Справа № 2а/2470/2353/11
Суддя: Білоус О.В.
Дата ухвалення: 2014-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 2а/2470/2353/11
Головуючий у 1-й інстанції: Боднарюк О.В.
Суддя-доповідач: Білоус О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2014 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Білоуса О.В.

суддів: Курка О. П. Совгири Д. І.

при секретарі: Марцісь Ю.А.

за участю представників сторін:

відповідача: Везденка Д.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на
постанову Чернівецького окружного
адміністративного суду від 27 лютого 2012
року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_3 до Управління
Пенсійного фонду України у м.
Чернівцях про визнання дій
протиправними, визнання вимоги про
сплату боргу недійсною , -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернулася до Чернівецького
окружного адміністративного суду з
позовом до УПФУ у м.Черінвцях про
визнання дій протиправними, визнання
вимоги про сплату боргу недійсною.
Позовні вимоги мотивовано тим, що 19
травня 2011 року ОСОБА_3 отримала вимогу
про сплату боргу №Ф 3834 від 04 травня 2011
року на суму 1771,20 грн. Вважаючи вимогу
неправомірною, просила визнати дії
УПФУ у м. Чернівцях (правонаступник
УПФУ у Шевченківському районі м.
Чернівці) протиправними, а вимогу про
сплату боргу - недійсною.

Постановою Чернівецького окружного
адміністративного суду від 27.02.2014 року
у задоволенні позову відмовлено. Не
погоджуючись із рішенням суду першої
інстанції, позивач подав апеляційну
скаргу, в якій просить суд скасувати
постанову Чернівецького окружного
адміністративного суду від 27.02.2014 року,
та прийняти нове рішення, яким позов
задовольнити, посилаючись при цьому на
неповне з'ясування обставин, які мають
значення для справи та порушення норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного
вирішення спору.

В судове засіданні представник
позивача (апелянта) не з'явився, хоча
про час та місце розгляду справи
повідомлявся своєчасно та належним
чином. Про причини неявки в судове
засідання суд не повідомив, клопотань
про відкладення розгляду справи не
направляв.

Представник відповідача в судовому
засіданні апеляційну скаргу не визнав
у повному обсязі, проти її задоволення
заперечив, вважаючи рішення суду
першої інстанції законним,
обґрунтованим і таким, що відповідає
фактичним обставинам справи. Просив
залишити апеляційну скаргу без
задоволення, а рішення суду першої
інстанції - без змін.

Представником позивача у судовому
засіданні 24.09.2014 року було заявлено
клопотання про проведення
судово-криміналістичної
почеркознавчої експертизи. З цією
метою в судове засідання на 01.10.2014 року
апеляційним судом викликалась позивач
ОСОБА_3 для відібрання у неї зразків
підписів та почерку. На адресу суду
надійшло письмове клопотання позивача
б/н від 29.09.2014 року, з якого вбачається,
що судове засідання позивач просить
провести без її особистої участі. Крім
того ОСОБА_3 пояснила, що при вирішенні
питання про доцільність призначення
експертизи у справі покладається на
думку суду, та не наполягає на її
проведенні.

Колегія суддів апеляційного суду
зазначає, що для проведення судової
експертизи позивачем не були надані
зразки підпису, позивач не наполягала
на проведенні такої експертизи, а також
вказала на своє скрутне матеріальне
становище. Враховуючи те, що в
матеріалах справи достатньо письмових
доказів для вирішення справи, а
проведення експертизи вимагатиме
значних затрат коштів і часу, а також з
урахуванням неподання позивачем
зразків підпису, апеляційний суд
визнав проведення експертизи у даній
справі неможливим і недоцільним,
відтак у задоволенні клопотання
представника позивача необхідно
відмовити.

Заслухавши пояснення представника
відповідача, дослідивши матеріали
справи та доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню, а
рішення суду першої інстанції
необхідно залишити без змін, з
наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України,
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
Законами України.

Частиною 3 статті 2 КАС України
визначено, що у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку. При цьому в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо
доказування правомірності свого
рішення, дії чи бездіяльності
покладається на відповідача, якщо
він заперечує проти
адміністративного позову (ч. 2 ст. 71 КАС
України).

Частиною 1 ст. 195 КАС України
встановлено, що суд апеляційної
інстанції переглядає судові рішення
суду першої інстанції в межах
апеляційної скарги.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції та підтверджується
матеріалами справи, у травні 2011 року
управління Пенсійного фонду України у
Шевченківському районі м. Чернівці
сформована вимога про сплату боргу №Ф
3834 на загальну суму 1771,20 грн.(а.с.117).

03 червня 2011 року управління Пенсійного
фонду України в Шевченківському районі
м. Чернівці надіслало на адресу
позивача рішення про результати
розгляду заяви приватного підприємця
ОСОБА_3 Зазначеним рішенням вимогу про
сплату боргу №Ф 3834 від 04.05.2011 року на
суму 1771,20 грн. залишено без змін, а заяву
позивача без задоволення (а.с. 10-11).

01 липня 2011 року Головне управління
Пенсійного фонду України в
Чернівецькій області надіслало на
адресу позивача рішення про результати
розгляду її скарги. Зазначеним
рішенням скаргу ОСОБА_3 залишено без
задоволення, а рішення управління
Пенсійного фонду України в
Шевченківському районі м. Чернівці від
03.06.2011 року №5891/08 та вимогу про сплату
боргу №Ф 3834 від 04.05.2011 року залишено без
змін (а.с. 12-13).

18 липня 2011 року позивач надіслала на
адресу голови Правління Пенсійного
фонду України скаргу, в якій просила
скасувати вимогу про сплату боргу №Ф
3834 від 04.05.2011 року, рішення №5891/08 від
03.06.2011 року та рішення №5487/09 від 01.07.2011
року (а.с. 14-17). Проте 11 серпня 2011 року
Пенсійний Фонд України надіслав на
адресу позивача рішення про результати
розгляду скарги, яким було залишено без
змін рішення Головного управління
Пенсійного фонду України в
Чернівецькій області від 01.07.2011 року
№5487/09 та рішення управління Пенсійного
фонду України в Шевченківському районі
м. Чернівці від 03.06.2011 року №5891/08 в межах
процедури узгодження вимоги про сплату
боргу від 04.05.2011 року №Ф 3834 на суму 1771,20
грн., а скаргу скаржниці без
задоволення (а.с. 18-19).

Вирішуючи по суті існуючий спір, суд
першої інстанції керувався тим, що
відносини у сфері
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування регулюються
Законом України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" від 09.07.2003 року №1058-VІ(далі
Закон №1058-VІ) (в редакції що діяла на
момент виникнення заборгованості). Дія
інших нормативно-правових актів може
поширюватись на ці відносини лише у
випадках, передбачених цим Законом, або
в частині, що не суперечить цьому
Закону.

Відповідно до ч.3, 4 ст.18 Закону №1058-VІ
страхові внески є цільовим
загальнообов'язковим платежем, який
справляється на всій території України
в порядку, встановленому цим Законом.
Страхові внески не включаються до
складу податків, інших обов'язкових
платежів, що складають систему
оподаткування. На ці внески не
поширюється податкове законодавство.

Відповідно до п.п.4 п.8 Розділу XV Закону
№1058-ІV фізичні особи - суб'єкти
підприємницької діяльності, які обрали
особливий спосіб оподаткування
(фіксований податок, єдиний податок), та
члени сімей зазначених осіб, які беруть
участь у провадженні ними
підприємницької діяльності, на період
дії законодавчих актів з питань
особливого способу оподаткування
сплачують страхові внески в порядку,
визначеному цим Законом.

Сума страхового внеску встановлюється
зазначеними особами самостійно для
себе та членів їх сімей, які беруть
участь у провадженні такими особами
підприємницької діяльності та не
перебувають з ними у трудових
відносинах. При цьому сума страхового
внеску з урахуванням частини
фіксованого або єдиного податку, що
перерахована до Пенсійного фонду
України, повинна становити не менше
мінімального розміру страхового
внеску за кожну особу та не більше
розміру страхового внеску, обчисленого
від максимальної величини фактичних
витрат на оплату праці найманих
працівників, грошового забезпечення
військовослужбовців, осіб рядового і
начальницького складу,
оподатковуваного доходу (прибутку),
загального оподатковуваного доходу, з
якої сплачуються страхові внески.

Пунктом 3 ст.11 Закону №1058-VІ визначено,
що загальнообов'язковому державному
пенсійному страхуванню підлягають:
фізичні особи - суб'єкти
підприємницької діяльності, у тому
числі ті, які обрали особливий спосіб
оподаткування (фіксований податок,
єдиний податок, фіксований
сільськогосподарський податок), та
члени сімей зазначених фізичних осіб,
які беруть участь у провадженні ними
підприємницької діяльності.

Згідно п.5 ст.14 Закону №1058-VІ
страхувальниками відповідно до цього
Закону є: застраховані особи, зазначені
в пунктах 3 і 4 статті 11 та частині
першій статті 12 цього Закону.

Згідно ч.6 ст.20 Закону №1058-ІV,
страхувальники зобов'язані сплачувати
страхові внески, нараховані за
відповідний базовий звітний період, не
пізніше ніж через 20 календарних днів із
дня закінчення цього періоду.

Базовим звітним періодом є для
страхувальників, зазначених у пункті 5
статті 14 цього Закону (фізичні особи -
суб'єкти підприємницької діяльності, у
тому числі ті, які обрали особливий
спосіб оподаткування (фіксований
податок, єдиний податок, фіксований
сільськогосподарський податок,
придбали спеціальний торговий патент),
та члени сімей зазначених фізичних
осіб, які беруть участь у провадженні
ними підприємницької діяльності) -
квартал.

Відповідно до п.8.2 інструкції Про
порядок обчислення та сплати
страхувальниками та застрахованими
особами внесків на загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування до
Пенсійного фонду України, затвердженої
постановою правління Пенсійного фонду
України 19.12.2003 року №21-1, зареєстрованої
в Міністерстві юстиції України 16.01.2004
року за №64/8663 (далі Інструкція №21-1),
органи Пенсійного фонду надсилають
страхувальникам вимогу про сплату
недоїмки в таких випадках: якщо
страхувальник має на кінець звітного
базового періоду недоїмку зі сплати
страхових внесків; якщо страхувальник
має на кінець звітного періоду борги зі
сплати фінансових санкцій (штрафів) та
пені. Вимога про сплату недоїмки є
виконавчим документом.

Згідно ст.1 Закону №1058-ІV мінімальний
страховий внесок - сума коштів, що
визначається розрахунково як добуток
мінімального розміру заробітної плати
на розмір страхового внеску,
встановлених законом на день отримання
заробітної плати (доходу).

Відповідно до Закону України "Про збір
на обов'язкове державне пенсійне
страхування" встановлено ставку збору
у розмірі 33,2 %. Згідно ст.53 Закону
України "Про Державний бюджет України
на 2010 рік" встановлено на 2010 рік
мінімальну заробітну плату: у
місячному розмірі: з 1 січня - 869 гривень,
з 1 квітня - 884 гривні, з 1 липня - 888
гривень, з 1 жовтня - 907 гривень, з 1
грудня - 922 гривні. Частиною 12 ст.20
Закону №1058-ІV встановлено, що страхові
внески підлягають сплаті незалежно від
фінансового стану платника страхових
внесків.

З матеріалів справи встановлено, що
ОСОБА_3.18.03.2011 року самостійно подала до
УПФУ у Шевченківському районі
м.Чернівці звіт про суми нарахованого
доходу застрахованих осіб (додаток 5), в
якому самостійно визначила відповідні
суми грошового зобов'язання.

Апеляційним судом було надано судове
доручення про допит Чернівецьким
окружним адміністративним судом
свідка ОСОБА_4, яка на час подання
позивачем вказаного звіту працювала в
УПФУ у Шевченківському районі
м.Чернівці. Свідок ОСОБА_4 надала
пояснення, з яких вбачається, що вона
дійсно приймала у позивача звіт
(Додаток 5), про що вчинено розписку. У
зв'язку з великим навантаженням звіт,
поданий позивачем 18.03.2011 року був
зареєстрований та внесений до баз
даних 31.03.2011 року. Зважаючи на
вищевикладене, суд першої інстанції
дійшов помилкового висновку про те, що
звіт позивачем було подано 31.03.2011 року.
Однак, на переконання колегії суддів
апеляційного суду, така помилка не
впливає на правомірність прийнятого
рішення в цілому, оскільки жодним чином
не спростовує факту самостійного
подання позивачем розрахунку належних
до сплати страхових внесків.

Колегія суддів апеляційного суду
погоджується також і з тим, що належним
та допустимим доказом з урахуванням
вимог ст.70 КАС України може вважатись
виключно оригінал вимоги №3834 від 14.05.2011
року, а тому є безпідставними
твердження відповідача про
неправомірність винесення вимоги 4.05.2011
року про сплату авансових платежів,
оскільки такий факт в ході судового
розгляду не встановлений. Згідно
вимоги №3834, наданої відповідачем,
встановлено, що вона винесена 14.05.2011
року з відомостями про заборгованість
станом на 14.05.2011 року.

В ході судового розгляду справи
представником позивача не
заперечувався той факт, що позивачем не
сплачено страхові внески в розмірі
визначеному вимогою про сплату боргу
№Ф 3834 від 14.05.2011 року в сумі 1771,20 грн. Як
пояснив у судовому засіданні
представник відповідача, вимога про
сплату боргу була сформована з
розрахунку мінімальної заробітної
плати на період за 3-й та 4-й квартал 2010
року та ставки збору у розмірі 33,2%, з
вирахуванням суми сплаченого
позивачем податку.

На підставі вищевикладеного, суд
першої інстанції дійшов правильного
висновку, що відповідачем з
урахуванням вимог ст.53 Закону України
"Про Державний бюджет України на 2010 рік"
правомірно сформовано вимогу про
сплату боргу №Ф3834 від 14.05.2011 року на
суму 1771,20 грн., яка підлягала сплаті
згідно з пп.4 п.8 Розділу XV «Прикінцеві
положення» Закону №1058-ІV в термін до
20.10.2010 року та до 20.01.2011 року за 3-й та 4-й
квартал 2010 року, як доплата до
мінімального страхового внеску.

Доводи апеляційної скарги
спростовуються вищенаведеним,
матеріалами справи, а тому колегією
суддів відхиляються, оскільки не дають
підстав для висновку про порушення
судом першої інстанції норм права, які
призвели до неправильного вирішення
справи, тобто прийнята постанова
відповідає матеріалам справи та
вимогам закону, і підстав для її
скасування не вбачається.

Відповідно до статті 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову -без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті рішення суду з одних лише
формальних підстав.

На підставі наведеного колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції дійшов
правильного висновку щодо відмови у
задоволенні заявлених вимог.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206,
212, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, - залишити
без задоволення, а постанову
Чернівецького окружного
адміністративного суду від 27 лютого 2012
року, - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку
згідно ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі
03 жовтня 2014 року .

Головуючий
Білоус О.В.

Судді
Курко О. П.

Совгира Д. І.