Справа № 809/2825/14
Суддя: Матуляк Я.П.
Дата ухвалення: 2014-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

"30" вересня 2014 р.
Справа № 809/2825/14

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Матуляка Я.П.,

при секретарі Бойко Л.М.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача -
Книгиницької М.В.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в приміщенні суду
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до Коломийської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів в
Івано-Франківській області про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень №,
№ від 04.03.2014 р.,-

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1
звернувся до суду із адміністративним
позовом до Коломийської об'єднаної
державної податкової інспекції
Івано-Франківської області Головного
управління Міндоходів в
Івано-Франківській області (далі -
відповідач) про визнання протиправними
та скасування податкових
повідомлень-рішень за № та
№ від 04.03.2014 року, якими збільшено
суму грошового зобов'язання за
платежем податок на додану вартість в
розмірі 70 411,50 гривень, в тому числі 46 941
гривень за основним платежем та 23 470,50
гривень за штрафними (фінансовими)
санкціями (штрафами), а також зменшено
розмір від'ємного значення суми
податку на додану вартість у розмірі 11
706 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
відповідачем безпідставно, в порушення
положень пункту 201.10 статті 201
Податкового кодексу України, на
підставі помилкового висновку про
наявність в діях позивача порушень,
зазначеного в акті документальної
перевірки даних, задекларованих у
податковій звітності з податку на
додану вартість за серпень 2013 року,
винесено оскаржувані рішення. Позивач
вважає, що оскаржувані податкові
повідомлення-рішення прийняті
протиправно та є такими, що підлягає
скасуванню, оскільки при формуванні
податкового кредиту за період
червень-вересень, листопад, грудень 2013
року ним вчинено всі необхідні дії
передбачені чинним Податковим
кодексом України, які слід вчинити
платнику податків у разі не внесення
податкових накладних до Єдиного
реєстру податкових накладних та
правомірно відобразив у декларації з
податку на додану вартість за серпень
2013 року суми податкового кредиту за
накладними виписаними в листопаді 2012
року.

Позивач в судовому засіданні позовні
вимоги підтримав з підстав, викладених
у позовній заяві. Просив суд позов
задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому
засіданні щодо задоволення позову
заперечила з мотивів, викладених в
письмовому запереченні. Просила в
задоволенні позову відмовити.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши докази, судом
встановлено наступне.

У вересні 2013 року позивачем подано
відповідачу податкову декларацію з
податку на додану вартість за звітний
податковий період серпня 2013 року.

У вказаній декларації з податку на
додану вартість ФОП ОСОБА_1 включено
суми ПДВ по податкових накладних за
листопад 2012 року, отримані від ТОВ
«ВладОЛ» на суму ПДВ 48 273, 33 грн., які не
були зареєстровані в Єдиному реєстрі
податкових накладних та не включені до
складу податкових зобов'язань.

Вищевказані показники податкової
звітності з податку на додану вартість
за серпень 2013 року сформовані
позивачем на підставі податкових
накладних за №125 від 02.11.2012 року та №139
від 27.11.2012 року, виписаних
постачальником продукції - товариством
з обмеженою відповідальністю «ВладОЛ»
одержувачу послуг - позивачу (19,23).

Відповідачем з 07.02.2014 року по 12.02.2014 року
проведено документальну позапланову
невиїзну перевірку щодо правильності
відображення в складі податкового
кредиту податку на додану вартість за
серпень 2013 року позивачем по
взаєморозрахунках із ТОВ «ВладОЛ».

За наслідками проведеної перевірки
складено акт за №130/171/НОМЕР_1 від 18.02.2014
року (а.с.7-13).

Висновками вищенаведеного акта
перевірки встановлено порушення
позивачем абзацу 9 п. 201.10 статті 201
Податкового кодексу України, в
результаті чого занижено податок на
додану вартість на загальну суму 46 941
грн.: за липень 2013 року - на 11 699 грн., за
серпень 2013 року - на 18 589 грн., за
вересень 2013 року - на 3635 грн., за
листопад 2013 року - на 4743 грн., за грудень
2013 року - на 8275 грн., та завищення
від'ємного значення різниці поточного
звітного періоду у зменшення суми
податкового боргу за липень 2013 року на
2020 грн.

За наслідками розгляду зазначеного
акта перевірки відповідачем 04.03.2014 року
винесено оскаржувані податкові
повідомлення-рішення за № та
№ (а.с.14,15).

Правовою підставою визначення сум
податку на додану вартість податковим
повідомленням-рішенням наведені норми
п. 201.10 статті 201 Податкового кодексу
України.

Відповідно до пунктів 198.1-198.2 статті 198
Податкового кодексу України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з: а) придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; б) придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності); в) отримання послуг,
наданих нерезидентом на митній
території України, та в разі отримання
послуг, місцем постачання яких є митна
територія України; г) ввезення
необоротних активів на митну територію
України за договорами оперативного або
фінансового лізингу. Датою виникнення
права платника податку на віднесення
сум податку до податкового кредиту
вважається: дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Пункт 198.6 статті 198 Податкового кодексу
України передбачає, що не відносяться
до податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
або оформлені з порушенням вимог чи не
підтверджені митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу). У
разі якщо на момент перевірки платника
податку органом державної податкової
служби суми податку, які попередньо
віднесені до податкового кредиту,
залишаються не підтвердженими
зазначеними цим пунктом документами,
платник податку несе відповідальність
відповідно до закону.

Згідно з пунктом 201.10 статті 201
Податкового кодексу України податкова
накладна видається платником податку,
який здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.
При здійсненні операцій з постачання
товарів/послуг платник податку -
продавець товарів/послуг зобов'язаний
надати покупцю податкову накладну
після реєстрації в Єдиному реєстрі
податкових накладних. Підтвердженням
продавцю про прийняття його податкової
накладної та/або розрахунку
коригування до Єдиного реєстру
податкових накладних є квитанція в
електронному вигляді у текстовому
форматі, яка надсилається протягом
операційного дня. Датою та часом
надання податкової накладної та/або
розрахунку коригування в електронному
вигляді до Державної податкової
адміністрації України є дата та час,
зафіксовані у квитанції. Якщо
надіслані податкові накладні та/або
розрахунки коригування сформовано з
порушенням вимог, передбачених
відповідно пунктом 201.1 статті 201 та/або
пунктом 192.1 статті 192 цього Кодексу,
протягом операційного дня продавцю
надсилається квитанція в електронному
вигляді у текстовому форматі про
неприйняття їх в електронному вигляді
із зазначенням причин. Якщо протягом
операційного дня не надіслано
квитанції про прийняття або
неприйняття, така податкова накладна
вважається зареєстрованою в Єдиному
реєстрі податкових накладних.

Порядок ведення Єдиного реєстру
податкових накладних встановлюється
Кабінетом Міністрів України.

Покупець має право звіряти дані
отриманої податкової накладної на
відповідність із даними Єдиного
реєстру податкових накладних.

Відсутність факту реєстрації
платником податку - продавцем
товарів/послуг податкових накладних в
Єдиному реєстрі податкових накладних
та порушення порядку заповнення
податкової накладної не дає права
покупцю на включення сум податку на
додану вартість до податкового кредиту
та не звільняє продавця від обов'язку
включення суми податку на додану
вартість, вказаної в податковій
накладній, до суми податкових
зобов'язань за відповідний звітний
період. Виявлення розбіжностей даних
податкової накладної та Єдиного
реєстру податкових накладних є
підставою для проведення органами
державної податкової служби
документальної позапланової виїзної
перевірки продавця та у відповідних
випадках покупця товарів/послуг.

У разі відмови продавця товарів/послуг
надати податкову накладну або в разі
порушення ним порядку її заповнення та
порядку реєстрації в Єдиному реєстрі
покупець таких товарів/послуг має
право додати до податкової декларації
за звітний податковий період заяву із
скаргою на такого постачальника, яка є
підставою для включення сум податку до
складу податкового кредиту. До заяви
додаються копії товарних чеків або
інших розрахункових документів, що
засвідчують факт сплати податку у
зв'язку з придбанням таких
товарів/послуг або копії первинних
документів, складених відповідно до
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні», що підтверджують факт
отримання таких товарів/послуг.
Надходження такої заяви із скаргою є
підставою для проведення
документальної позапланової виїзної
перевірки зазначеного продавця для
з'ясування достовірності та повноти
нарахування ним зобов'язань з податку
за такою операцією.

Як встановлено судом та не
заперечується сторонами, податкові
накладні за №125 від 02.11.2012 року та №139
від 27.11.2012 року, виписані позивачу
товариством з обмеженою
відповідальністю «ВладОЛ», з
порушенням порядку реєстрації в
Єдиному реєстрі податкових накладних,
тобто їх невнесення в такий реєстр.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 після
отримання вказаних податкових
накладних та встановлення факту не
внесення їх до Єдиного реєстру
податкових накладних, 19.12.2012 року разом
із податковою декларацією з ПДВ за
листопад 2012 року подав додаток №8
«Заява про відмову постачальника
надати податкову накладну (порушення
ним порядку заповнення та/або порядку
реєстрації в Єдиному реєстрі
податкових накладних)», що
підтверджується квитанцією №1 (а.с.53).

Однак, як встановлено судом, позивач у
поданій декларації за листопад 2012 року
не відобразив податковий кредит з ПДВ
по вказаних податкових накладних, як
того вимагають вищенаведені положення
Податкового кодексу України. Вказані
суми були ним відображені у декларації
з ПДВ за серпень 2013 року, до якої ним не
було долучено додаток №8 та необхідні
підтверджуючі документи.

Слід також зазначити, що подаючи в
грудні 2012 року додаток №8 до декларації
з ПДВ, позивачем не було долучено копії
первинних документів, що засвідчують
факт придбання та факт отримання
товарів/послуг: товаро-транспортні
накладні, квитанції, податкові
накладні, видаткові накладні.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 29 грудня 2010 року № 1246 затверджений
Порядок ведення Єдиного реєстру
податкових накладних, який визначає
механізм внесення відомостей, що
містяться у податковій накладній
та/або розрахунку коригування
кількісних і вартісних показників до
неї (далі - податкова накладна та/або
розрахунок коригування), до Єдиного
реєстру податкових накладних (далі -
Реєстр) платників податку на додану
вартість - продавців товарів (послуг),
звіряння даних, що містяться у виданих
платникам такого податку - покупцям
товарів (послуг) податковій накладній
та розрахунку коригування з
відомостями, які містяться у Реєстрі.

Відповідно до пункту 11 підрозділу 2
розділу ХХ Податкового кодексу України
реєстрація податкових накладних
платниками податку на додану вартість -
продавцями в Єдиному реєстрі
податкових накладних запроваджується
для платників цього податку, у яких
сума податку на додану вартість в одній
податковій накладній становить: понад 1
мільйон гривень - з 1 січня 2011 року;
понад 500 тисяч гривень - з 1 квітня 2011
року; понад 100 тисяч гривень - з 1 липня
2011 року; понад 10 тисяч гривень - з 1 січня
2012 року. Податкова накладна, в якій сума
податку на додану вартість не
перевищує 10 тисяч гривень, не підлягає
включенню до Єдиного реєстру
податкових накладних. До платників
податку, для яких на дату виписки
накладної цим підрозділом не
запроваджено обов'язковість
реєстрації податкової накладної в
Єдиному реєстрі податкових накладних,
не застосовуються норми абзаців
восьмого і дев'ятого пункту 201.10 статті
201 цього Кодексу.

Таким чином, слід зазначити, що
Податковий кодекс України надає право
покупцю на включення сум податку на
додану вартість до податкового кредиту
не тільки за умови наявності належним
чином оформленої податкової накладної,
а й при наявності її реєстрації в
Єдиному реєстрі податкових накладних,
що є обов'язком продавця.

Податковий кодекс України чітко
визначає, що відсутність факту
реєстрації платником податку -
продавцем товарів/послуг податкових
накладних в Єдиному реєстрі податкових
накладних, так само як і порушення
порядку заповнення податкової
накладної не дає право покупцю на
включення сум податку на додану
вартість до податкового кредиту та не
звільняє продавця від обов'язку
включення суми податку на додану
вартість, вказаної в податковій
накладній, до суми податкових
зобов'язань за відповідний звітний
період. Одночасно, Податковий кодекс
України надає право покупцю, у випадку
відсутності реєстрації податкової
накладної продавцем в Єдиному реєстрі
податкових накладних, звернутися зі
скаргою на такого постачальника, що є
підставою для включення сум податку до
складу податкового кредиту.

В контексті вищевикладеного, суд
зазначає, що заява із скаргою на
постачальника (додаток №8) разом із
відповідними підтверджуючими
документами, подається лише з
податковою декларацією за той звітний
період, у якому платник включив суму
податку до складу податкового кредиту.

В той же час, як зазначалось вище,
позивачем було подано вказаний додаток
№8 без підтверджуючих документів,
разом із декларацією з ПДВ за листопад
2012 року, в яку не були включені суми ПДВ
за вказаними накладними. А в декларації
за серпень 2013 року, позивачем було
включено суми ПДВ за вказаними
накладними, однак не було долучено
додатку №8 разом із первинними
документами, які підтверджували б факт
здійснення відповідних операцій з
придбання продукції.

Хоча, зважаючи на обізнаність позивача
щодо не внесення виписаних
контрагентом накладних до Єдиного
реєстру податкових накладних та маючи
в наявності вказані накладні, у
відповідності до вимог чинного
податкового законодавства, позивач
зобов?язаний був подати до податкового
органу податкову декларацію з ПДВ за
листопад 2012 року та відобразити в ній, в
тому числі й суми ПДВ за вказаними
накладними, разом із додатком №8 та
підтверджуючими первинними
документами, що ним не було зроблено.

Тобто, на думку суду позивач в обох
випадках неналежно виконав вимоги
закону щодо порядку подання звітності
з ПДВ за накладними, які не були
включені до Єдиного реєстру податкових
накладних.

Згідно ч. 1,2 ст. 71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Враховуючи все вищевикладене, суд
зазначає, що позивачем не доведено
належне вчинення ним усіх необхідних
умов передбачених діючим
законодавством, в той же час,
представником відповідача в судовому
засіданні доведено правомірність
оскаржуваних рішень. Як наслідок, суд
приходить до висновку, про те, що
заявлений адміністративний позов не
підлягає до задоволення.

Крім того, при зверненні позивача до
адміністративного суду із позовними
вимогами майнового характеру, судовий
збір сплачується у відповідності до
частини 2 статті 4 Закону України «Про
судовий збір», тобто розмір судового
збору, повинен становити 1827 гривень.

Згідно вимог частини 3 статті 4 Закону
України «Про судовий збір» під час
подання адміністративного позову
майнового характеру сплачується 10
відсотків розміру ставки судового
збору. Решта суми судового збору
стягується з позивача або відповідача
пропорційно до задоволеної чи
відхиленої частини вимоги. Оскільки
розмір судового збору, сплачений
позивачем при зверненні до суду із
вказаним позовом становить 488 гривень,
то у відповідності до вищенаведеної
норми, слід стягнути з ОСОБА_1 в дохід
бюджету решту суми судового збору в
розмірі 1339 грн.

На підставі ст. 124 Конституції
України, керуючись ст. ст. 158-163, 167
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд ,-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід
державного бюджету решту суми судового
збору в розмірі 1339 (одна тисяча триста
тридцять дев'ять) гривні.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку. Відповідно до
статті 186 Кодексу адміністративного
судочинства України, апеляційна скарга
на постанову суду першої інстанції
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Апеляційна скарга подається до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Івано-Франківський окружний
адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили в
порядку та строки встановлені статтею
254 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Суддя
/підпис/ Матуляк
Я.П.

Постанова складена в повному
обсязі 06.10.2014 року.