Справа № 872/17995/13
Суддя: Бишевська Н.А.
Дата ухвалення: 2014-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

18 вересня 2014 рокусправа № 804/10954/13-а

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Бишевської Н.А.

суддів: Добродняк
І.Ю Семененка Я.В.

за участю секретаря судового
засідання: Новошицької О.О.,

без представників сторін;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу Дніпропетровської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області

на постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 30
жовтня 2013 р. у справі № 804/10954/13-а

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2

до Дніпропетровської об'єднаної
державна податкова інспекція
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області

про визнання незаконним та скасування
податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

"14" серпня 2013 р. Фізична
особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся до
суду з адміністративним позовом до
Дніпропетровської об'єднаної державна
податкова інспекція Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області в якому
просив визнати протиправним та
скасувати повідомлення-рішення від
07.06.2013 року:

- № , яким позивачу збільшено суму
податкового зобов'язання з податку на
доходи фізичних осіб в розмірі 91 213,06
грн., з яких 72 970,45 грн. за основним
платежем та 18 242,61 грн. - штрафні
(фінансові) санкції;

- № , яким збільшено суму
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість по вітчизняних товарах
в розмірі 128 772 грн., з яких 85 848 грн. за
основним платежем та 42 924 грн. - штрафні
(фінансові) санкції.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
висновки податкового органу щодо
нікчемності укладених позивачем
правочинів не підкріплені жодними
доказами. Поставка товару підтверджена
податковими накладними та видатковими
накладними. Позивач зазначає, що
виконав всі вимоги законів і
правомірно на підставі даних
бухгалтерського обліку відобразив у
деклараціях з податку на прибуток
валові витрати та на підставі
отриманих податкових накладних в
деклараціях з ПДВ відобразив
податковий кредит на сум ПДВ.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 30
жовтня 2013 р. у справі № 804/10954/13-а
адміністративний позов Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 до
Дніпропетровської об'єднаної державна
податкова інспекція Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області про
визнання незаконним та скасування
податкового повідомлення-рішення -
задоволено.

Постанову суду мотивовано
встановленням факту реальності
здійснення господарської діяльності
позивачем та правомірним
оподаткуванням її результатів. Судом
зазначено, що відповідачем, як
суб'єктом владних повноважень не
доведено правомірності та
обґрунтованості винесених податкових
повідомлень-рішень.

Не погодившись з постановою суду,
Дніпропетровською об'єднаною
державною податковою інспекцією
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області подано
апеляційну скаргу, згідно якої особа,
яка подає апеляційну скаргу просить
скасувати постанову
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 30 жовтня 2013
р. у справі № 804/10954/13-а, як таку що
винесена з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Вважає, що суд не в повному обсягу
встановив та дослідив обставини по
справі, та не приділив належної уваги
доводам відповідача по справі щодо
юридичної дефектності первинних
документів позивача, на підставі яких
судом встановлено правомірність
формування валових витрат та
податкового кредиту. Скаржник
зазначає, що судом не встановлено
реальності здійснення господарської
діяльності позивача та його
контрагентів.

Сторони по справі про час і місце
апеляційного розгляду справи
повідомлені належним чином, що
підтверджується повідомленнями про
вручення поштового відправлення.

До судового засідання не з'явились
представники сторін. Жодних клопотань,
повідомлень про причини неявки до суду
не надходило, підстави відсутності
представників сторін суду не
повідомлені.

З урахуванням наявних в справі
матеріалів, нез'явлення в судове
засідання представників сторін не
перешкоджає розгляду скарги.

Перевіривши законність та
обґрунтованість постанови суду в межах
доводів апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів не вбачає
підстав для задоволення апеляційної
скарги, внаслідок наступного.

Як встановлено судом першої інстанції
та підтверджено під час апеляційного
перегляду справи, з 13.05.2013 року по 23.05.2013
року посадовими особами ДПІ проведено
планову документальну перевірку
фінансово-господарської діяльності
ФОП ОСОБА_2 з питань своєчасності
достовірності, повноти нарахування і
сплати податків та зборів, додержання
валютного законодавства за період з
01.01.2012 року по 31.12.2012 року.

За результатами перевірки податковим
органом складено акт №504/172/НОМЕР_2 від
30.05.2013 року, в якому зафіксовано
виявлені перевіркою порушення, а саме:

- вимог п.177,2, п.177.4 ст. 177 Податкового
кодексу України, в результаті чого
підприємцем занижено податок на
доходи фізичних осіб від здійснення
підприємницької діяльності за 2012 рік у
сумі 72 970,45 грн.;

- порушення вимог ст. 44, п.198.1, п.198.3, п.198.6
ст. 198 Податкового кодексу України,
внаслідок чого позивачем занижено суму
податку на додану вартість на 85 848 грн.

Висновки податкового органу
ґрунтуються на податковій інформації
щодо перевірки контрагента позивача
ФОП ОСОБА_3, яким, за даними
контролюючого органу, порушено
податкове законодавство в частині
оподаткування податком над додану
вартість безтоварних операцій по
ланцюгу постачання товару, робіт
(послуг), а саме ФОП ОСОБА_4 сформовано
податковий кредит по взаємовідносинах
з третіми особами, які в свою чергу
сформували податковий кредит від
підприємств - ймовірних «податкових
ям». За таких обставин, відповідач
дійшов висновку щодо нереальності
здійснення господарської діяльності
та юридичній дефектності первинних
документів по взаємовідносинах
позивача з ФОП ОСОБА_3

На підставі акту перевірки, 07.06.2013 року
відповідачем винесено податкове
повідомлення рішення № , яким
позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість у сумі 128 772 грн., з яких 85 848 грн.
- основний платіж, 42 924 грн. - штрафні
(фінансові) санкції, а також податкове
повідомлення рішення № , яким
позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на доходи
фізичних осіб у сумі 91 213,06 грн., з яких 72
970,45 грн. - основний платіж та 18 242,61 грн. -
штрафні (фінансові) санкції.

Не погодившись з прийнятими
відповідачем податковими
повідомленнями-рішення, вважаючи їх
необґрунтованими та протиправними, ФОП
ОСОБА_2 звернувся до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з
необґрунтованості спірних податкових
повідомлень-рішень та вказував на
наявність необхідної первинної
документації, що підтверджує
реальність здійснюваної господарської
діяльність та правомірність її
оподаткування.

Дослідивши обставини по справі,
колегія суддів вважає за можливе
погодитись з рішенням суду першої
інстанції з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
25.03.2011 року між ФОП ОСОБА_3
(постачальник) та ФОП ОСОБА_2 (замовник)
укладено договір поставки №25/3-11,
відповідно до умов якого, постачальник
зобов'язується поставити, а замовник
прийняти та оплатити визначений
умовами угоди товар (продукти
харчування).

Відповідно до видаткових та податкових
накладних, що містяться в матеріалах
справи, на виконання умов договору
поставки, позивачем отримано продуктів
харчування, а саме: вершкове масло, сир,
маргарин, повидло, на загальну суму 515
085,50 грн., в т.ч. ПДВ - 85 847,56 грн.

За даними відносинами, на підставі
отриманих податкових накладних,
позивачем сформовано податковий
кредит на загальну суму 85 847,56 грн.: в
січні 2012 року на суму 12 754,21 грн., в
березні 2012 року на суму 6 642,09 грн., в
травні 2012 року на суму 13 945,35 грн., в
червні 2012 року на суму 7 958,57 грн., в липні
2012 року на суму 12 568,94 грн., в серпні 2012
року на суму 9 113,87 грн., в вересні 2012 року
на суму 7 570,70 грн., в жовтні 2012 року на
суму 15 293,83 грн.

Згідно із п.177.2 ст.177 ПК України, яка
регулює оподаткування доходів,
отриманих фізичною особою-підприємцем
від провадження господарської
діяльності, об'єктом оподаткування є
чистий оподатковуваний дохід, тобто
різниця між загальним оподатковуваним
доходом (виручка у грошовій та
негрошовій формі) і документально
підтвердженими витратами, пов'язаними
з господарською діяльністю такої
фізичної особи - підприємця.

Відповідно до п.177.4 ст.177 ПК України, до
переліку витрат, безпосередньо
пов'язаних з отриманням доходів,
належать документально підтверджені
витрати, що включаються до витрат
операційної діяльності згідно з
розділом ІІІ цього Кодексу.

Згідно із п.138.2 ст.138 ПК України, витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування, визнаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують здійснення платником
податку витрат, обов'язковість ведення
і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II цього Кодексу.

Витрати, що не враховуються при
визначені оподатковуваного прибутку,
визначені ст.139 ПК України.

Так, відповідно до п. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14
Податкового кодексу України
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з: придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності); отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України; ввезення
необоротних активів на митну територію
України за договорами оперативного або
фінансового лізингу (п. 198.1 ст. 198 ПК
України).

Згідно з п. 198.2 ст. 198 ПК України датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається: дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 цього Кодексу
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Згідно з п. 198.6 ст. 198 зазначеного
Кодексу не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними або оформлені з
порушенням вимог чи не підтверджені
митними деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на
момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, які попередньо віднесені
до податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
закону. Таким чином, вказаними нормами
права визначено підстави за яких
платник податків має право на
віднесення понесених витрат, у зв'язку
з придбавання товарів (робіт, послуг),
до складу валових витрат та сплачених
сум ПДВ, у вартості товарів (робіт,
послуг), до складу податкового кредиту
підприємства. До таких підстав
віднесено: наявність господарської
операції, наслідком якої є поставка
товару (робіт, послуг), понесення
витрат, у зв'язку з господарською
діяльністю платника, сплата податку на
додану вартість у вартості товарів
(робіт, послуг), факт понесення витрат
та сплати податку на додану вартість
має підтверджуватися відповідними
первинними документами та податковими
накладними.

Так, згідно із ст..1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» первинний
документ - документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

Відповідно до ч.2 ст.9 названого Закону,
первинні документи повинні мати
обов'язкові реквізити: назву документа;
дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції, правильність її оформлення;
посада осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення, особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Тобто, лише сукупність вказаних ознак
може характеризувати документ як
первинний документ, який підтверджує
здійснення господарської операції.

Одними з таких ознак є те, що первинний
документ повинен відображати зміст та
обсяг господарських операцій.

На підтвердження реальності
здійснення господарських операцій
позивачем надано: договір поставки
№25/3-11 від 25.03.2011 року, додатки та
специфікації до нього; сертифікати
якості, ветеринарні паспорта та
паспорта відповідності виробника, щодо
підтвердження якості товару; видаткові
накладні, що свідчать про фактичне
отримання товару ФОП ОСОБА_2, платіжні
доручення, на підтвердження реальності
здійснення оплати товару в
безготівковій формі; угоди поставки,
укладені між позивачем та районними
відділами освіти, щодо постачання
продуктів харчування у дитячі заклади
освіти м. Дніпропетровська, що
підтверджує подальше використання
придбаного товару в межах власної
господарської діяльності суб'єкта
господарювання; податкові накладні,
які свідчать про правомірність
формування податкового кредиту.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції
відносно того, що у спірних
господарських операцій наявність чи
відсутність товарно-транспортних
накладних не є визначальною обставиною
для визначення наявності чи
відсутності у платника права на
віднесення понесених витрат до складу
валових витрат, а сум ПДВ до складу
податкового кредиту, оскільки
товарно-транспортна накладна не є
єдиними первинним документом, яким
може підтверджуватися факт
господарських взаємовідносин між
сторонами. Крім того, договором
поставки №25/3-11 передбачено само вивіз
товару, що й було здійснено ФОП ОСОБА_2
за допомогою власного транспорту, що не
заборонено законом.

Отже, колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що виконання зобов'язання за
договорами у повному обсязі
підтверджено документально.

Використання підприємцем придбаних
товарів і послуг у власній
господарській діяльності
підтверджується матеріалами справи і
не заперечується відповідачем.

Доказів порушень відображення
вищевказаних господарських операцій в
бухгалтерському та податковому обліку
позивача акт перевірки не містить, що
свідчить про правомірність такого
відображення і спричинення реальних
змін майнового стану платника
податків.

Таким чином, колегія суддів дійшла
висновку про те, що наявність
вищенаведених первинних документів
свідчить про рух активів позивача у
процесі здійснення господарської
операції, а з цього можливо зробити
висновок, що мали місце реальні зміни
майнового стану платника податків, які
є обов'язковою ознакою господарської
операції.

Частинами 5 ст.203 ЦК України
передбачено, що правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 204 ЦК України закріплює принцип
презумпції правомірності правочину:
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він невизнаний судом
недійсним.

Щодо посилань податкового органу на
відсутність у контрагента позивача
умов, необхідних для здійснення
господарських операцій, то це само по
собі не свідчить про безтоварність
господарської операції, адже
підприємство-постачальник може
здійснювати реальні операції та не
обов'язково має бути виробником товару
(послуги).

Щодо посилань скаржника на нікчемність
правочинів постачання, то
проаналізувавши норми Цивільного
кодексу України, колегія суддів дійшла
висновку, що відповідно до презумпції
правомірності правочину всі укладені
між сторонами правочини є чинними, якщо
їх недійсність прямо не встановлена
законом (нікчемні правочини). В усіх
інших випадках питання про недійсність
правочину має бути встановлено судом
на підставі заяви зацікавленої особи
після розгляду питання про недійсність
такого правочину. Тобто, про
недійсність правочину має
ухвалюватись відповідне судове
рішення.

Скаржник не надав доказів порушень
відображення вищевказаних
господарських операцій в
бухгалтерському та податковому обліку
позивача і матеріали справи таких
доказів не містять. Також податковим
органом не надано суду доказів
недійсності договору поставки,
договору на перевезення, використання
придбаних товарів та робіт у
неоподатковуваних операціях.

Як зазначено вище, позиція податкового
органу базується на порушеннях,
начебто, допущених при здійсненні
господарської діяльності
контрагентами позивача, тобто по
ланцюгу постачання.

Відповідно до пункту 18 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від 06
листопада 2009 р. № 9 "Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" при
кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК
України має враховуватися вина, яка
виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін. Доказом вини може
бути вирок суду, постановлений у
кримінальній справі, щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним тощо.

При цьому, органам ДПС чинним
законодавством не надано повноваження
щодо встановлення в актах перевірки
нікчемності правочинів, укладених
суб'єктами господарювання.

Стаття 72 КАС України визначає підстави
для звільнення від доказування, згідно
частини 4 якої підставою для звільнення
від доказування є вирок суду в
кримінальній справі або постанова суду
у справі про адміністративний
проступок, які набрали законної сили.

При цьому обов'язковими такий вирок
суду для адміністративного суду, що
розглядає справу про правові наслідки
дій чи бездіяльності особи, щодо якої
ухвалений вирок або постанова суду, є
лише в питаннях, чи мало місце діяння та
чи вчинене воно цією особою.

Факт порушення
контрагентами-постачальниками
продавця своїх податкових зобов'язань
може бути підставою для висновку про
необґрунтованість формування
позивачем податкового кредиту за
відносинами із сумнівними
контрагентами, якщо податковий орган
доведе, що платник податку діяв без
належної обачності й обережності і
йому мало бути відомо про порушення,
які допускали його контрагенти.

Проте, податковий орган не надав жодних
доказів на підтвердження того, що
позивач, як платник податку, діяв без
належної обачності й обережності і
йому було відомо про можливі порушення,
які допускали його контрагенти, або що
самостійною діловою метою здійснення
господарських операцій з даними
підприємствами було одержання
позивачем податкової вигоди.

Конституцією України, а саме приписами
ст. 61, закріплено індивідуальний
характер відповідальності юридичної
особи.

Крім цього, і практика Європейського
суду з прав людини, яка відповідно до
ст.17 Закону України «Про виконання
рішень та застосування практики
Європейського суду з прав людини» є
джерелом права, свідчить про те, якщо
державні органи мають інформацію про
зловживання в системі оподаткування
конкретною компанією, вони повинні
застосовувати відповідні заходи саме
до цього суб'єкту, а не розповсюджувати
негативні наслідки на інших осіб при
відсутності зловживання з їх боку
(Рішення Європейського суду з прав
людини від 09.01.2007 р. у справі
«Інтерсплав проти України»).

Згідно з частиною першою статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Всупереч наведеним вимогам, відповідач
як суб'єкт владних повноважень не надав
суду достатніх беззаперечних доказів в
обґрунтування обставин, на яких
ґрунтуються його заперечення, і не
довів правомірності винесених ним
спірних податкових повідомлень-рішень

З огляду на зазначене, колегія суддів
вважає, що судом першої інстанції під
час розгляду даної адміністративної
справи об'єктивно, повно та всебічно
з'ясовано усі обставини, які мають
суттєве значення для вирішення даної
справи, та застосовано до
правовідносин, які виникли між
сторонами у даній справі, норми
матеріального права, які регулюють
саме ці правовідносини і ухвалено
законне рішення. Порушень чи
неправильного застосування норм
матеріального чи процесуального права,
які б потягли за собою скасування чи
зміну оскаржуваної судової постанови,
судовою колегією під час розгляду
даної справи не встановлено, тому
колегія суддів вважає за необхідне
постанову суду першої інстанції у
даній адміністративній справі
залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги
спростовуються дослідженими судом
доказами та не можуть бути підставою
для скасування постанови суду, а тому
апеляційну скаргу необхідно залишити
без задоволення.

Керуючись ст.ст. 196, 198, 200, 205, 206 КАС
України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Дніпропетровської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області на постанову
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 30 жовтня
2013 р. у справі № 804/10954/13-а - залишити без
задоволення.

Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
30 жовтня 2013 р. у справі № 804/10954/13-а -
залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили
відповідно до ст. 254 КАС України та може
бути оскаржена відповідно до ст. 212 КАС
України.

Головуючий:
Н.А. Бишевська

Суддя:
І.Ю. Добродняк

Суддя:
Я.В. Семененко