Справа № 826/11316/14
Суддя: Саприкіна І.В.
Дата ухвалення: 2014-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
1-й інстанції: Клименчук Н.М.
Суддя-доповідач: Саприкіна І.В.
У Х В А Л А

Іменем України

01 жовтня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді:
Саприкіної І.В.,

суддів:
Карпушової О.В., Безименної Н.В.,

при секретарі:
Погорілій К.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
Міністерства економічного розвитку і
торгівлі України на постанову
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 18.08.2014 року по справі за їх
позовом до Виконавчої дирекції
Київського міського відділення Фонду
соціального страхування з тимчасової
втрати працездатності про скасування
рішення, -

В С Т А Н О В И Л А :

Міністерство економічного розвитку і
торгівлі України звернулися до
Окружного адміністративного суду м.
Києва з адміністративним позовом до
Виконавчої дирекції Київського
міського відділення Фонду соціального
страхування з тимчасової втрати
працездатності про скасування рішення
від 02.06.2014 року № 43-Ц «Про повернення
коштів та застосування фінансових
санкцій за порушення законодавства про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності» в
частині стягнення коштів у сумі 8 496 грн.
60 коп.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
18.08.2014 року в задоволенні позову
відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим
рішенням, Міністерство економічного
розвитку і торгівлі України подали
апеляційну скаргу, в якій просять
скасувати незаконну, на їх думку,
постанову суду першої інстанції та
постановити нову про задоволення
позову в повному обсязі. При цьому
апелянт посилається на незаконність,
необґрунтованість та необ'єктивність
оскаржуваного рішення, неповне
з'ясування всіх обставин, що мають
значення для вирішення справи,
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
що є підставою для скасування
оскаржуваної постанови.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши доводи апеляційної скарги
та перевіривши матеріали справи,
колегія суддів знаходить, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції прийшов до
висновку про відсутність правових
підстав для задоволення позову.
Апеляційна інстанція повністю
підтримує таку правову позицію з
огляду на слідуюче.

З матеріалів справи
вбачається, що відповідачем на
підставі наказу від 17.03.2014 року № 13-р та
направлення від 25.04.2014 року № 243
проведено планову документальну
перевірку позивача по коштах Фонду
соціального страхування з тимчасової
втрати працездатності за 2013 рік та І
квартал 2014 року, за результатами якої
складено акт від 15.05.2014 року № 50.

Проведеною перевіркою
встановлено допущення позивачем
порушень вимог ч. 10 ст. 35 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими похованням», а
саме: здійснення позивачем
безпідставної виплати ОСОБА_2 допомоги
по тимчасовій непрацездатності у сумі 5
664 грн. 40 коп., згідно листка
непрацездатності від 14.10.2013 року серії
АВО № 968349.

Зазначені вище обставини
слугували підставою для прийняття
спірного рішення від 02.06.2014 року № 43-Ц
про повернення коштів Фонду та
застосування штрафних санкцій,
відповідно до змісту якого з позивача
стягнуто кошти в сумі 8 496 грн. 60 коп., з
яких - 5 664 грн. 40 коп. неправомірно
виплачена сума страхових коштів у
зв'язку із виплатою допомоги по
тимчасовій непрацездатності та
штрафні санкції у розмірі - 2 832 грн.20
коп.

Вирішуючи питання щодо
правомірності спірного рішення,
колегія суддів виходить з слідуючого.

Так, відповідно до наказу
Мінекономрозвитку від 24.09.2013 року № 2234
ОСОБА_2 надано частину щорічної
відпустки за період роботи з 23.07.2012 року
по 22.07.2013 року тривалістю 14 календарних
днів та частину щорічної відпустки за
період роботи з 23.07.2013 року по 22.07.2014
року тривалістю 4 календарні дні, разом
18 календарних днів з 15.10.2013 року по
01.11.2013 року.

Управлінням медичного
забезпечення та реабілітації МВС
України надано ОСОБА_2 путівку № 002738 до
медичного реабілітаційного центру
«Перлина Прикарпаття» (реабілітація)
терміном з 15.10.2013 року по 04.11.2013 року.

При наданні путівки ОСОБА_2
видано листок непрацездатності від
14.10.2013 року серії АВО № 968349 з 14.10.2013 року
по 05.11.2013 року на весь період
відновлювального лікування в
реабілітаційному відділенні санаторно
- курортного закладу з урахуванням часу
на проїзд.

07.11.2013 року позивачем на
підставі заяви ОСОБА_2 та листка
непрацездатності винесено наказ № 2496,
яким скасовано наказ від 24.09.2013 № 2234
«Про надання відпустки ОСОБА_2.», а
також було прийнято рішення виплатити
допомогу по тимчасовій
непрацездатності.

Даючи правову оцінку
вищевикладеним обставинам справи
колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування у
зв'язку з тимчасовою втратою
працездатності та витратами,
зумовленими похованням» (далі - Закон)
визначено, що загальнообов'язкове
державне соціальне страхування у
зв'язку з тимчасовою втратою
працездатності та витратами,
зумовленими похованням, передбачає
матеріальне забезпечення громадян у
зв'язку з втратою заробітної плати
(доходу) внаслідок тимчасової втрати
працездатності (включаючи догляд за
хворою дитиною, дитиною-інвалідом,
хворим членом сім'ї), вагітності та
пологів, часткову компенсацію витрат,
пов'язаних із смертю застрахованої
особи або членів її сім'ї, а також
надання соціальних послуг за рахунок
бюджету Фонду соціального страхування
з тимчасової втрати працездатності, що
формується шляхом сплати страхових
внесків роботодавцем, громадянами, а
також за рахунок інших джерел,
передбачених цим Законом.

Згідно ст. 19 вищезгаданого
Закону, джерелами формування коштів
загальнообов'язкового державного
соціального страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими похованням є,
зокрема: страхові внески
страхувальників-роботодавців і
застрахованих осіб, що сплачуються на
умовах і в порядку, передбачених
законом; суми не прийнятих до
зарахування витрат страхувальника за
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими похованням,
пені, штрафів та інших фінансових
санкцій, застосованих до
страхувальників та посадових осіб
відповідно до цього Закону та інших
актів законодавства; часткова сплата
за путівки на санаторно-курортне
лікування; інші надходження відповідно
до законодавства.

Пунктом 3 ч. 2 ст. 27 цього Закону
передбачено, що страхувальник
зобов'язаний надавати та оплачувати
застрахованим особам у разі настання
страхового випадку відповідний вид
матеріального забезпечення та
соціальних послуг відповідно до цього
Закону.

З приписів ч. 2 ст. 35 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування у
зв'язку з тимчасовою втратою
працездатності та витратами,
зумовленими похованням» вбачається, що
допомога по тимчасовій
непрацездатності внаслідок
захворювання або травми, не пов'язаної
з нещасним випадком на виробництві та
професійним захворюванням,
виплачується Фондом застрахованим
особам починаючи з шостого дня
непрацездатності за весь період до
відновлення працездатності або до
встановлення медико-соціальною
експертною комісією інвалідності
(встановлення іншої групи,
підтвердження раніше встановленої
групи інвалідності), незалежно від
звільнення застрахованої особи в
період втрати працездатності у
порядках та розмірах, встановлених
законодавством.

Частиною 10 ст. 35 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими похованням»
встановлено, що допомога по тимчасовій
непрацездатності в разі здійснення
санаторно-курортного лікування
надається застрахованій особі, якщо
тривалість щорічної (основної та
додаткової) відпустки недостатня для
лікування та проїзду до
санаторно-курортного закладу і назад
або якщо така особа направляється на
лікування в реабілітаційне відділення
санаторно-курортного закладу після
перенесених захворювань і травм
безпосередньо із стаціонару
лікувального закладу.

Пунктом 7.1. Інструкції про
порядок видачі документів, що
засвідчують тимчасову
непрацездатність громадян,
затвердженою наказом Міністерства
охорони здоров'я України від 13.11.2001 року
№ 455 передбачено, що листок
непрацездатності на період
санаторно-курортного лікування,
необхідність якого встановлена ЛКК
лікувально-профілактичного закладу за
місцем спостереження, видається на
термін лікування та проїзду до
санаторно-курортного закладу і назад,
але з урахуванням тривалості щорічної
(основної та додаткової) відпустки.

Відповідно до ст. 75 Кодексу
законів про працю України, щорічна
основна відпустка надається
працівникам тривалістю не менш як 24
календарних дні за відпрацьований
робочий рік.

Колегія суддів не може не
зауважити, що ОСОБА_2 згідно наказу
Мінекономрозвитку від 24.09.2013 року № 2234,
було надано лише частину щорічної
відпустки тривалістю 14 календарних
днів, хоча, згідно ст. 75 Кодексу законів
про працю України, він має право на
щорічну основну відпустку тривалістю
не менш як 24 календарних дні за
відпрацьований робочий рік.

Враховуючи вищевикладене,
колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про
відсутність правових підстав для
здійснення ОСОБА_2 виплати допомоги по
тимчасовій непрацездатності на
підставі листка непрацездатності,
оскільки на час надання путівки на
санаторно - курортне лікування у ОСОБА_2
було достатньо щорічної відпустки для
лікування, проїзду до санаторно -
курортного закладу та повернення з
нього.

Доводи апелянта, що підставою
для виплати допомоги по тимчасовій
непрацездатності є виданий у
встановленому порядку листок
непрацездатності, згідно ст. 51 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування у
зв'язку з тимчасовою втратою
працездатності та витратами,
зумовленими похованням» колегією
суддів не приймається до уваги,
оскільки даною статтею передбачено
підстави призначення, а не виплати
допомоги по тимчасовій
непрацездатності.

В свою чергу, відповідачем
правомірно зроблено висновок,
підтриманий судом першої інстанції, що
саме ст. 35 вказаного закону передбачає
умови, у разі настання яких надається
допомога по тимчасовій
непрацездатності, а позивач в
порушення приписів даної норми
виплатив ОСОБА_2 дану допомогу.

Щодо посилань апелянта на
відсутність повноважень комісії із
соціального страхування на перевірку
листків непрацездатності, то вони
оцінюються апеляційною інстанцією
критично, виходячи за наступного.

Згідно ч. 3 ст. 50 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими похованням»,
рішення про призначення матеріального
забезпечення та надання соціальних
послуг приймається комісією із
соціального страхування, що
створюється на підприємстві, в
установі, організації, до складу якої
входять представники адміністрації
підприємства, установи, організації та
застрахованих осіб.

Комісія із соціального
страхування здійснює контроль за
правильним нарахуванням і своєчасною
виплатою матеріального забезпечення,
приймає рішення про відмову в його
призначенні, про припинення виплати
матеріального забезпечення (повністю
або частково), розглядає підставу і
правильність видачі листків
непрацездатності та інших документів,
які є підставою для надання
матеріального забезпечення та
соціальних послуг.

Враховуючи вищевикладене,
колегія суддів приходить до висновку,
що позивач, представники якого входили
до складу комісії з соціального
страхування, будучи обізнаним про
підстави надання листка
непрацездатності застрахованій особі,
якою у даному випадку являється
ОСОБА_2, не вжито передбачених законом
заходів, чим порушено порядок
використання коштів Фонду соціального
страхування з тимчасової втрати
працездатності.

Доводи апелянта про
відповідальність лікарів за порушення
порядку видачі та заповнення
документів, що підтверджують
непрацездатність громадян,
апеляційним судом не приймаються до
уваги, оскільки в даному випадку
оскаржується рішення від 02.06.2014 року №
43-Ц в частині застосування фінансових
санкцій за порушення порядку
використання страхових коштів, а не
порядку видачі та заповнення
зазначених вище документів.

З урахуванням вищевикладеного,
колегія суддів приходить до висновку,
що судом першої інстанції правильно
встановлено обставини справи, судове
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права
і підстав для його скасування не
вбачається.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200
КАС України суд апеляційної інстанції
має право залишити апеляційну скаргу
без задоволення, а постанову суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене,
колегія суддів дійшла висновку про
необхідність залишення постанови суду
першої інстанції без змін.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 196, 198, 200, 205 та 206 КАС України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Міністерства
економічного розвитку і торгівлі
України - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 18.08.2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів шляхом подачі
касаційної скарги до Вищого
адміністративного суду України.

Повний текст ухвали виготовлено 02.10.2014
року.

Головуючий суддя:

Судді: Головуючий суддя
Саприкіна І.В.

Судді:
Безименна Н.В.

Карпушова О.В.