Справа № 2а-5672/10/2370
Суддя: Пилипчук Н.Г.
Дата ухвалення: 2014-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"22" вересня 2014 р. м. Київ
К/9991/20081/11

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючого судді Пилипчук Н.Г.

суддів ВербицькоїО.В.

Цвіркуна Ю.І.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні

касаційну скаргуДержавної податкової
інспекції у місті Черкаси

на постанову Черкаського окружного
адміністративного суду від 21.12.2010

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 10.03.2011

у справі№ 2а-5672/10/2370

за позовомПриватного підприємства
«Видавництво «Республіка»

до Державної податкової інспекціїу
місті Черкаси,

провизнання протиправним рішення про
застосування штрафних (фінансових)
санкцій, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Черкаського окружного
адміністративного суду від 21.12.2010,
залишеною без змін ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 10.03.2011,позов задоволено. Визнано
протиправним рішення Державної
податкової інспекції у місті
Черкасипро застосування до приватного
підприємства «Видавництво
«Республіка» штрафних (фінансових)
санкцій № від 10 серпня 2010 року.

Державна податкова інспекціяу місті
Черкасиподала касаційну скаргу, в якій
просить скасувативказані судові
рішеннята ухвалити нове судове рішення
про відмову в задоволенні позову в
повному обсязі. Посилається на
порушення судами норм матеріального та
процесуального права, невідповідність
висновків суду чинному законодавству,
зокрема, вказує на неправильне
застосування ст.250 Господарського
кодексу України, яка на думку
відповідача не розповсюджується на
спірні податкові правовідносини.

В обґрунтування доводів касаційної
скарги ДПІ зазначає, що проведеною
перевіркою встановлений факт
порушення граничних термінів
розрахунків по імпортних операціях
поставки товарів у відсутність
відповідної ліцензії на подовження
термінів розрахунків, на підставі чого
оспорюваним рішенням відповідача
№ від 10.08.2010 до позивача
застосовані штрафні (фінансові)
санкції на суму 148 697, 00 грн.

ДПІ вважає, що у спірних
правовідносинах не можуть бути
застосовані приписи статті 250 ГК
України, оскільки
адміністративно-господарські санкції
можуть бути застосовані як заходи
організаційно-правового або майнового
характеру у разі, якщо вони спрямовані
на припинення правопорушення суб'єкта
господарювання та ліквідацію його
наслідків. А оскільки нарахування пені
за порушення порядку розрахунків у
сфері ЗЕД не тягне за собою ані
припинення правопорушення, ані
ліквідацію його наслідків, то такий
спеціальний вид пені за ознаками не
підпадає під визначення
адміністративно-господарської
санкції.Також зазначає, що ДПІ у
спірних правовідносинах не наділена
господарською компетенцією, а є
органом контролю за додержанням
податкового законодавства, і не
здійснює безпосередньо
організаційно-господарських
повноважень щодо суб'єкта
господарювання, відтак спірні
відносини не регулюються
Господарським кодексом України.

Позивач своїм правом на подачу до суду
касаційної інстанції заперечень на
касаційну скаргу не скористався.

Заслухавши доповідь судді-доповідача
про обставини, необхідні для ухвалення
судового рішення судом касаційної
інстанції, дослідивши доводи
касаційної скарги, матеріали справи,
судові рішення, суд касаційної
інстанції дійшов висновку, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що плановою виїзною
перевіркоюпозивача з питань
дотримання вимог валютного та
податкового законодавства щодо
оподаткування доходів нерезидентів з
джерелом їх походження з України за
період з 01.04.2007 по 31.03.2010 встановлено, що
в періоді з 01.04.2007 по 31.03.2010 ПП
«Видавництво «Республіка»імпортувало
обладнання вартістю 405000 доларів США та
запасні частини до обладнання вартістю
1630 євро.

На виконання умов контракту № EXP/2068 від
25.10.2006, укладеного з підприємством «SHARP
GRAPHICS PRIVATE LTD»(Індія), позивач
перерахував нерезиденту як попередню
оплату за друкарське обладнання 365000
доларів США, що підтверджується
банківськими документами по валютному
рахунку, зокрема:

21.02.2007 перераховано 325000 доларів США,
граничний законодавчо встановлений
термін надходження імпортованого
товару 22.05.2007;

22.02.2007 перераховано 40000 доларів США,
граничний законодавчо встановлений
термін надходження імпортованого
товару 23.05.2007.

Фактично імпортне обладнання надійшло
від нерезидента 18.06.2007, що
підтверджується вантажно-митною
декларацією № 6387 на суму 405000 доларів
США (фактурна вартість обладнання 2 045250,
00 грн.). Отже, підприємством було
порушено граничні терміни розрахунків
по імпортних операціях (відповідно на 26
та 27 днів), що встановлені статтею 2
Закону України «Про порядок здійснення
розрахунків в іноземній валюті».

За оспорюванимрішеннямвідповідача
№ від 10.08.2010 до позивача
застосовані штрафні (фінансові)
санкції на суму 148 697, 00 грн.

Правовою підставою прийняття
оспорюваногорішення відповідача
№ від 10.08.2010 ДПІ визначила ст.ст. 2,
4 Закону України «Про порядок
здійснення розрахунків в іноземній
валюті», п.11 ст.11 Закону України «Про
державну податкову службу в Україні».

Ухвалюючи судові рішення по справі,
суди попередніх судових інстанцій
виходили з того, що факт порушення
граничних термінів розрахунків по
імпортних операціях є доведеним і не
оспорюється позивачем, а правовою
підставою для визнання спірного
рішення протиправним стало
застосування до спірних правовідносин
положень статті 250 Господарського
кодексу України, зокрема, щодо спливу
терміну застосування відповідачем
штрафних санкцій.

Застосовуючи до спірних відносин
приписи статті 250 ГК України, суд першої
інстанції, з яким погодився
апеляційний суд, проаналізував
положення Законів України «Про порядок
погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними
цільовими фондами»від 21.12.2000№ 2181-III та
«Про систему оподаткування» № 1251-XII від
25.06.1991р(які були чинними на момент
виникнення спірних відносин) та дійшов
висновку про те, що податкове
зобов'язання стосується обов'язку
платника податків сплатити до бюджету
відповідного рівня або державного
цільового фонду податку, збору
(обов'язкового платежу), встановленого
Законом України «Про систему
оподаткування», тоді як пеня за
порушення термінів розрахунків в
іноземній валюті (поставки) за своєю
суттю є адміністративно-господарською
санкцією в розумінні статей 238, 241
Господарського кодексу України, що
застосовується за порушення суб'єктом
господарювання встановлених
законодавчим актом правил здійснення
господарської діяльності.

Приймаючи до уваги положення статті 250
Господарського кодексу України, згідно
якої адміністративно-господарські
санкції можуть бути застосовані до
суб'єкта господарювання протягом шести
місяців з дня виявлення порушення, але
не пізніш як через один рік з дня
порушення цим суб'єктом встановлених
законодавчими актами правил
здійснення господарської діяльності,
суди попередніх судових інстанцій
з'ясували, що оспорюване рішення про
застосування штрафних (фінансових)
санкцій прийнято ДПІ у м. Черкаси
більше ніж через три роки з моменту
порушення.

Суд касаційної інстанції вважає за
правильне погодитися з висновками
судів попередніх судових інстанцій
через доведеність ознак
протиправності прийнятого податковим
органом рішення про застосування
штрафних (фінансових) санкцій.

Відповідно до частини1 статті 238
Господарського кодексу України за
порушення встановлених законодавчими
актами правил здійснення
господарської діяльності до суб'єктів
господарювання можуть бути
застосовані уповноваженими органами
державної влади або органами місцевого
самоврядування
адміністративно-господарські санкції,
тобто заходи організаційно-правового
або майнового характеру, спрямовані на
припинення правопорушення суб'єкта
господарювання та ліквідацію його
наслідків.

Суд касаційної інстанції не
приймає до уваги доводи касаційної
скарги про те, що умовою застосування
адміністративно-господарських санкцій
є їх спрямованість на припинення
правопорушення суб'єкта
господарювання та ліквідацію його
наслідків, тоді як на думку відповідача
нарахування пені за порушення порядку
розрахунків у сфері ЗЕД не тягне за
собою ані припинення правопорушення
ані ліквідацію його наслідків.

При цьому суд касаційної
інстанції зауважує, що
адміністративно-господарські санкції
застосовуються до суб'єктів
господарювання, які порушили
встановлені законодавством правила
ведення господарської діяльності, що є
достатньою підставою застосування
даного виду санкцій. Натомість
порушення граничних термінів
розрахунків за імпортними операціямиє
адміністративно-господарським
правопорушенням, склад якого становить
винне, протиправне невиконання чи
неналежне виконання суб'єктом
господарювання своїх зобов'язань,
передбачених чинним законодавством.

Щодо позиції відповідача, який вважає,
що ДПІ у спірних правовідносинах не
наділена господарською компетенцією, а
є органом контролю за додержанням
податкового законодавства, і не
здійснює безпосередньо
організаційно-господарських
повноважень щодо суб'єкта
господарювання, суд касаційної
інстанції зазначає таке.

Відокремлюючи
адміністративно-господарські санкції
відінших заходів правового впливу,
характерними ознаками
адміністративно-господарського
правопорушення є те, що відповідно до ч.
1 ст. 238 ГК України вони можуть бути
застосовані уповноваженими державними
органами або органами місцевого
самоврядуваннялише у разі порушення
суб'єктом господарювання правил
здійснення господарської діяльності,
встановлених законодавчими актами і
такі санкції встановлюються виключно
законами України.

Під органами державної влади та органи
місцевого самоврядування, наділеними
господарською компетенцією слід
розуміти органи, які мають не лише
повноваження щодо управління
державною і комунальною власністю, що
використовується у господарській
діяльності, а й повноваження щодо
правового регулювання та контролю
господарської діяльності, відтак ДПІ
беззаперечно є учасником відносин у
сфері господарювання.

Судова колегія вважає, що пеня за
порушення встановлених ст.ст. 1, 2 Закону
України "Про порядок здійснення
розрахунків в іноземній валюті"
термінів розрахунків у сфері
зовнішньоекономічної діяльності,
нарахування якої передбачено ст. 4
цього Закону, підпадає під законодавче
визначення
адміністративно-господарської санкції
та є такою санкцією за своєю юридичною
сутністю, оскільки не є податковим
зобов'язанням в розумінні Закону
України "Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами".

Не заслуговують на увагу суду
касаційної інстанції й посилання
заявника касаційної скарги на приписи
статті 4 Господарського кодексу
України, яка регулює спірні питання
розмежування відносин у сфері
господарювання з іншими видами
відносин, та, зокрема, встановлює, що не
є предметом регулювання цього Кодексу
адміністративні та інші відносини
управління за участі суб'єктів
господарювання, в яких орган державної
влади або місцевого самоврядування не
є суб'єктом, наділеним господарською
компетенцією, і безпосередньо не
здійснює організаційно-господарських
повноважень щодо суб'єкта
господарювання.

З цього приводу суд касаційної
інстанції зазначає, що відповідно до
частини 6 статті 3 Господарського
кодексу України під
організаційно-господарськими
відносинами у цьому Кодексі
розуміються відносини, що складаються
між суб'єктами господарювання та
суб'єктами
організаційно-господарських
повноважень у процесі управління
господарською діяльністю.

Отже, організаційно-господарські
відносини мають місце лише у сфері
управління господарською діяльністю і
виникають внаслідок імперативних
актів і приписів органів влади; мають
вертикальний характер, коли один
суб'єкт права має певні права стосовно
іншого суб'єкта, у в той час коли інший
суб'єкт права має тільки обов'язки. Тож
до організаційно-господарських можна
певною мірою віднести відносини
економічного контролю, що передбачені
законодавством про порядок здійснення
розрахунків в іноземній валюті,
оскільки один із суб'єктів права має
функції контролю над іншим.

На думку суду касаційної інстанції,
податковий орган, як державний орган,
що здійснюєу межах своїх повноважень
функції контролю за законністю
валютних операцій, покладені на нього
Законом України «Про державну
податкову службу в Україні», виступає
повноправним учасником відносин у
сфері господарювання, який в цих
відносинах реалізує свої функції як
контролюючий орган, а отже є суб'єктом,
наділеним господарською компетенцією,
і безпосередньо здійснює
організаційно-господарські
повноваження щодо суб'єкта
господарювання.

Аналіз приписів Закону України
"Про порядок здійснення розрахунків в
іноземній валюті" дає підстави суду
касаційної інстанції стверджувати, що
при виявленні факту вчинення суб'єктом
господарювання правопорушення при
здійсненні розрахунків у сфері ЗЕД,
податковий орган, на який покладено
функції з контролю за додержанням
іншого, ніж податкове, законодавства,
приймаючи рішення про накладення
штрафу за порушення граничних термінів
розрахунків в іноземній валюті
(поставки), має діяти в межах граничних
строків, встановлених частиною першою
статті 250 ГК. Закінчення будь-якого із
встановлених зазначеною статтею
строків застосування
адміністративно-господарських санкцій
виключає застосування таких санкцій.

Враховуючи те, що застосований за
оспорюванимрішенням штраф є
адміністративно-господарською
санкцією, такий повинен був
застосовуватись у межах строків,
визначених статтею 250 ГК, частина перша
якої передбачає, що
адміністративно-господарські санкції
можуть бути застосовані до суб'єкта
господарювання протягом шести місяців
з дня виявлення порушення, але не
пізніш як через один рік з дня
порушення цим суб'єктом встановлених
законодавчими актами правил
здійснення господарської діяльності,
крім випадків, передбачених законом.

Таким чином, оскільки встановлений
законом термін застосування штрафних
санкцій сплинув, у відповідача не було
підстав для застосування стосовно
позивача фінансових санкцій у вигляді
нарахування пені згідно статті 4 Закону
України «Про порядок здійснення
розрахунків в іноземній валюті».

Таким чином, суди попередніх судових
інстанцій дійшли правильного висновку
про обов'язковість застосування до
спірних правовідносин статті 250
Господарського кодексу України та як
наслідок цього прийняли обґрунтовані
судові рішення про задоволення позову.

Зважаючи на викладене, суд касаційної
інстанції відхиляє доводи касаційної
скарги податкового органу через їх
необґрунтованість та безпідставність,
та вважає за правильне касаційну
скаргу залишити без задоволення, а
оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 220, 2201, 223, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у місті Черкасизалишити без
задоволення, а постанову Черкаського
окружного адміністративного суду від
21.12.2010 та ухвалуКиївського
апеляційного адміністративного суду
від 10.03.2011- без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав,
передбачених статтею 237 Кодексу
адміністративного судочинства
України, за заявою про перегляд даної
ухвали, поданою через Вищий
адміністративний суд України у
порядку, встановленому статтями 236-2391
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя Н.Г.
Пилипчук

Судді
О.В. Вербицька

Ю.І. Цвіркун