Справа № 813/5268/14
Суддя: Сасевич Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2014-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
№ 813/5268/14
Львівський окружний адміністративний
суд у складі:
Головуючого-судді Сасевича О.М.,
за участю секретаря судового засідання
представника позивача ОСОБА_1,
представника відповідача Матвіїва І.М.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3 до Державної податкової
інспекції у Шевченківському районі
м.Львова Головного управління
Міндоходів у Львівській області про
скасування вимоги про сплату боргу
№Ф-147-25 від 19.05.2014 року та рішення про
результати розгляду скарги
Фізична особа-підприємець ОСОБА_3
(надалі - ФОП ОСОБА_3.) звернувся до суду
з позовною заявою до Державної
податкової інспекції у
Шевченківському районі м.Львова
Головного управління Міндоходів у
Львівській області (надалі - ДПІ у
Шевченківському районі м.Львова ГУ
Міндоходів у Львівській області), у
якій просить скасувати вимогу про
сплату боргу (недоїмки) по єдиному
соціальному внеску №Ф-147-25 від 19.05.2014
року, а також рішення про результати
В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначає, що оспорювані ним рішення
контролюючого органу є безпідставними,
були прийняті відповідачем із
порушенням норм матеріального права та
є такими, що суперечать чинному
законодавству України.
Позивач вказує на те, що він є
зареєстрованим як платник внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування та сплачує його
в розмірах і порядку, що визначені
законом. Позивач стверджує, що у повній
відповідності до вимог закону
сплачував єдиний соціальний внесок, що
підтверджується квитанціями про
сплату, а відповідно, боргу, який
вимагає сплатити відповідач, не існує.
У зв'язку з чим, на думку позивача,
виставляючи вимогу про сплату боргу
(недоїмки) по єдиному соціальному
внеску відповідач зобов'язує позивача
повторно сплатити внесок, що є
недопустимим. А тому, таку вимогу
№Ф-147-25 від 19.05.2014 року слід скасувати.
Окрім того, зважаючи на те, що наявні у
позивача докази підтверджують
відсутність боргу по єдиному
соціальному внеску, він звертався до
органу доходів і зборів вищого рівня зі
скаргою, в якій просив скасувати вимогу
№Ф-147-25 від 19.05.2014 року. Однак, рішенням
було відмовлено у задоволенні скарги,
тобто, вимогу було залишено без змін. А
тому, позивач вважає, що зазначене
рішення, прийняте за результатом
розгляду скарги, слід також скасувати.

Ухвалами судді від 28.07.2014 року у даній
адміністративній справі відкрито
провадження, закінчено підготовче
провадження та призначено справу до
судового розгляду.

На заперечення позовних вимог
відповідачем було подано заперечення
на позов, в якому останній обґрунтовує
законність рішень наступним.

Станом на 01.10.2013 року в картці особового
рахунка позивача борг зі сплати
єдиного соціального внеску становив 4
780,27 грн. (основний платіж), який
передано Управлінням Пенсійного фонду
України, 21.10.2013 року було проведено
нарахування за ІІІ квартал 2013 року в
розмірі 1 194,03 грн., 20.01.2014 року - за IV
квартал 2013 року в розмірі 1 218,67 грн.,
22.04.2014 року - за І квартал 2014 року в
розмірі 1 267,95 грн. Станом на 01.05.2014 року
борг зі сплати єдиного соціального
внеску склав 4 854,20 грн. (основний
платіж).

Оскільки на кінець календарного місяця
позивач мав недоїмку зі сплати єдиного
внеску, відповідач вважає, що він
правомірно виніс і надіслав позивачу
вимогу про сплату боргу (недоїмки)
№Ф-147-25 від 19.05.2014 року, яка повністю
відповідає вимогам закону та підстав
для скасування якої немає. У зв'язку із
цим, немає підстав для скасування й
рішення Головного управління
Міндоходів у Львівській області
№16367/10/13-01-10-08-05/962 від 07.07.2014 року про
розгляд скарги позивача.

У судових засіданнях представник
позивача позовні вимоги підтримала
повністю, надала пояснення, аналогічні
викладеним у позовній заяві, письмових
поясненнях та просила позов
задовольнити.

Представник відповідача проти позову
заперечив, вказав на правомірність
спірних рішень та просив у позові
відмовити повністю.

Заслухавши пояснення представників
сторін, розглянувши і дослідивши
подані документи та матеріали,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд вважає, що
позов підлягає до часткового
задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом, ОСОБА_3
зареєстрований як фізична
особа-підприємець і провадить
підприємницьку діяльність,
застосовуючи спрощену систему
оподаткування (сплачує єдиний податок).

У відповідності до п.4 ч.1 ст.4 Закону
України «Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування», платниками
єдиного внеску є, зокрема, фізичні
особи-підприємці, в тому числі ті, які
обрали спрощену систему оподаткування,
та члени сімей цих осіб, які беруть
участь у провадженні ними
підприємницької діяльності.

Згідно з п.3 ч.1. ст.7 Закону України «Про
збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування», для фізичних
осіб підприємців, які обрали спрощену
систему оподаткування, єдиний внесок
нараховується на суми, що визначаються
такими платниками самостійно для себе
та членів сім'ї, які беруть участь у
провадженні ними підприємницької
діяльності, але не більше максимальної
величини бази нарахування єдиного
внеску, встановленої цим Законом. При
цьому, сума єдиного внеску не може бути
меншою за розмір мінімального
страхового внеску за кожну особу.

Як визначено ст.1 Закону України «Про
збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування», мінімальний
страховий внесок - сума єдиного внеску,
що визначається розрахунково як
добуток мінімального розміру
заробітної плати на розмір внеску,
встановлений законом на місяць, за який
нараховується заробітна плата (дохід),
та підлягає сплаті щомісяця, а
максимальна величина бази нарахування
єдиного внеску - максимальна сума
доходу застрахованої особи, що
дорівнює сімнадцяти розмірам
прожиткового мінімуму для
працездатних осіб, встановленого
законом, на яку нараховується єдиний
внесок.

У відповідності до ч.11 ст.8 Закону
України «Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування», єдиний внесок
для фізичних осіб-підприємців
встановлюється у розмірі 34,7 відсотка
бази нарахування єдиного внеску.

Згідно з абз.1 ч.8 ст.9 Закону України
«Про збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» (у редакції до
13.10.2012 року), платники єдиного внеску
зобов'язані сплачувати єдиний внесок,
нарахований за відповідний базовий
звітний період, не пізніше 20 числа
місяця, що настає за базовим звітним
періодом. Згідно з абз.3 цієї ж частини,
базовим звітним періодом для фізичних
осіб - підприємців є календарний рік.

Із 13.10.2012 року абз.3 ч.8 ст.9 Закону
України «Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» визначено, що
фізичні особи-підприємці, які обрали
спрощену систему оподаткування, та
члени сімей таких осіб, які беруть
участь у провадженні ними
підприємницької діяльності,
зобов'язані сплачувати єдиний внесок,
нарахований за календарний квартал, до
20 числа місяця, що настає за кварталом,
за який сплачується єдиний внесок.

Згідно зі ст.7 Закону України «Про збір
та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування», єдиний внесок
сплачується шляхом перерахування
платником безготівкових коштів з його
банківського рахунку. Платники,
зазначені в абзацах третьому та
четвертому п.1 ч.1 ст.4 цього Закону, які
не мають банківського рахунку,
сплачують внесок шляхом готівкових
розрахунків через банки чи відділення
зв'язку.

У відповідності до ч.4 ст.25 Закону
України «Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування», орган доходів
і зборів у порядку, за формою та у
строки, встановлені центральним
органом виконавчої влади, що
забезпечує формування та реалізує
державну податкову і митну політику,
надсилає платникам єдиного внеску, які
мають недоїмку, вимогу про її сплату.
Згідно з п.6 ч.1 ст.1 Закону України «Про
збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування», недоїмка - сума
єдиного внеску, своєчасно не
нарахована та/або не сплачена у строки,
встановлені цим Законом, обчислена
органом доходів і зборів у випадках,
передбачених цим Законом.

Як випливає з пояснень відповідача,
борг зі сплати єдиного соціального
внеску виник у позивача за рахунок
заборгованості, яка існувала станом на
01.10.2013 року, та подальших нарахувань
єдиного внеску - за ІІІ, IV квартали 2013
року, І квартал 2014 року. Відповідач
доводить, що у зв'язку з неповною
оплатою нарахованих сум єдиного
соціального внеску позивач допустив
виникнення відповідної
заборгованості, яка підлягає до
погашення (оплати).

Однак, дослідивши матеріали справи, суд
вважає такі висновки ДПІ у
Шевченківському районі м.Львова ГУ
Міндоходів у Львівській області
помилковими, виходячи з наступного.

Як вбачається зі змісту картки
особового рахунка ФОП ОСОБА_3 (наданій
управлінням ПФУ в Шевченківському
районі м. Львова), станом на 20.01.2012 року
йому було нараховано до сплати 4 010,30
грн. єдиного соціального внеску (внесок
за 2011 рік).

Як підтверджено копією квитанції банку
№184 від 20.01.2012 року та випискою банку за
23.01.2012 року, позивачем було сплачено на
рахунок управління ПФУ в
Шевченківському районі м.Львова 4 010,30
грн. внеску за січень-грудень 2011 року,
що також відображено в картці
особового рахунка позивача.

Отже, суд приходить до висновку, що
позивачем було повністю та належним
чином виконано свій обов'язок зі сплати
єдиного соціального внеску за 2011 рік,
оскільки він здійснив усі залежні від
нього та необхідні дії, тобто сплатив
належні суми єдиного внеску, що
виключає існування заборгованості за
основним платежем за цей період.

Окрім того, як випливає зі змісту
картки особового рахунка ФОП ОСОБА_3,
станом на 21.01.2013 року йому було
нараховано до сплати 4 572,42 грн. єдиного
соціального внеску (внесок за 2012 рік).

Як підтверджується копією квитанції
банку №24 від 08.02.2013 року, позивачем було
сплачено на рахунок управління ПФУ в
Шевченківському районі м.Львова 4 572,42
грн. внеску за січень-грудень 2012 року.
На підтвердження цього платежу
управлінням ПФУ в Шевченківському
районі м.Львова було подано виписку
банку за 11.02.2013 року, яка також
засвідчує сплату позивачем зазначеної
суми. При цьому, незважаючи на
здійснену позивачем оплату, така в
картці особового рахунка ФОП ОСОБА_3 не
відображена.

Ураховуючи наведені обставини, суд
приходить до обґрунтованого висновку,
що позивачем було повністю та належним
чином виконано свій обов'язок зі сплати
єдиного соціального внеску за 2012 рік,
оскільки він здійснив усі залежні від
нього та необхідні дії, - тобто сплатив
належні суми єдиного внеску, що
виключає існування заборгованості за
основним платежем за цей період. При
цьому, суд підкреслює, що позивач
позбавлений будь-яких можливостей
контролю чи впливу на діяльність
Пенсійного фонду України, а тому
невідображення фондом даної проплати в
картці особового рахунка позивача не є
однозначним і достатнім
підтвердженням несплати ним єдиного
соціального внеску і виникнення
заборгованості за 2012 рік, а наявні
доказі підтверджують зворотне.

У подальшому, як засвідчується даними
картки особового рахунка ФОП ОСОБА_3,
йому було нараховано єдиний соціальний
внесок за І квартал 2013 року в сумі 1 194,03
грн.

Як підтверджено копією квитанції банку
№164 від 22.03.2013 року та випискою банку за
25.03.2013 року позивачем було сплачено на
рахунок управління ПФУ в
Шевченківському районі м.Львова 1 194,03
грн. внеску за січень-березень 2013 року,
що також відображено в картці
особового рахунка позивача.

У зв'язку з чим, суд приходить до
висновку, що позивачем було повністю та
належним чином виконано свій обов'язок
зі сплати єдиного соціального внеску
за І квартал 2013 року, оскільки він
здійснив усі залежні від нього та
необхідні дії, тобто сплатив належні
суми єдиного внеску, що виключає
існування заборгованості за основним
платежем за цей період.

У подальшому, як засвідчується даними
картки особового рахунка ФОП ОСОБА_3,
йому було нараховано єдиний соціальний
внесок за ІІ квартал 2013 року в сумі 1 194,03
грн. Окрім того, за даними відповідача,
позивачу було нараховано єдиний
соціальний внесок за ІІІ квартал 2013
року в сумі 1 194,03 грн.

Як підтверджено копією квитанції банку
№164 від 22.03.2013 року, позивачем було
сплачено на рахунок управління ПФУ в
Шевченківському районі м.Львова 2 388,06
грн. внеску за ІІ, ІІІ квартали 2013 року.

У зв'язку з чим, суд приходить до
висновку, що позивачем було повністю та
належним чином виконано свій обов'язок
зі сплати єдиного соціального внеску
за ІІ та ІІІ квартали 2013 року, оскільки
він здійснив усі залежні від нього та
необхідні дії, тобто сплатив належні
суми єдиного внеску, що виключає
існування заборгованості за основним
платежем за цей період.

У подальшому, за даними відповідача,
позивачу було нараховано єдиний
соціальний внесок за IV квартал 2013 року
в розмірі 1 218,67 грн.

Як підтверджено копією квитанції банку
№437 від 03.02.2014 року, позивачем було
сплачено на рахунок ДПІ у
Шевченківському районі м.Львова внесок
за цей період.

У зв'язку з чим, суд приходить до
висновку, що позивачем було повністю та
належним чином виконано свій обов'язок
зі сплати єдиного соціального внеску
за IV квартал 2013 року, оскільки він
здійснив усі залежні від нього та
необхідні дії, тобто сплатив належні
суми єдиного внеску, що виключає
існування заборгованості за основним
платежем за цей період.

Загалом, за даними відповідача,
позивачу було нараховано єдиний
соціальний внесок за І квартал 2014 року
в розмірі 1 267,95 грн.

Як підтверджено копією квитанції банку
№314 від 16.05.2014 року позивачем було
сплачено на рахунок ДПІ у
Шевченківському районі м.Львова внесок
за цей період.

У зв'язку з чим, суд приходить до
висновку, що позивачем було повністю та
належним чином виконано свій обов'язок
зі сплати єдиного соціального внеску
за І квартал 2014 року, оскільки він
здійснив усі залежні від нього та
необхідні дії, тобто сплатив належні
суми єдиного внеску, що виключає
існування заборгованості за основним
платежем за вказаний період.

Відповідно, суд приходить до висновку,
що позивачем було сплачено усі
нараховані суми єдиного соціального
внеску починаючи з 2011 року (при цьому
станом на цей період заборгованість у
позивача за даними особового рахунка
не існувала) та до моменту винесення
оспорюваної вимоги. Таким чином,
зазначене виключає існування
заборгованості у ФОП ОСОБА_3 за
основним платежем зі сплати єдиного
соціального внеску станом на день
винесення вимоги про сплату боргу
(недоїмки) №Ф-147-25 від 19.05.2014 року, про
яку стверджує відповідач.

Отже, враховуючи усі встановлені
дійсні обставини справи, вимога про
сплату боргу (недоїмки) №Ф-147-25 від
19.05.2014 року підлягає скасуванню,
оскільки стягнення боргу зі сплати
єдиного соціального внеску за основним
платежем у визначеному вимогою розмірі
є безпідставним.

Щодо вимоги про скасування рішення про
результати розгляду скарги
№16367/10/13-01-10-08-05/962 від 07.07.2014 року, суд
відзначає наступне.

Як підтверджується матеріалами справи
та доводами сторін, позивачем було
оскаржено в адміністративному порядку
вимогу про сплату боргу (недоїмки)
№Ф-147-25 від 19.05.2014 року, шляхом подання
скарги від 05.06.2014 року до Головного
управління Міндоходів у Львівській
області.

Зазначене відповідає нормам ст.25
Закону України «Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування», які
встановлюють можливість
адміністративного оскарження,
визначають строки подання скарги,
порядок їх розгляду тощо.

Як слідує з матеріалів справи, Головне
управління Міндоходів у Львівській
області розглянуло скаргу позивача та
відмовило в її задоволенні й
скасуванні оспорюваної вимоги.

У зв'язку із чим суд зауважує, що, як
випливає зі змісту ст.2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, до адміністративних судів
можуть бути оскаржені будь-які рішення,
дії чи бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, які породжують, змінюють
або припиняють права та обов'язки у
сфері публічно-правових відносин,
вчинених ними при здійсненні владних
управлінських функцій на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень,
якщо позивач вважає, що цими рішеннями,
діями чи бездіяльністю його права чи
свободи порушені або порушуються,
створено або створюються перешкоди для
їх реалізації або мають місце інші
ущемлення прав чи свобод.

Таким чином, у контексті наведених
приписів до адміністративного суду
вправі звернутися кожна особа, яка
вважає, що її право чи охоронюваний
законом інтерес порушено чи
оспорюється, позаяк підставою для
звернення особи за до суду з позовом є
її суб'єктивне уявлення, особисте
переконання в порушенні прав чи свобод.
Однак, обов'язковою умовою здійснення
такого захисту судом є об'єктивна
наявність відповідного порушення
права або законного інтересу на момент
звернення до суду.

У той же час, факт розгляду
компетентним територіальним органом
Міндоходів скарги платника єдиного
соціального внеску безпосередньо не
створює для нього жодних правових
наслідків у вигляді виникнення, зміни
або припинення його прав та не містить
обов'язкових приписів для позивача і не
породжує для нього будь-яких
обов'язків. А тому, рішення Головного
управління Міндоходів у Львівській
області про результати розгляду скарги
не є рішенням (нормативно-правовим
актом чи правовим актом індивідуальної
дії) в розумінні норм Кодексу
адміністративного судочинства
України, воно не підлягає оскарженню в
порядку адміністративного
судочинства, а право позивача не може
бути захищено задоволенням вимоги про
скасування рішення про результати
розгляду скарги.

Тож, вимога про скасування рішення
Головного управління Міндоходів у
Львівській області про результати
розгляду скарги №16367/10/13-01-10-08-05/962 від
07.07.2014 року не підлягає задоволенню.

Згідно ч.3 ст.94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо адміністративний позов
задоволено частково, судові витрати,
здійснені позивачем, присуджуються
йому відповідно до задоволених вимог, а
відповідачу - відповідно до тієї
частини вимог, у задоволенні яких
позивачеві відмовлено.

Керуючись ст.ст.2, 7-14, 18, 19, 69-72, 86, 87, 94, 143,
158, 160-163, 167 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов задовольнити
частково.

Скасувати вимогу Державної податкової
інспекції у Шевченківському районі
м.Львова Головного управління
Міндоходів у Львівській області про
сплату боргу (недоїмки) по єдиному
соціальному внеску в сумі 4 854,20 грн.
№Ф-147-25 від 19.05.2014 року.

У решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3 частину витрат по сплаті
судового збору у розмірі 91 (дев'яносто
одну) грн. 35 коп.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення, а в
разі складення постанови у повному
обсязі у відповідності до ч.3 ст.160
Кодексу адміністративного судочинства
України, апеляційна скарга подається
протягом десяти днів з дня отримання
копії постанови.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішення за
наслідками апеляційного провадження.

Суддя
Сасевич О.М.

Повний текст постанови виготовлений та
підписаний 06 жовтня 2014 року.