Справа № 2а-131/11/2070
Суддя: Федоров М.О.
Дата ухвалення: 2014-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"11" вересня 2014 р. м. Київ
К/9991/2149/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Федорова М.О.

суддів:
Островича С.Е.

Степашка О.І.

секретар судового засідання
Волошин В.М.

за участю представників згідно журналу
судового засідання від 11.09.2014 (в
матеріалах справи)

розглянувши касаційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Московському районі м. Харкова на
постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 14.03.2011 та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 27.07.2011

у справі № 2а-131/11/2070

за позовом Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_3

до Державної податкової
інспекції у Московському районі м.
Харкова

за участю: Прокуратури Московського
району м. Харкова

про скасування податкових
повідомлень - рішень

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_3
звернувся до Харківського окружного
адміністративного суду з позовом до
Державної податкової інспекції у
Московському районі м. Харкова про
скасування податкових повідомлень -
рішень: № /0 від 21.12.2010; № /0
від 21.12.2010.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 14.03.2011
позовні вимоги задоволено, скасовано
податкові повідомлення - рішення: №
/0 від 21.12.2010; № /0 від 21.12.2010.

Ухвалою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 27.07.2011
постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 14.03.2011
залишено без змін.

Не погоджуючись з постановою суду
першої інстанції та ухвалою суду
апеляційної інстанції відповідач
оскаржив їх в касаційному порядку.

В скарзі просить скасувати постанову
суду першої інстанції та ухвалу суду
апеляційної інстанції прийняти нове
рішення, яким в задоволенні позовних
вимог відмовлено.

Касаційна скарга вмотивована тим, що
судами першої та апеляційної інстанцій
при вирішенні спору по даній справі
порушено норми матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши правильність застосування
судом першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального права, юридичної
оцінки обставин справи, розглянувши
надані письмові докази в їх сукупності,
Вищий адміністративний суд України
вважає, що касаційна скарга не підлягає
задоволенню.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що відповідачем проведено
планову виїзну перевірку позивача з
питань дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.10.2008 по 31.03.2010 та складено акт
№ 10589/172/НОМЕР_1 від 09.12.2010.

За результатами перевірки
відповідачем прийнято податкові
повідомлення - рішення: № /0 від
21.12.2010, яким позивачу визначено суму
податкового зобов'язання по податку на
додану вартість у розмірі 31288626 грн.:
основний платіж 20859084 грн., штрафні
санкції 10429 542 грн.; № /0 від 21.12.2010,
яким визначено позивачу суму
податкового зобов'язання по податку з
доходів фізичних осіб у розмірі 14693042, 02
грн.: основний платіж 14693042, 02 грн.

Перевіркою встановлено порушення
позивачем ст. 13, ст. 14, Розділу IV Декрету
КМУ „Про прибутковий податок з
громадян", пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону
України „Про оприбуткування прибутку
підприємств", пп. 7.4.1, пп. 7.4.4 п. 7.4, ст. 7
Закону України „Про податок на додану
вартість", не виявлено угоди на
транспортування продукції та не надані
документи по яких відбувався рух
товару, у зв'язку з чим вважає, що
витрати не підтверджені документально.

Відповідно до п. 5.1 ст. 5 Закону України
„Про оподаткування прибутку
підприємств", валовими витратами
виробництва та обігу визнається сума
будь-яких витрат платника податку у
грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних як
компенсація вартості товарів (робіт,
послуг), які придбаваються
(виготовляються) таким платником
податку для їх подальшого використання
у власній господарській діяльності.

Згідно з пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 вказаного
Закону до складу валових витрат
включаються суми будь-яких витрат,
сплачених (нарахованих) протягом
звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у тому числі
витрати з придбання електричної
енергії (включаючи реактивну), з
урахуванням обмежень, установлених п.
5.3 - п. 5.7 цієї статті.

Нормами пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 цього ж Закону
передбачено, що не належать до складу
валових витрат будь-які витрати
платника, не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Судами попередніх інстанцій
встановлено факт відвантаження товару
підтверджується договорами,
видатковими накладними, складськими
квитанціями та квитанціями до
прибуткових касових ордерів, зауважень
щодо оформлення первинних документів в
акті перевірки не зазначено та в
судовому засіданні не встановлено.

Таким чином, позивач мав право
збільшити валові витрати, на суму
отриманого товару, за правилами першої
події.

Пунктом 1.7 ст. 1 Закону України „Про
податок на додану вартість" № 168/97-ВР
визначено, що податковий кредит - це
сума, на яку платник податку має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного періоду, визначена згідно з
цим Законом.

Відповідно до пп. 7.2.6 п. 7.2 ст. 7 Закону №
168/97-ВР податкова накладна видається
платником податку, який поставляє
товари (послуги), на вимогу їх
отримувача, та є підставою для
нарахування податкового кредиту.

Згідно з пп. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону № 168/97-ВР
датою виникнення права платника
податку на податковий кредит
вважається дата здійснення першої з
подій: або дата списання коштів з
банківського рахунку платника податку
в оплату товарів (робіт, послуг), дата
виписки відповідного рахунку
(товарного чека) - в разі розрахунків з
використанням кредитних дебетових
карток або комерційних чеків; або дата
отримання податкової накладної, що
засвідчує факт придбання платником
податку товарів (робіт, послуг).

Відповідно до пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону №
168/97-ВР не підлягають включенню до
складу податкового кредиту суми
сплаченого (нарахованого) податку у
зв'язку з придбанням товарів (послуг),
не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Згідно із статтею 1 Закону України від 16
липня 1999 року № 996-XIV "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" первинним
документом є документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону № 996-XIV
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення.

Таким чином, необхідною умовою для
віднесення сплачених в ціні
товарно-матеріальних цінностей сум
податку на додану вартість до складу
податкового кредиту є факт реального
здійснення відповідної господарської
операції та підтвердження вказаної
обставини належним чином оформленими
первинними документами, які, в свою
чергу, є підставою для формування
податкового обліку платника податків.

Позивач надав документальне
обґрунтування фактичного здійснення
операції по придбанню продукції (робіт
послуг) у контрагентів, що
підтверджується видатковими
накладними, податковими накладними що
підписані сторонами та оформлені
належним чином, договори про
зберігання сільськогосподарської
продукції укладені з ПП „Купянський
комбікормовий завод", складські
квитанції на підтвердження
знаходження та оприбуткування товару
на складі, а також документи (договори,
накладні, товарно - транспортні
накладні), щодо подальшого
використання придбаного товару в
господарській діяльності.

Судами попередніх інстанцій правильно
встановлено, що відповідачем не
наведено жодних доказів, які б
підтверджували його доводи відносно
недійсності податкових накладних та
фіктивності проведених позивачем
господарських операцій.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 220 КАС
України, суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу. Суд касаційної
інстанції переглядає судові рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
у межах касаційної скарги, але при
цьому може встановлювати порушення
норм матеріального чи процесуального
права, на які не було посилання в
касаційній скарзі.

З огляду на вищевикладене, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку про те, що касаційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Московському районі м. Харкова на
постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 14.03.2011 та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 27.07.2011 у
справі № 2а-131/11/2070 залишити без
задоволення, а судові рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 210 - 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Московському районі м.
Харкова залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 14.03.2011 та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 27.07.2011 у
справі № 2а-131/11/2070 залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав та порядку, передбачених
статтями 236-2392 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий М.О. ФедоровСудді С.Е.
Острович О.І. Степашко