в
сумі 5323,7 грн.-03.01.2014, кількість днів
затримки 4; по податковій декларації з
орендної плати за землю № від
18.02.2013 (граничний термін плати 30.12.2013)
фактична дата сплати заборгованості в
сумі 2037,9 грн. - 03.01.2014, кількість днів
затримки - 4).

Позивачем не надано доказів на
спростування викладеного вище,
представник позивача лише зазначив, що
позивачем сплачено орендну плату за
землю за 2013 одним платежем, проте не
надано доказів сплати орендної плати
за землю на суму 24 455,25 грн.

З огляду на викладене, висновок
податкового органу про порушення
позивачем терміну сплати самостійно
визначеного грошового зобов'язання з
орендної плати за землю протягом
строків, визначених п. 287.3 ст. 287
Податкового кодексу України є
обґрунтованим.

Відповідно до п. 126.1 ст. 126 Податкового
кодексу України у разі якщо платник
податків не сплачує узгоджену суму
грошового зобов'язання та/або
авансових внесків з податку на
прибуток підприємств протягом строків,
визначених цим Кодексом, такий платник
податків притягується до
відповідальності у вигляді штрафу у
таких розмірах:

- при затримці до 30 календарних днів
включно, наступних за останнім днем
строку сплати суми грошового
зобов'язання, - у розмірі 10 відсотків
погашеної суми податкового боргу;

- при затримці більше 30 календарних
днів, наступних за останнім днем строку
сплати суми грошового зобов'язання, - у
розмірі 20 відсотків погашеної суми
податкового боргу.

Судом встановлено, що згідно
розрахунку штрафних санкцій
податковим органом застосовано штраф в
розмірі 10% погашеної суми грошового
зобов'язання, а саме: 736,54 грн.

Оскільки позивачем порушено
терміну сплати самостійно визначеного
грошового зобов'язання з орендної
плати за землю протягом строків,
визначених п. 287.3 ст. 287 Податкового
кодексу України, що відповідно до норм
п. 126.1 ст. 126 Податкового кодексу України
є підставою для накладення штрафу, отже
податкове повідомлення-рішення є
обґрунтованим та не підлягає
скасуванню, що свідчить про
необґрунтованість позовних вимог у
вказаній частині.

Відповідно до п. 49.12.2. ст. 49
Податкового кодексу України платник
податків має право оскаржити рішення
контролюючого органу у порядку,
передбаченому статтею 56 цього Кодексу.

Згідно із п. 55.1 ст. 55 Податкового
кодексу України податкове
повідомлення-рішення про визначення
суми грошового зобов'язання платника
податків або будь-яке інше рішення
контролюючого органу може бути
скасоване контролюючим органом вищого
рівня під час проведення процедури
його адміністративного оскарження та в
інших випадках у разі встановлення
невідповідності таких рішень актам
законодавства.

Відповідно до п. 56.8. ст. 26 Податкового
кодексу України контролюючий орган,
який розглядає скаргу платника
податків, зобов'язаний прийняти
вмотивоване рішення та надіслати його
протягом 20 календарних днів, наступних
за днем отримання скарги, на адресу
платника податків поштою з
повідомленням про вручення або надати
йому під розписку.

Судом встановлено та представником
позивача не заперечується, що рішення
за результатом розгляду скарги від
14.08.2014 №2563/10/25-01-10-05-15 прийнято з
дотриманням вказаних вище норм
Податкового кодексу України.

Протиправність рішення від 14.08.2014
№2563/10/25-01-10-05-15 обґрунтовано позивачем
лише відсутністю факту порушення норм
податкового законодавства, які
виявлені під час перевірки.

Враховуючи, що факт порушення
позивачем терміну сплати самостійно
визначеного грошового зобов'язання з
орендної плати за землю протягом
строків, визначених п. 287.3 ст. 287
Податкового кодексу України знайшов
підтвердження під час вирішення
справи, при прийняття рішення
податковий орган діяв відповідно до
згадуваних норм Податкового кодексу
України, отже суд не вбачає підстав для
задоволення позовних вимог у вказаній
частині.

Згідно з частиною першою статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

На думку суду відповідач виконав
обов'язок щодо доказування
правомірності своїх дій та рішення, а
відтак позовні вимоги не підлягають
задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 9, 69-71, 94, 122, 158-163, 167, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва,

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити в задоволенні позовних
вимог.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції протягом десяти
днів з дня її складення в повному
обсязі за правилами, встановленими
ст.ст. 185-187 КАС України, шляхом подання
через суд першої інстанції апеляційної
скарги.

Суддя
В.І. Келеберда