Справа № 821/4775/13-а
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2014-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2014 року м.
Київ К/800/45188/14

Вищий адміністративний суду України в
складі колегії суддів:

головуючої: суддів: Блажівської Н.Є.,
Цвіркуна Ю,І., Юрченко В.П.,розглянувши у
попередньому судовому засіданні
касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у м. Херсоні Головного
управління Міндоходів у Херсонській
області на постанову Херсонського
окружного адміністративного суду від 31
січня 2014 року та ухвалу Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 24 червня 2014 року

у справі № 821/4775/13-а

за позовом Приватного
підприємства «Комплектавтодор»

до Державної податкової
інспекції у м. Херсоні Головного
управління

Міндоходів у
Херсонській області

про скасування податкових
повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В :

Приватне підприємство
«Комплектавтодор» (надалі також - ТОВ
«Комплектавтодор» або позивач)
звернулось до суду за адміністративним
позовом до Державної податкової
інспекції у м. Херсоні Головного
управління Міндоходів у Херсонській
області (надалі також - ДПІ, відповідач)
про скасування податкових
повідомлень-рішень 9 вересня 2013 року
№ повністю, №
частково на суму 216114,87 грн., з яких за
основним платежем на 172891,90 грн., за
штрафними санкціями на 43222,97 грн.

Постановою Херсонського окружного
адміністративного суду від 31 січня 2014
року, позов задоволено: визнано
протиправними та скасовано податкові
повідомлення-рішення від 9 вересня 2013
року № повністю, податкове
повідомлення-рішення від 9 вересня 2013
року № частково на суму 216114,87
грн., з них за основним платежем на 172891,90
грн., за штрафними санкціями на 43222,97
грн.

Ухвалою Одеського апеляційного
адміністративного суду від 24 червня 2014
року апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у м. Херсоні
Головного управління Міндоходів у
Херсонській області залишено без
задоволення, а постанову Херсонського
окружного адміністративного суду від 31
січня 2014 року по справі № 821/4775/13-а - без
змін.

ДПІ в касаційній скарзі, вказуючи на
допущені судами першої та апеляційної
інстанції порушення норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
даного спору, просить скасувати
постанову Херсонського окружного
адміністративного суду від 31 січня 2014
року та ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 24 червня 2014
року і ухвалити нове рішення, яким
відмовити у задоволенні позовних вимог
ПП «Комплектавтодор».

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи касаційної скарги
та перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
колегія суддів звертає увагу на
наступне.

Відповідно до частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, які не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Так, фактичною підставою для
нарахування зобов'язання зі сплати
податку на додану вартість на підставі
податкових повідомлень-рішень від 9
вересня 2013 року №
, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
прибуток на 260059,61 грн., з яких за
основним платежем на 214128,33 грн., за
штрафними санкціями на 45931,28 грн.; №
на суму 216114,87 грн., з яких за
основним платежем на 172891,90 грн., за
штрафними санкціями на 43222,97 грн., стали
висновки контролюючого органу,
викладені в акті від 30 серпня 2013 року №
615/21-03-22-01/14113570, про порушення позивачем
вимог пункту 5.1, підпункту 5.2.1 пункту 5.2,
підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств», підпункту 134.1.1
пункту 134.1 статті 134, пункту 135.1 статті
135, підпунктів 138.1, 138.2, 138.4, 138.8 статті 138,
підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139,
підпункту 153.2.1 пункту 153.2 статті 153
Податкового кодексу України (надалі
також - ПК України; тут і надалі - в
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин), в результаті
чого занижено податок на прибуток у
сумі 214128,33 грн., у тому числі: за 1
квартал 2011 року в сумі 7500 грн., за 2
квартал 2011 року в сумі 8608,90 грн., за 2-3
квартали 2011 року в сумі 15508,90 грн., за 2-4
квартали 2011 року в сумі 22907,23 грн., за 1
квартал 2012 року в сумі 65961,38 грн., за
півріччя 2012 року в сумі 106407,40 грн., за 3
квартали 2012 року в сумі 136665,35 грн., за 2012
рік в сумі 183721,10 грн.; пункту 187.1 статті
187, пункту 185.1 статті 185, пункту 188.1
статті 188, підпунктів 198.1, 198.3, 198.6
статті 198, підпункту 200.1, 200.2 статті 200
Податкового кодексу України, в
результаті чого занижено податок на
додану вартість, що підлягає сплаті до
бюджету, всього у сумі 175408,40 грн., у тому
числі: за липень 2011 року у сумі 1486 грн.,
за грудень 2011 року у сумі 433,33 грн., за
червень 2012 року у сумі 99856,88 грн., за
липень 2012 року у сумі 12726,30 грн., за
серпень 2012 року у сумі 2819,80 грн., за
вересень 2012 року у сумі 13271 грн., за
жовтень 2012 року у сумі 10921,80 грн., за
листопад 2012 року у сумі 14933,40 грн., за
грудень 2012 року у сумі 18959,90 грн.

Вказані висновки відповідача
ґрунтуються на наступному:

- позивачем завищено
витрати, що враховуються при
визначенні об'єкта оподаткування за
результатами відображення у
податковому обліку операцій з надання
СПД ОСОБА_3 диспетчерських послуг,
складені за результатами таких послуг
акти виконаних робіт не є первинними
документами, що мають підтверджувати
здійснення господарських операцій.

- господарські операції між
позивачем та ПП
«Поліграфмайстер-Південь»,
ТОВ «Фірма Ітон», ТОВ «Реалтрансгруп»
не були спрямовані на настання
реальних правових наслідків, а відтак,
позивач позбавлений права на
відображення в податковому обліку
наслідків таких господарських
операцій, що полягають у зменшені
оподатковуваного доходу на суму витрат
та включення сплачених сум податку на
додану вартість в ціні придбаних
товарів (послуг) до складу податкового
кредиту.

- позивач в період з 1 січня 2012 року
по 31 грудня 2012 року здійснював
реалізацію готової поліграфічної
продукції пов'язаним особам за цінами,
що нижчі за собівартість таких товарів,
яка склалась з фактично понесених
витрат на виробництво такої продукції
та не відповідає рівню чистої вартості
реалізації товарів та рівню звичайних
цін.

Згідно з пунктом 5.1 статті5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» валові витрати
виробництва та обігу (далі - валові
витрати) - сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

За змістом пункту 5.2 статті 5 вказаного
Закону до складу валових витрат
включаються суми будь-яких витрат,
сплачених (нарахованих) протягом
звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у тому числі
витрати з придбання електричної
енергії (включаючи реактивну), з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Підпунктом 5.3.9 пункту 5.3. статті 5
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» визначено, що не
належать до складу валових витрат
будь-які витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими документами,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачена правилами ведення
податкового обліку.

Відповідно до підпункту 134.1.1 пункту 134.1
статті 134 Податкового кодексу України
(надалі також - ПК України; тут і надалі -
в редакції чинній на час виникнення
спірних правовідносин) об'єктом
оподаткування податком на прибуток є
прибуток із джерелом походження з
України та за її межами, який
визначається шляхом зменшення суми
доходів звітного періоду, визначених
згідно зі статтями 135-137 цього Кодексу,
на собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг та суму
інших витрат звітного податкового
періоду, визначених згідно зі статтями
138-143 цього Кодексу, з урахуванням
правил, встановлених статтею 152 цього
Кодексу.

Приписами пункту 135.1 статті 135 ПК
України визначено, що доходи, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, включаються до доходів
звітного періоду за датою, визначеною
відповідно до статті 137, на підставі
документів, зазначених у пункті 135.2
цієї статті, та складаються з: доходу
від операційної діяльності, який
визначається відповідно до пункту 135.4
цієї статті; інших доходів, які
визначаються відповідно до пункту 135.5
цієї статті, за винятком доходів,
визначених у пункті 135.3 цієї статті та у
статті 136 цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 14.1.27 пункту 14.1
статті 14 ПК України витрати - сума
будь-яких витрат платника податку у
грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних
для провадження господарської
діяльності платника податку, в
результаті яких відбувається
зменшення економічних вигод у вигляді
вибуття активів або збільшення
зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Положеннями пункту 138.1 статті 138 ПК
України передбачено, що витрати, які
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із: витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктом 138.4,
138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пунктом
138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших
витрат, визначених згідно з пунктом 138.5,
підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пунктом 138.10,
пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом
140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;
крім витрат, визначених у пунктах 138.3
цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

Згідно з пунктом 138.2 статті 138 ПК
України витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 198.2, 198.3 статті
198 ПК України податковий кредит
платника ПДВ визначається виходячи із
сум ПДВ сплачених (нарахованих)
постачальникам товарів/послуг,
підтверджених належним чином
складеними податковими накладними та
при умові, якщо ці товари/послуги
призначені для використання в
оподатковуваній господарській
діяльності такого платника податку.

Згідно з пунктом 198.6 статті 198 ПК
України не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними (або
підтверджені податковими накладними,
оформленими з порушенням вимог статті
201 цього Кодексу) чи не підтверджені
митними деклараціями, іншими
документами, передбаченими пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу.

З наведених законодавчих положень
випливає, що умовою виникнення у
платника права на включення до
податкового кредиту сум податку на
додану вартість сплачених в ціні
товару (послуги) є реальне здійснення
операцій з прибутку товарів (робіт,
послуг), а також оформлення значених
операцій необхідними документами
первинного обліку, що містять
достовірні відомості про обсяг та
зміст господарської операції.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, 20 липня 2011 року між
ПП «Комплектавтодор» та ТОВ
«Фірма «Інтон» укладено договір
поставки № 31/7, відповідно до пункту 1.1
якого Продавець зобов'язується
поставити і передати у власність
Покупця коронку алмазну КН-195 d=108 мм.

На виконання умов договору ТОВ «Фірма
«Інтон» поставила позивачу коронку
алмазну КН-195 d=108 мм, що підтверджується
рахунком-фактурою, видатковою
накладною, податковою накладною, актом
приймання-передачі (внутрішнього
переміщення) основних засобів,
інвентаризаційним описом основних
засобів. Оплата за поставлений товар
здійснена у безготівковій формі
відповідно до платіжного доручення.

У липні 2012 року позивач мав
господарські взаємовідносини з ТОВ
«Реалтрансгруп», яке поставило ПП
«Комплектавтодор» твердопаливний
котел РИМА С-МАХ 95 кВт, що
підтверджується рахунком-фактурою,
накладною, податковою накладною від 9
липня 2012 року, актом приймання-передачі
(внутрішнього переміщення) основних
засобів, інвентаризаційним описом
основних засобів. Оплата за
поставлений товар здійснена у
безготівковій формі відповідно до
платіжного доручення від 9 липня 2012
року № 601 на суму 23001 грн.

Протягом грудня 2011 року - грудня 2012 року
ПП «Комплектавтодор» мав
взаємовідносини з ПП
«Поліграфмайстер-Південь», яке
поставило позивачу товар (фотоплівку,
проявник, фіксатор тощо), що
підтверджується рахунками-фактурами,
видатковими накладними, податковими
накладними, накладними-вимогами на
відпуск (внутрішнє переміщення)
матеріалів. Оплата за поставлений
товар здійснена у безготівковій формі
відповідно до платіжних доручень.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що перевезення товару від
вказаних контрагентів здійснювалося
кур'єрськими доставками ТОВ
«Євроекспрес пошта», ФОП
ОСОБА_5, ФОП ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_7, що
підтверджується розрахунковими
квитанціями.

Таким чином, господарські операції між
ПП «Комплектавтодор» та
ПП «Поліграфмайстер-Південь», ТОВ
«Фірма «Інтон», ТОВ «Реалтрансгруп» з
приводу поставок товару повністю
підтверджені первинними
бухгалтерськими документами.

При цьому, як слідує з матеріалів
справи, ДПІ не ставиться під сумнів
використання придбаних позивачем
товарів у власній господарській
діяльності.

Факт того, що ПП
«Поліграфмайстер-Південь», ТОВ «Фірма
«Інтон», ТОВ «Реалтрансгруп» на момент
проведення операцій з позивачем мали
право на виписку податкових накладних
і були зареєстровані як платники
податку на додану вартість, не
оспорюється відповідачем ні в акті
перевірки, ні в ході розгляду справи.

Стосовно наведених в акті перевірки
обставин діяльності ПП
«Поліграфмайстер-Південь», ТОВ «Фірма
«Інтон», ТОВ «Реалтрансгруп» суди
попередніх інстанцій дійшли
правильного висновку, що податкове
законодавство України не містить норм,
які б ставили в залежність право
платника податку на формування
податкового кредиту та витрат від
можливих порушень податкової
дисципліни з боку його контрагентів,
або зобов'язували б платників податків
контролювати дотримання своїми
контрагентами норм законодавства.
Можливі порушення контрагентами
платника податків податкової
дисципліни, у тому числі не
декларування своїх зобов'язань або не
сплата податку до бюджету, ще не є
достатньою підставою для позбавлення
платника податків права на податковий
кредит з ПДВ по операціям з такими
контрагентами.

При цьому, суди попередніх інстанцій
вірно зазначили, що за відсутності
доказів проведення позивачем
фіктивних господарських операцій з
контрагентами та при наявності
належним чином оформлених первинних
документів по операціях з купівлі
товарів у цих постачальників, висновок
ДШ про завищення позивачем податкового
кредиту та витрат за такими операціями
є протиправним.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів погоджується з висновком про
недоведеність відповідачем факту
завищення ПП «Комплектавтодор» витрат
на загальну суму 74533,55 грн. та
податкового кредиту на загальну суму
14906,73 грн. за результатами
господарських операцій з ПП
«Поліграфмайстер-Південь», ТОВ «Фірма
«Інтон», ТОВ
«Реалтрансгруп».

Щодо висновків відповідача про
завищення витрат на загальну суму 140000
грн. за рахунок відображення у
податковому обліку з податку на
прибуток операцій з надання
диспетчерських послуг СПД ОСОБА_3 слід
зазначити наступне.

Статтею 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» встановлено
вимоги до первинних документів, які є
підставою для бухгалтерського та
податкового обліку. Згідно з вказаною
нормою, підставою для бухгалтерського
обліку господарських операцій є
первинні документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Такі первинні документи повинні мати
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Як встановлено судами першої та
апеляційної інстанцій, ПП
«Комплектавтодор» було укладено з СПД
ОСОБА_3 договори на надання
диспетчерських послуг: видача
спеціальної інформації про хід та
дотримання всіх етапів виробництва, а
також складання звітної документації
від 1 січня 2011 року № 3/к, від 1 січня 2012
року № 4/к.

На виконання вказаних договорів СПД
ОСОБА_3 упродовж 2011-2012 років надано
диспетчерські послуги: здійснення
обліку і контролю виходу на лінію
спеціального транспорту, робочих, а
також комплектації матеріальними
цінностями (будівельні, витратні та
інші матеріали) для виконання
Замовником виробничих замовлень за
межами підприємства методом
диспетчерування.

Надання вказаних послуг
підтверджується актами наданих послуг,
звітами про надання диспетчерських
послуг. Оплата за надані послуги
здійснена у безготівковій формі
відповідно до платіжних доручень. Як
слідує з акту, ДПІ не заперечує
наявність цих документів, однак
зазначає, що акти наданих послуг не
містять повної інформації щодо
виконаних робіт (послуг) та їх
конкретної суті.

Суди попередніх інстанцій встановили,
що акти наданих послуг за формою та
змістом повністю відповідають вимогам
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні», Положенню про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, містять опис
наданих послуг: здійснення обліку і
контролю виходу на лінію спеціального
транспорту, робочих, а також
комплектації матеріальними цінностями
(будівельні, витратні та інші
матеріали) для виконання Замовником
виробничих замовлень за межами
підприємства методом диспетчерування.
Конкретна сутність наданих послуг
розкрита у щомісячних звітах, які
надавалися ДПІ під час перевірки разом
з актами наданих послуг.

Таким чином, твердження ДПІ про
відсутність у позивача належним чином
оформленого документального
підтвердження отриманих
диспетчерських послуг від СПД ОСОБА_3
не відповідає дійсності та
спростовується первинними
бухгалтерськими документами.

Щодо висновку відповідача про
порушення позивачем пункту 153.2
статті153 ПК України внаслідок
реалізації ПП «Комплектавтодор»
продукції пов'язаним особам за цінам,
що є нижчими за собівартість продукції,
то попередніми судовими інстанції
встановлено, що такий висновок ДПІ
пов'язує із тим, що ПП
«Комплектавтодор» здійснює
виготовлення поліграфічної продукції;
продаж готової поліграфічної
продукції здійснювався на адресу
ПП «Наддніпряночка», які є пов'язаними
особами з ПП «Комплектавтодор»;
розрахунок собівартості виготовленої
поліграфічної продукції та сум
відхилень між фактичною собівартістю
таких товарів та їх реалізацією, що
підлягають включенню до доходу, який
враховується при визначенні об'єкта
оподаткування з податку на прибуток та
є базою оподаткування ПДВ за період з 1
січня 2012 року по 31 грудня 2012 року
наведено у додатку № 8 до акту
перевірки.

Суди попередніх інстанцій правильно не
погодилися з вказаним висновками та
обґрунтовано зазначили, що ДПІ при
визначенні рівня звичайних цін не
діяла у межах вимог підпункту 1.20.2
пункту 1.20 статті 1 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»,
зокрема не виконала жодної з умов,
передбачених цією нормою для
визначення рівня звичайних цін.

Так, правовідносини зі застосуванням
звичайних цін при реалізації
товарів/послуг, у т.ч. пов'язаним особам,
врегульовано Податковим кодексом
України, зокрема підпунктом 153.2.1 пункту
153.2 статті 153 ПК України передбачено, що
дохід, отриманий платником податку від
продажу товарів (виконання робіт,
надання послуг) пов'язаним особам,
визначається відповідно до договірних
цін, але не менших від звичайних цін на
такі товари, роботи, послуги, що діяли
на дату такого продажу, у разі, якщо
договірна ціна на такі товари (роботи,
послуги) відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (роботи, послуги).

Методи визначення та порядок
застосування звичайних цін до 1 січня
2013 року, відповідно до пунктів 1 та 2
розділу ХІХ «Прикінцеві положення»
Податкового кодексу України,
регулювалися пунктом 1.20 статті 1 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств».

Згідно з підпунктом 1.20.1 пункту 1.20
статті 1 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
якщо цим пунктом не встановлено інше,
звичайною вважається ціна товарів
(робіт, послуг), визначена сторонами
договору. Якщо не доведене зворотне,
вважається, що така звичайна ціна
відповідає рівню справедливих
ринкових цін.

Відповідно до підпункту 1.20.8 пункту 1.20
статті 1 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
обов'язок доведення того, що ціна
договору не відповідає рівню звичайної
ціни у випадках, визначених цим
Законом, покладається на податковий
орган у порядку, встановленому законом.

Отже, за загальним правилом,
встановленим Законом України «Про
оподаткування прибутку підприємств» (
закон втратив чинність з 1 квітня 2011
року, крім пункту 1.20 статті 1 цього
Закону, який діяв до 1 січня 2013 року),
якщо не доведено протилежне звичайною
ціною є договірна ціна, що відповідає
рівню справедливих ринкових цін. Якщо
податковий орган не згодний із ціною
договору, то він зобов'язаний довести,
що ціна договору не відповідає рівню
звичайної ціни. При цьому податковий
орган зобов'язаний діяти в порядку,
встановленому законом.

Згідно з вимогами підпункту 1.20.2 пункту
1.20 статті 1 цього ж Закону для
визначення звичайної ціни товару
(робіт, послуг) використовується
інформація про укладені на момент
продажу такого товару (роботи, послуги)
договори з ідентичними (однорідними)
товарами (роботами, послугами) у
співставних умовах. Зокрема,
враховуються такі умови договорів, як
кількість (обсяг) товарів (наприклад,
обсяг товарної партії), строки
виконання зобов'язань, умови платежів,
звичайних для такої операції, а також
інші об'єктивні умови, що можуть
вплинути на ціну. При цьому умови
договорів на ринку ідентичних (у разі
їх відсутності - однорідних) товарів
(робіт, послуг) визнаються
співставними, якщо відмінність між
такими умовами суттєво не впливає на
ціну, або може бути економічно
обґрунтована. При цьому враховуються
звичайні при укладанні угод між
непов'язаними особами надбавки чи
знижки до ціни. Зокрема, але не
виключно, враховуються знижки,
пов'язані з сезонними та іншими
коливаннями споживчого попиту на
товари (роботи, послуги), втратою
товарами якості або інших
властивостей; закінченням (наближенням
дати закінчення) строку зберігання
(придатності, реалізації); збутом
неліквідних або низьколіквідних
товарів; маркетинговою політикою, у
тому числі при просуванні товарів
(робіт, послуг) на ринки; наданням
дослідних моделей і зразків товарів з
метою ознайомлення з ними споживачів.

Отже, при наданні оцінки правильності
нарахування податкових зобов'язань при
визначенні рівня звичайних цін,
податковий орган мав діяти з
дотриманням вищенаведених положень
підпункту 1.20.2 пункту 1.20 статті 1 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств».

Відповідно до підпункту 14.1.71 пункту 14.1
статті 14 ПК України звичайна ціна - ціна
товарів (робіт, послуг), визначена
сторонами договору, якщо інше не
встановлено цим Кодексом. Якщо не
доведено зворотне, вважається, що така
звичайна ціна відповідає рівню
ринкових цін.

Згідно з підпунктом 14.1.219. пункту 14.1
статті 14 ПК України ринкова ціна - ціна,
за якою товари (роботи, послуги)
передаються іншому власнику за умови,
що продавець бажає передати такі
товари (роботи, послуги), а покупець
бажає їх отримати на добровільній
основі, обидві сторони є взаємно
незалежними юридично та фактично,
володіють достатньою інформацією про
такі товари (роботи, послуги), а також
ціни, які склалися на ринку ідентичних
(а за їх відсутності - однорідних)
товарів (робіт, послуг) у порівняних
економічних (комерційних) умовах.

Згідно з вимогами підпункту 14.1.218
пункту 14.1 статті 14 ПК України ринок
товарів (робіт, послуг) - сфера обігу
товарів (робіт, послуг), що визначається
виходячи з можливості покупця
(продавця) без значних додаткових
витрат придбати (реалізувати) товар
(роботи, послуги) на найближчій для
покупця (продавця) території.

Між тим, відповідачем не було надано
доказів в підтвердження проведення ним
повного аналізу цін на аналогічну
продукцію, використання при визначенні
звичайної ціни інформації про укладені
на момент продажу такого товару
договори з ідентичними (однорідними)
товарами інших продавців, умови яких є
співставними умовам договорів
укладених між позивачем та ПП
«Наддніпряночка».

З огляду на те, що відповідачем не було
представлено статистичної оцінки
рівня цін реалізації ідентичних або
однорідних товарів, які б вказували на
заниження позивачем ціни продажу
вказаних товарів у співставних умовах,
висновки ДПІ про донарахування
позивачу податкових зобов'язань з
податку на прибуток та податку на
додану вартість, з підстав реалізації
продукції пов'язаним особам за цінами,
нижчими за звичайні, є протиправними.

При цьому слід зазначити, що чинне
законодавство не містить положень про
те, що продукція суб'єкта
господарювання не може бути
реалізована за ціною, що є нижчою за
собівартість такої продукції.

Таким чином, суди першої та апеляційної
інстанцій, задовольняючи позовні
вимоги про скасування податкового
повідомлення-рішення від 9 вересня 2013
року № повністю та податкового
повідомлення-рішення від 9 вересня 2013
року № частково на суму 216114,87
грн., з них за основним платежем на 172891,90
грн., за штрафними санкціями на 43222,97
грн., правильно застосували норми та
процесуального матеріального права та
прийняли законні та обґрунтовані
рішення.

Таке правозастосування судами норм
матеріального права відповідає
позиції Верховного Суду України, що
висловлена в постанові від 7 листопада
2011 року по справі № 21-328а11
(реєстраційний номер в ЄДРСР 20014538).

Суд акцентує увагу на тому, що
відповідно до частини 2 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Такий підхід узгоджується з практикою
Європейського суду з прав людини. Так, у
пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у
справі «Компанія «Вестберґа таксі
Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» Суд
визначив, що «…адміністративні суди,
які розглядають скарги заявників
стосовно рішень податкового
управління, мають повну юрисдикцію у
цих справах та повноваження скасувати
оскаржені рішення. Справи мають бути
розглянуті на підставі поданих
доказів, а довести наявність підстав,
передбачених відповідними законами,
для призначення податкових штрафів має
саме податкове управління.».

В той же час, відповідачем під час
розгляду адміністративної справи не
наведено об'єктивних доводів щодо
наявності в діях позивача ознак
неправомірності, не надано доказів
узгодженості дій позивача з
недобросовісними платниками податків
(постачальником) з метою незаконного
отримання податкової вигоди, не вжито
заходів щодо визначення рівня
звичайних цін, як і не доведено
правомірності оскаржуваного
податкового повідомлення-рішення.

Доводи касаційної скарги висновків
судів першої та апеляційної інстанцій
не спростовують і не дають підстав для
висновку, що судами при розгляді справи
неправильно застосовано норми
матеріального права, які регулюють
спірні правовідносини, чи порушено
норми процесуального права. Таким
чином, ухвалені по справі рішення є
законними і обґрунтованими, а
зазначена в касаційній скарзі позиція
відповідача не знаходить свого
підтвердження матеріалами справи та не
ґрунтується на положеннях чинного
законодавства.

За правилами статті 2201 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу і залишає рішення без
змін, якщо відсутні підстави для
скасування судового рішення.

За таких обставин, колегія суддів,
перевіривши у межах касаційної скарги
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
приходить до висновку, що касаційну
скаргу необхідно відхилити, а
оскаржувані рішення слід залишити без
змін.

Керуючись статтями 2201, 223, 224, 230
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд -

У Х В А Л И В

Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у м. Херсоні
Головного управління Міндоходів у
Херсонській області відхилити, а
постанову Херсонського окружного
адміністративного суду від 31 січня 2014
року та ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 24 червня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення копій
особам, що беруть участь справі та може
бути переглянута з підстав
встановлених статтею 237 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуюча:
Н. Є. Блажівська

Судді:
Ю.І. Цвіркун

В.П. Юрченко