Справа № 802/4360/13-а
Суддя: Нечитайло О.М.
Дата ухвалення: 2014-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2014 року м.
Київ К/800/25387/14

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії
суддів:Головуючий:Нечитайло О.М.Судді:
Лосєв А.М. Шипуліна Т.М.,розглянувши
у порядку письмового
провадженнякасаційну скаргу
Жмеринської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Вінницькій
області

на постанову Вінницького окружного
адміністративного суду від 21.02.2014 р.

та ухвалу Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 17.04.2014 р.

у справі №802/4360/13-а

за позовом Приватного акціонерного
товариства «Шаргородський маслозавод»

до Жмеринської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Вінницькій
області

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство
«Шаргородський маслозавод»»
звернулось до суду з позовом до
Жмеринської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Вінницькій
області про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень.

Постановою Вінницького окружного
адміністративного суду від 21.02.2014 р.,
залишеною без змін ухвалою Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 17.04.2014 р., адміністративний позов
задоволено, визнано протиправними та
скасовано податкові
повідомлення-рішення від 11.10.2013 р.
№, №000064205, №000065205, №000047220, №,
№ та №, стягнуто з
Державного бюджету України на користь
позивача судовий збір у розмірі 2 294,00
грн., шляхом його безспірного списання
органом Державної казначейської
служби України із рахунку відповідача.

Не погодившись з вказаними судовими
рішеннями, відповідач звернувся до
Вищого адміністративного суду України
із касаційною скаргою, у якій з підстав
порушення судами норм матеріального та
процесуального права просить
скасувати вказані судові рішення та
ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог відмовити
повністю.

Позивач надіслав на адресу суду
касаційної інстанції письмові
заперечення на касаційну скаргу
відповідача, за змістом яких проти
вимог останньої заперечує та просить
залишити касаційну скаргу без
задоволення, а рішення судів
попередніх інстанцій - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 КАС України, суд
касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні та вирішувати питання
про достовірність того чи іншого
доказу.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що за результатом
проведеної відповідачем позапланової
документальної перевірки позивача, на
підставі п.п.78.1.11 п.78.1 ст.78 ПК України,
постанови слідчого СУ УМВС України у
Вінницькій області Мельника А.О. від
12.11.2012 р. у кримінальній справі №12250075,
складено акт від 11.12.2012 р. №60/22/00444576.

За результатом перевірки, податковий
орган дійшов висновку, що позивачем за
перевірений період занижено податок на
прибуток у загальній сумі 1 518 762 грн., у
т. ч.: за 2 квартал 2012 р. у сумі 1 104 970 грн.;
за 3 квартал у сумі 413 792 грн.; завищено
від'ємне значення об'єкта
оподаткування податком на прибуток у
загальній сумі 4 579 608 грн., у т. ч. за 3
квартал 2012 р. у сумі 4 579 608 грн. у
результаті порушень податкового
законодавства, які відображено в п.п.3.1.2
розділу 3 акта перевірки, що є
порушенням пп.139.1.9 п.139.1 ст.139
Податкового кодексу України.

Також встановлено заниження податку
на додану вартість всього у сумі 88 296
грн., у тому числі за: січень 2012 року у
сумі 29 532 грн.; лютий 2012 року у сумі 6 944
грн.; березень 2012 року у сумі 3 158 грн.;
квітень 2012 року у сумі 11 278 грн.; травень
2012 року у сумі 30 675 грн.; червень 2012 року
у сумі 5 554 грн.; липень 2012 року у сумі 1 155
грн., що є порушенням пп.198.1 ст.198
Податкового кодексу України.

На підставі висновків перевірки,
відповідачем прийняті оскаржувані
податкові повідомлення-рішення від
11.10.2013 р. №, №000064205, №000065205, №000047220,
№, №, №.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи,
наведені у касаційній скарзі,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України дійшла висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, між
позивачем та Українсько-Білоруське ТОВ
фірма «Луксор» 17.11.2011 р. було укладено
договір №264 на закупівлю молока, у
відповідності до умов якого продавець
зобов'язався систематично
відвантажувати і передавати у
власність покупця (позивача)
натуральне коров'яче незбиране молоко.

Суди попередніх інстанцій,
визначаючись із висновками про
задоволення позовних вимог, виходили з
того, що факт здійснення господарських
операцій з Українсько-Білоруською
фірмою ТОВ «Луксор» підтверджується
договором №264 на закупівлю молока від
17.11.2011 р., належним чином оформленими
податковими накладними, порушень
порядку оформлення яких відповідачем
не встановлено, а також прибутковими
накладними, які підтверджують факт
отримання молока від
Українсько-Білоруського ТОВ фірма
«Луксор».

Крім того, подальше використання та
переробка отриманого молока у повному
об'ємі підтверджена даними
бухгалтерського обліку підприємства
та первинними документами, що надані до
матеріалів справи. Дані обставини були
також предметом дослідження в
кримінальній справі № 12250075 та
підтверджуються актами ревізій
Державної фінансової інспекції у
Вінницькій області № 07-15 від 01.11.2012 р. та
№ 07-15/24 від 14.12.2012 р.

Так, відповідно до п. 138.2 ст. 138
Податкового кодексу України, витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування, визначаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують здійснення платником
податку витрат, обов'язковість ведення
і збереження яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II цього Кодексу.

При цьому, відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1
ст. 139 Податкового кодексу України, не
включаються до складу витрат витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Положеннями п. 198.3 ст. 198 Податкового
кодексу України передбачено, що
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно статті 39 цього
Кодексу, та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку заставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Згідно з п. 198.1 ст. 198 Податкового
кодексу України, право на віднесення
сум податку до податкового кредиту
виникає у разі здійснення операцій з: а)
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг; б)
придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності); в)
отримання послуг, наданих нерезидентом
на митній території України, та в разі
отримання послуг, місцем постачання
яких є митна територія України; г)
ввезення необоротних активів на митну
територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Крім того, відповідно до п. 44.1 ст. 44
Податкового кодексу України, для цілей
оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
пов'язаних з обчисленням і сплатою
податків і зборів ведення яких
передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється
формування показників податкової
звітності, митних декларацій на
підставі даних, не підтверджених
документами, що визначені абз.1 цього
пункту.

Таким чином, з правового аналізу
наведених нормативних приписів
вбачається, що витрати та податковий
кредит для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток та
податком на додану вартість мають бути
підтверджені належним чином
складеними первинними документами.

Досліджені у судовому порядку договір
на закупівлю молока від 17.11.2011 р. №264,
належним чином оформлені податкові
накладні, прибуткові накладні
дозволили судам аргументовано
визначитись із тим, що такі документи
відображають реальність господарської
операції, яка є підставою для
формування податкового обліку
платника податків - позивача.

Посилання податкового органу на
відсутність у позивача
товарно-транспортних накладних не
може бути беззаперечним свідченням
відсутності у позивача права на
формування витрат та податкового
кредиту, зокрема, через те, що
Інструкція про порядок заповнення,
застосування спеціалізованої форми
товарної накладної на перевезення
молочної сировини, якою відповідач
керується, не регулює податкові
відносини та, як наслідок, порядок
справляння податків.

Відповідач також вказує на
непідтвердженість необхідними
первинними документами операцій
позивача з придбання молочної сировини
у населення через відсутність у таких
здавачів молока належним чином
ідентифікованих та зареєстрованих у
встановленому порядку тварин. При
цьому посилається на Закон України
«Про ідентифікацію тварин» та Наказ
Міністерства аграрної політики «Про
запровадження ідентифікації і
реєстрації великої рогатої худоби» від
17.09.2003 р. №342.

Разом із тим, слід погодитись із
доводами судів, згідно яких, до
компетенції податкового органу, як і
позивача, не входить перевірка
дотримання вимог системи
ідентифікації та реєстрації великої
рогатої худоби, тоді як нормативне
обґрунтування таких доводів також не
може бути взяте судом до уваги,
оскільки саме по собі недотримання
таких норм, не може бути самостійним
свідченням відсутності реального
характеру операцій.

Крім того, наявність відповідної
ідентифікації тварин була
підтверджена відповідними
ветеринарними свідоцтвами, виданими
Державним комітетом ветеринарної
медицини України до кожного з яких
додається список осіб-здавачів молока
та ідентифікаційний номер тварин, які
їм належать, що також спростовує
встановлені перевіркою порушення
вимог п. 1.11, п.1.13 п. 1 Підрозділу 2
Перехідних положень Податкового
кодексу України при декларуванні
позивачем податку на додану вартість,
що підлягає нарахуванню в особовому
рахунку та спрямовується на виплати
дотацій сільськогосподарським
товаровиробникам.

Не можна визнати обґрунтованими і
доводи відповідача про наявність
постави слідчого СУ УМВС України у
Вінницькій області Мельника А.О. від
12.11.2012 р. у кримінальній справі №12250075,
порушеній по факту підроблення
працівниками позивача відомостей про
виплату компенсацій між
сільськогосподарськими товариствами
за поставлене ними переробному
підприємству молока, за ознаками
злочину, передбаченого ч. 2 ст. 358 КК
України, оскільки судами встановлено,
що дане кримінальне провадження було
закрито за відсутності події та складу
злочину.

Доводи касаційної скарги не дають
підстав вважати, що при прийнятті
оскаржуваних рішень, судами першої та
апеляційної інстанцій було порушено
норми матеріального права при
скасуванні спірних податкових
повідомлень-рішень.

У той же час, судова колегія не може
погодитись із висновком попередніх
судових інстанцій про необхідність
стягнення з Державного бюджету України
на користь позивача судового збору у
розмірі 2 294,00 грн., шляхом його
безспірного списання органом
Державної казначейської служби
України із рахунку відповідача.

Так, згідно зі ст. 163 КАС України в
резолютивній частині постанови
зазначається, зокрема про розподіл
судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 цього Кодексу
якщо судове рішення ухвалене на
користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Враховуючи положення наведеної
процесуальної норми, суд касаційної
інстанції вважає, що суди попередніх
інстанцій дійшли хибного висновку про
необхідність здійснення відшкодування
позивачу судових витрат з Державного
бюджету України шляхом їх безспірного
списання з рахунку Жмеринської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Вінницькій області.

Відповідно до ст. 225 КАС України суд
касаційної інстанції має право змінити
судове рішення, якщо у справі немає
необхідності досліджувати нові докази
або встановлювати обставини, а судове
рішення, яке змінюється, є помилковим
тільки в частині.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 210 - 232 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Жмеринської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Вінницькій області
задовольнити частково.

2. Постанову Вінницького окружного
адміністративного суду від 21.02.2014 р. у
справі №802/4360/13-а змінити, виклавши
абзац третій резолютивної частини у
такій редакції:

«Стягнути з Державного бюджету України
на користь Приватного акціонерного
товариства «Шаргородський маслозавод»
судовий збір у розмірі 2 294,00 грн.»

Ухвалу Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 17.04.2014 р. у
справі №802/4360/13-а у частині залишення
без змін абзацу третього резолютивної
частини постанови Вінницького
окружного адміністративного суду від
21.02.2014 р. скасувати.

У решті постанову Вінницького
окружного адміністративного суду від
21.02.2014 р. та ухвалу Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 17.04.2014 р. у справі №802/4360/13-а залишити
без змін.

3. Постанова набирає законної сили
через п'ять днів після направлення її
копії особам, які беруть участь у
справі, та може бути переглянута з
підстав, встановлених статтею 237
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя:Нечитайло О.М.
Судді:Лосєв А.М. Шипуліна Т.М.