Справа № 2а-184/11/2670
Суддя: Федоров М.О.
Дата ухвалення: 2014-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2014 року
м. Київ К/9991/549/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Федорова М.О.

суддів: Островича С.Е.

Степашка О.І.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Печерському
районі м. Києва на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від
11.05.2011 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 30.11.2011

у справі № 2а-184/11/2670

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "АА Сервіс Україна"

до Державної податкової інспекції
у Печерському районі м. Києва

про визнання недійсними та
скасування податкових
повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "АА Сервіс Україна"
звернулось до Окружного
адміністративного суду м. Києва з
позовом до Державної податкової
інспекції у Печерському районі м.
Києва про визнання недійсними та
скасування податкових
повідомлень-рішень.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
11.05.2011 позовні вимоги задоволено.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 30.11.2011
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 11.05.2011 залишено без
змін.

Не погоджуючись з зазначеним рішеннями
суду першої та апеляційної інстанції,
відповідач оскаржив їх в касаційному
порядку. В скарзі просить скасувати
оскаржувані рішення, ухвалити нове
рішення, яким відмовити у задоволенні
позовних вимог.

Касаційна скарга вмотивована тим, що
судами першої та апеляційної інстанцій
при вирішення спору по даній справі
порушено норми матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши правильність застосування
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи,
розглянувши надані письмові докази в
їх сукупності, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
приходить до висновку, що касаційну
скаргу слід відхилити з таких підстав.

Судовими інстанціями у справі
з'ясовано, що податковим органом
проведено невиїзну документальну
перевірки ТОВ «АА Сервіс Україна», за
результатами якої складено акт №
925/23-10/34693434.

Перевіркою встановлено порушення
позивачем пп.пп. 7.4.1, 7.4.5 п.7.4 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість».

На підставі вищевказаного акту
фіскальним органом винесено податкове
повідомлення-рішення №/0,
позивачу визначено суму податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість у розмірі 451065грн.

Підставою прийняття оскаржуваних
податкових повідомлень - рішень, було
встановлення, на думку відповідача,
факту фіктивності правочинів між
позивачем та ТОВ «С.Дж.Р Груп»,
за наслідком яких, останнім було видано
відповідні податкові накладні.

Податковий кредит - сума, на яку
платник податку має право зменшити
податкове зобов'язання звітного
періоду, визначена згідно з цим Законом
(п.1.7 ст.1 Закону України «Про податок на
додану вартість»).

Відповідно до пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7
Закону України «Про податок на додану
вартість» податковий кредит звітного
періоду складається із сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього
Закону, протягом такого звітного
періоду у зв'язку з: придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Згідно з п. 7.4.5 п. 7.4 ст.7 цього Закону
не підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Податкова накладна видається
платником податку, який поставляє
товари (послуги), на вимогу їх
отримувача, та є підставою для
нарахування податкового кредиту
(п.п.7.2.6 п.7.2 ст.7 даного Закону).

У п.п.7.2.3 п.7.2 ст.7 зазначеного Закону
визначено, що податкова накладна
складається у момент виникнення
податкових зобов'язань продавця у двох
примірниках. Податкова накладна є
звітним податковим документом і
одночасно розрахунковим документом.
Податкова накладна виписується на
кожну повну або часткову поставку
товарів (робіт, послуг).

Підпунктом 7.2.4 пункту 7.2 статті 7
вищевказаного Закону передбачено, що
право на нарахування податку та
складання податкових накладних
надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку у
порядку, передбаченому статтею 9 цього
Закону.

Як встановлено судом, між
позивачем та ТОВ«С.Дж.Р.Груп» укладено
договір будівельного підряду №01-04/Од
від 01.04.2009, за яким ТОВ «С.Дж.Р.Груп»
зобов'язалось виконати ремонтні
роботи.

На момент видачі спірних
податкових накладних ТОВ «С.Дж.Р Груп»
перебувало у реєстрі платників податку
на додану вартість і його свідоцтво про
реєстрацію не визнано судом недійсним.

Про фактичне виконання
вищезазначеного договору свідчать
залучені до матеріалів справи первинні
бухгалтерські та податкові документи.

З огляду на зазначені норми права та
встановлені обставини справи, суд
касаційної інстанції погоджується з
обґрунтованими висновками судів
попередніх інстанції відносно того, що
позивачем правомірно віднесено до
складу податкового кредиту податок на
додану вартість у спірній сумі без
порушень при цьому вимог Закону
України «Про податок на додану
вартість»

Стосовно тверджень податкового
органу про те, що
фінансово-господарські
взаємовідносини ТОВ "АА Сервіс Україна"
та ТОВ «С.Дж.Р Груп» носять характер
нікчемного правочину, колегія суддів
зазначає наступне.

Статтею 204 Цивільного кодексу
України встановлена презумпція
правомірності правочину.

Загальні вимоги чинності
правочину передбачені статтею 203
Цивільного кодексу України, у разі
порушення яких настають правові
наслідки, передбачені параграфом 2
глави 16 Кодексу.

Відповідно до приписів статті 215
Цивільного кодексу України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є
правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин). У цьому разі визнання такого
правочину недійсним судом не
вимагається.

Згідно зі статтею 228 Цивільного
кодексу України правочин вважається
таким, що порушує публічний порядок,
якщо він був спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

Відповідно до пункту 18 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
06.11.2009р. №9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» при
кваліфікації правочину за статтею 228
Цивільного кодексу України має
враховуватися вина, яка виражається в
намірі порушити публічний порядок
сторонами правочину або однією зі
сторін. Доказом вини може бути вирок
суду, постановлений у кримінальній
справі, щодо знищення, пошкодження
майна чи незаконного заволодіння ним
тощо.

Частиною 4 статті 70 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що обставини, які за
законом повинні бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися ніякими
іншими засобами доказування, крім
випадків, коли щодо таких обставин не
виникає спору.

Податковим органом не надано
доказів, які б підтверджували, що зміст
угод не відповідає дійсним намірам
сторін щодо набуття цивільних прав і
обов'язків чи свідчить про намір сторін
ухилитися від оподаткування доходів,
отриманих внаслідок виконання
договору або приховування дійсного
об'єкту оподаткування, зменшення бази
оподаткування, створення штучних
підстав для незаконного відшкодування
сум сплачених податків за рахунок
коштів бюджету, отримання незаконних
пільг з оподаткування тощо.

Рішення судів першої та
апеляційної інстанцій постановлені з
додержанням норм процесуального та
матеріального права, правова оцінка
обставинам у справі дана вірно, а
доводи касаційної скарги висновок суду
не спростовують, підстави для
призначення справи до розгляду в
судовому засіданні відсутні.

Враховуючи вищевикладене, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку про те, що касаційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Печерському районі м. Києва на
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 11.05.2011 року та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 30.11.2011 у
справі № 2а-184/11/2670 слід відхилити, а
судові рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 2201, 221, 223, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Печерському
районі м. Києва відхилити.

Постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від
11.05.2011 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 30.11.2011 у справі № 2а-184/11/2670 залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав та в порядку, передбачених
статтями 236-2392 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий М.О. ФедоровСудді С.Е.
Острович О.І. Степашко