Справа № 2а-4812/12/2670
Суддя: Штульман І.В.
Дата ухвалення: 2014-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

30 вересня 2014 року м.
Київ В/800/4444/14

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючого:
Штульман І.В., суддів:
Білуги С.В., Тракало В.В., Швеця В.В.,
Юрченка В.В., -

перевіривши заяву ОСОБА_6 про перегляд
Верховним Судом України ухвали Вищого
адміністративного суду України від 31
липня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_7, ОСОБА_8 до Відділу у справах
громадянства, імміграції та реєстрації
фізичних осіб Голосіївського
районного управління Головного
управління Міністерства внутрішніх
справ України в місті Києві, третя
особа - ОСОБА_6, про визнання
протиправними дії та зобов'язання
вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2012 року ОСОБА_8 та ОСОБА_7
звернулись в суд з позовом до Відділу у
справах громадянства, імміграції та
реєстрації фізичних осіб
Голосіївського районного управління
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України в місті Києві,
третя особа - ОСОБА_6, про визнання
протиправними дій щодо анулювання
реєстрації місця проживання ОСОБА_7 за
адресою: АДРЕСА_1 та зобов'язання
поновити її реєстрацію за вказаною
адресою.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
5 червня 2012 року у задоволенні позову
ОСОБА_8 відмовлено. Позовні вимоги
ОСОБА_7 задоволено. Визнано
протиправними дії Відділу у справах
громадянства, імміграції та реєстрації
фізичних осіб Голосіївського
районного управління Головного
управління Міністерства внутрішніх
справ України в місті Києві щодо
анулювання реєстрації місця
проживання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1.
Зобов'язано відповідача вчинити дії
щодо реєстрації місця проживання
ОСОБА_7 за вказаною адресою на підставі
заяви від 18 травня 2011 року №774 з
урахуванням висновків суду.

Постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 16 квітня 2013
року постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
5 червня 2012 року скасовано та прийнято
нову постанову, якою в задоволенні
позову відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 31 липня 2014 року касаційну
скаргу ОСОБА_7 та ОСОБА_8 задоволено,
постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 16 квітня 2013
року скасовано, а постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
5 червня 2012 року залишено в силі.

Скасовуючи рішення суду апеляційної
інстанції та залишаючи в силі рішення
суду першої інстанції про задоволення
позовних вимог ОСОБА_7, Вищий
адміністративний суд України виходив з
того, що вона здійснила всі необхідні
дії, направлені на реєстрацію місця її
проживання за адресою: АДРЕСА_1,
відносно зазначеної адреси місця
реєстрації не встановлено обмежень,
передбачених статтею 13 Закону України
«Про свободу пересування та вільний
вибір місця проживання в Україні», і
цей позивач не є особою, яка обмежена у
вільному виборі місця проживання. При
цьому, в заяві вказаної особи від 18
травня 2011 року про реєстрацію місця
проживання наявна згода її чоловіка -
ОСОБА_8, який також зареєстрований та
проживає за цією адресою, на нього
відкрито особовий рахунок, а право його
проживання у вказаній квартирі
підтверджується ордером на право
зайняття житлової площі. Твердження
відповідача про те, що дана квартира
належить на праві спільної власності
іншим особам, які не є членами його
сім'ї, однак там проживають, не
відповідає фактичним обставинам
справи, оскільки вона не є
приватизованою, їх згода на реєстрацію
місця проживання ОСОБА_7 за цією
адресою не потрібна.

У заяві про перегляд Верховним Судом
України ухвали Вищого
адміністративного суду України від 31
липня 2014 року ОСОБА_6 посилається на
неоднакове застосування Вищим
адміністративним судом України, як
судом касаційної інстанції, одних і тих
самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень.

Зокрема, заявник посилається на ухвалу
Вищого адміністративного суду України
від 27 лютого 2013 року (К-37596/10), якою
залишено без змін рішення судів
попередніх інстанцій про відмову у
задоволенні позову. Суд касаційної
інстанції виходив з того, що позивачем
при зверненні до Відділу громадянства,
імміграції та реєстрації фізичних осіб
Дарницького районного управління
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України в місті Києві
не додано всіх документів, необхідних
для реєстрації її місця проживання у
квартирі АДРЕСА_2. Відповідно до статті
64 Житлового кодексу України, якщо
особи, зокрема дружина наймача,
перестали бути членами сім'ї наймача,
але продовжують проживати в займаному
житловому приміщенні, вони мають такі ж
права і обов'язки, як наймач та члени
його сім'ї. Оскільки дана квартира була
надана чоловікові позивача та його
колишній дружині, яка також
зареєстрована за цією адресою, то
необхідна її згода на реєстрацію місця
проживання іншої особи.

До того ж, заявник посилається на
ухвалу Вищого адміністративного суду
України від 15 липня 2014 року (К/9991/58610/12),
якою залишено без змін рішення суду
апеляційної інстанції про відмову у
задоволенні позову. Суд також виходив з
того, що позивачем при зверненні до
Ленінського районного відділу
Управління Міністерства внутрішніх
справ України в місті Севастополі в
особі Відділення паспортної
реєстраційної та еміграційної роботи
не додано всіх документів, необхідних
для реєстрації місця проживання у
квартирі АДРЕСА_3. Дана квартира була
надана позивачеві як службова. Він та
його сім'я зареєстрували своє місце
проживання в ній відповідно до вимог
чинного законодавства, однак згодом
знялися з місця реєстрації та
зареєструвалися за іншою адресою.
Відповідачем правомірно відмовлено у
задоволенні заяви про поновлення
реєстрації у даній квартирі у зв'язку з
відсутністю правовстановлюючих
документів на житлове приміщення.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 28 серпня 2014 року (К/800/8733/14),
на яку посилається ОСОБА_6, як на
підтвердження неоднакового
застосування судом касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, справа по суті
позовних вимог не вирішувалась, а була
направлена на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Слід зазначити, що направлення справи
на новий розгляд виключає можливість
формулювання судом касаційної
інстанції остаточної правової позиції
у справі, оскільки застосування норм
матеріального права можливе лише на
підставі повного та всебічного
встановлення обставин справи.
Водночас, неповне встановлення
обставин справи виключає можливість
ствердження того факту, що матеріальні
норми були по-різному застосовані саме
в подібних відносинах, оскільки зміст
цих відносин у такому разі не є
остаточно встановленим.

Відповідно до статті 237 Кодексу
адміністративного судочинства України
заява про перегляд судових рішень в
адміністративних справах може бути
подана виключно з мотивів: 1)
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права, що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах; 2) встановлення
міжнародною судовою установою,
юрисдикція якої визнана Україною,
порушення Україною міжнародних
зобов'язань при вирішенні справи судом;
3) порушення норм матеріального чи
процесуального права, що призвело до
ухвалення Вищим адміністративним
судом України незаконного судового
рішення з питань, передбачених статтею
171-1 цього Кодексу.

Ухвалення різних за змістом судових
рішень має місце в разі, коли суд (суди)
касаційної інстанції у розгляді двох
чи більше справ за тотожних предмета
спору, підстав позову та за аналогічних
обставин і однакового
матеріально-правового регулювання
спірних правовідносин дійшов (дійшли)
протилежних висновків щодо заявлених
позовних вимог. Подібними є
правовідносини, які мають тотожний
суб'єктний склад, об'єкт та предмет
правового регулювання, а також умови
застосування правових норм (зокрема,
часу, місця, підстав виникнення,
припинення та зміни відповідних
правовідносин).

Дослідивши матеріали заяви ОСОБА_6,
вивчивши ухвалу Вищого
адміністративного суду України від 31
липня 2014 року, щодо якої подана заява,
та судові рішення, на які посилається
заявник, порівнявши їх, колегія суддів
не вбачає неоднакового застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права, що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах.

За таких обставин, колегія суддів не
знаходить підстав для допуску до
провадження Верховного Суду України
справи за вищезазначеним позовом, - для
перегляду ухвали Вищого
адміністративного суду України від 31
липня 2014 року.

Керуючись статтями 236-240 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

у х в а л и в :

Відмовити в допуску до провадження
Верховного Суду України справи за
позовом ОСОБА_7, ОСОБА_8 до Відділу у
справах громадянства, імміграції та
реєстрації фізичних осіб
Голосіївського районного управління
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України в місті Києві,
третя особа - ОСОБА_6, про визнання
протиправними дії та зобов'язання
вчинити певні дії, - для перегляду
ухвали Вищого адміністративного суду
України від 31 липня 2014 року.

Копію ухвали разом із копією заяви та
доданими до неї матеріалами повернути
особі, яка її подала.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Штульман І.В.

Судді:
Білуга С.В.

Тракало В.В.

Швець В.В.

Юрченко В.В.