Справа № 522/1996/14-а
Суддя: Донцов Д. Ю.
Дата ухвалення: 2014-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 522/1996/14-а
ПОСТАНоВА

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

18 вересня 2014 року
м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси в
складі:

головуючого одноособово судді
Донцова Д.Ю.

при секретарі судового засідання
Скибінській Є.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Одесі адміністративну
справу за адміністративним позовом
ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду
України в Приморському районі м. Одеси
про визнання ухилення від призначення
та нарахування пенсії протиправним та
зобов'язати провести ці дії.

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в
якому просить визнати незаконною
бездіяльність Управління Пенсійного
фонду України в Приморському районі м.
Одеси щодо відмови у виплаті пенсії за
віком та зобов'язати Управління
Пенсійного фонду України в
Приморському районі м. Одеси
виплачувати пенсію за віком ОСОБА_1 з
29.01.2010 року.

В обґрунтування позову посилався на те,
що до 11.09.2006 року ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1,
проживав у м. Одеса, надалі виїхав на
постійне місце перебування до Ізраїлю.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 досяг 60-річного
віку, що у разі проживання в Україні
надавало б йому право на звернення за
призначенням пенсії за віком та її
отриманням.

По діючому на той час законодавству, а
саме відповідно до п. 2 ч. 1 ч. 49 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» від 09
липня 2003 року №1058-IV, виплата пенсії за
рішенням територіальних органів
Пенсійного фонду або за рішенням суду
припинялась на весь час проживання
пенсіонера за кордоном, якщо інше не
передбачено міжнародним договором
України, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України. Між
Україною та Державою Ізраїль
відповідний договір не укладався.
Однак, Рішенням Конституційного суду
України №25-рп/2009 від 07.10.2009 року..
визнано не конституційними положення
п. 2 частини 1 ст. 49, другого речення ст. 51
Закону України «Про
загальнообов'язкове держане пенсійне
страхування», та такими, що втратили
чинність з дати прийняття рішення,
зокрема зазначено: «Виходячи із
правової, соціальної природи пенсії
право громадянина на одержання
призначеної йому пенсії не може
пов'язуватися з такою умовою, як
постійне проживання в Україні; держава
відповідно до конституційних приписів
зобов'язана гарантувати це право
незалежно від того, де проживає особа,
якій призначена пенсія, - в Україні чи
за її межами».

03.12.2013 року представник позивача,
ОСОБА_2, звернувся до УПФ України в
Приморському районі м. Одеси із заявою
про поновлення виплати пенсії.
Відповідачем у десятиденний термін
поновлення виплати пенсії не
здійснено. Листом № 515/М-09 від 18.12.2013 р.
Управлінням Пенсійного фонду України в
Приморському районі м. Одеси в
поновлені виплати пенсії відмовлено. В
обґрунтування прийнятого рішення УПФ
посилається на ст.ст. 49, 51 Закону
України «Про загальнообов'язкове
держане пенсійне страхування» та на
відсутність ратифікованого договору
про соціальне забезпечення між
країнами.

Враховуючи вищевикладене позивач,
вважає протиправною бездіяльність
відповідача, що полягає в ухиленні від
призначення йому пенсії за віком.

В судовому засідання представник
позивача позов підтримав, просив його
задовольнити з заявлених у ньому
підстав.

Представник відповідача позов не
визнав та пояснив, що у даній правовій
ситуації пенсія позивачеві не
призначалась до моменту виїзду
останнього за кордон. Крім того
зазначив, що особисто позивач до них не
звертався, оскілки мешкає за кордоном.
Ратифікований договір про соціальне
забезпечення між Україною та місцем
проживання позивача - Ізраїлем,
відсутній. Дані факти не дають
відповідачу можливості встановити чи
взагалі ще живий пенсіонер, який
претендує на поновлення пенсії. Також
зазначив, що особа, яка виїхала за
кордон на постійне місце проживання,
соціально забезпечується тією країною,
у якій вона мешкає.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши
пояснення учасників процесу, суд
прийшов до наступного.

Як вбачається зі змісту копії трудової
книжки, ОСОБА_1 у період з 07.01.1963 року по
07.06.1996 року працював на території
Української РСР та держави Україна.

У судовому засіданні встановлено, що у
1996 році позивач виїхав на постійне
місце проживання до Ізраїлю.

З матеріалів справи також вбачається,
що ОСОБА_1 звертався до Пенсійного
фонду України із заявою про
призначення йому пенсії .

Листом від 19.02.2010 року № 6408/К-11
Пенсійним фондом України було
роз'яснено позивачу, що останньому не
може бути призначена пенсія, оскільки
рішення Конституційного Суду України
від 07.10.2009 року по справі №25-рп/2009
поширюється лише на осіб, які виїхали
на постійне місце проживання за кордон
після 07.10.2009 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції
України громадяни мають право на
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом.

Передбачене Конституцією України
право громадян на соціальний захист
конкретизоване у Законі України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» та Законі
України «Про пенсійне забезпечення»,
якими закріплено порядок нарахування
та виплати пенсії.

Приписами п. 2 ст. 49 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» закріплено, що
виплата пенсії за рішенням
територіальних органів Пенсійного
фонду або за рішенням суду
припиняється: на весь час проживання
пенсіонера за кордоном, якщо інше не
передбачено міжнародним договором
України, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України.

Згідно ст. 51 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» у разі виїзду
пенсіонера на постійне місце
проживання за кордон пенсія,
призначена в Україні, за заявою
пенсіонера може бути виплачена йому за
шість місяців наперед перед від'їздом,
рахуючи з місяця, що настає за місяцем
зняття з обліку за місцем постійного
проживання. Під час перебування за
кордоном пенсія виплачується в тому
разі, якщо це передбачено міжнародним
договором України, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України
№ 25-рп/2009 від 07.10.2009 року положення п. 2
ч.1 ст. 49 та другого речення ст. 51 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування»
визнані неконституційними.

Відповідно до частини 2 ст. 152
Конституції України закони, інші
правові акти або їх окремі положення,
що визнані неконституційними,
втрачають чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
про їх неконституційність.

Крім того, у Рішенні Конституційного
Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року
зазначено, що оспорюваними нормами
конституційне право на соціальний
захист поставлене в залежність від
факту укладення Україною з відповідною
державою міжнародного договору з
питань пенсійного забезпечення. Таким
чином держава, всупереч конституційним
гарантіям соціального захисту для всіх
осіб, що мають право на отримання
пенсії у старості, на законодавчому
рівні позбавила цього права
пенсіонерів у тих випадках, коли вони
обрали постійним місцем проживання
країну, з якою не укладено відповідного
договору. Поряд з цим, у
вищезазначеному рішенні зазначено, що
конституційне право на соціальний
захист включає і право громадян на
забезпечення їх у старості. Пенсія за
віком, за вислугу років та інші її види,
що призначаються у зв'язку з трудовою
діяльністю, заслужені попередньою
працею і є однією з форм соціального
захисту. Цим визначається зміст і
характер обов'язку держави стосовно
тих громадян, які набули право на
одержання пенсії.

Отже, громадянин України, який досяг
пенсійного віку та подав усі необхідні
документи, має право на призначення
пенсії незалежно від свого місця
проживання.

Статтею 44 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» (далі - Закон) заява про
призначення (перерахунок) пенсії та
необхідні документи подаються до
територіального органу Пенсійного
фонду або до уповноваженого ним органу
чи уповноваженій особі в порядку,
визначеному правлінням Пенсійного
фонду за погодженням із центральним
органом виконавчої влади, що
забезпечує формування державної
політики у сферах трудових відносин,
соціального захисту населення,
особисто або через представника, який
діє на підставі виданої йому
довіреності, посвідченої нотаріально.

Пенсія призначається з дня звернення
за пенсією, крім таких випадків, коли
пенсія призначається з більш раннього
строку. Документи про призначення
(перерахунок) пенсії розглядає
територіальний орган Пенсійного фонду
та не пізніше 10 днів з дня їх
надходження приймає рішення про
призначення (перерахунок) або про
відмову в призначенні (перерахунку)
пенсії (ч. 1 ч. 5 ст. 45 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування»).

Згідно п. 16 Порядку подання та
оформлення документів для призначення
(перерахунку) пенсій відповідно до
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», затвердженим постановою
правління Пенсійного фонду України від
25.11.2005 №22-1 від 25.11.2005 р. (далі - Порядок)
особа, яка звертається за пенсією
(незалежно від виду пенсії), повинна
пред'явити паспорт (або інший документ,
що засвідчує цю особу, місце її
проживання (реєстрації) та вік).

Відповідно п. 29 Порядку за документ, що
засвідчує місце проживання особи,
приймаються: паспорт або довідка
уповноважених органів з місця
проживання (реєстрації), у тому числі
органів місцевого самоврядування.
Іноземні громадяни та особи без
громадянства подають також копію
посвідки на постійне проживання
(реєстрації).

Документи, необхідні для призначення
пенсії, можуть бути подані як в
оригіналах, так і копіях, засвідчених у
нотаріальному порядку або
адміністрацією підприємства, установи,
організації, що подає документи
заявника для призначення пенсії, чи
органом, що призначає пенсію. Документи
про стаж, вік та заробітну плату
подаються тільки в оригіналах. У разі,
якщо підтвердженням страхового стажу є
трудова книжка, подається копія з неї,
засвідчена адміністрацією
підприємства, установи, організації за
місцем останньої роботи або органом, що
призначає пенсію (п. 30 Порядку).

Отже, для призначення пенсії особа
повинна звернутися до пенсійного
органу із відповідною заявою про
призначення пенсії встановленого
зразка, наддавши при цьому документи,
передбачені пунктом 29 Порядку.

Проте, судом встановлено, що позивач не
звертався до відповідача із такою
заявою та не надавав пенсійному органу
відповідний пакет документів.
Звернення позивача до управління
розглядались згідно Закону України
«Про звернення громадян».

Також позивач не перебував на обліку в
управлінні, у зв'язку з чим останнім не
приймалося будь-якого рішення відносно
позивача щодо призначення або виплати
йому пенсії.

Частиною 1 статті 6 КАС України
визначено, що кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до адміністративного суду,
якщо вважає, що рішенням, дією чи
бездіяльністю суб'єкта владних
повноважень порушені її права, свободи
або інтереси.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 КАС України
розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

З огляду на вищевикладене суд вважає,
позовні вимоги безпідставними та
такими, що задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 49, 51 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування», рішенням
Конституційного Суду України від
07.10.2009р. №25-пр/2009, п.п. 16, 29, 30 Порядку
подання та оформлення документів для
призначення (перерахунку) пенсій
відповідно до Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», ст.ст. 6, 11, 69, 86, 159-162 КАС
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_1 до Управління Пенсійного
фонду України в Приморському районі м.
Одеси про визнання ухилення від
призначення та нарахування пенсії
протиправним та зобов'язати провести
ці дії - відмовити в повному обсязі.

Постанова може бути оскаржена в
Одеський апеляційний адміністративний
суд через суд першої інстанції шляхом
подачі в 10-денний строк з дня
проголошення постанови апеляційної
скарги. У разі застосування судом
частини третьої статті 160 цього
Кодексу, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано. Якщо
було подано апеляційну скаргу ,
постанова якщо її не скасовано, набирає
законної сили після закінчення
апеляційного розгляду справи.

Суддя