Справа № 266/3618/14-а
Суддя: Спаскін О.А.
Дата ухвалення: 2014-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2014 р.Справа № 266/3618/14-аКолегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Спаскіна О.А.

Суддів: Сіренко О.І. , Зеленського В.В.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Управління Пенсійного фонду
України в Приморському районі м.
Маріуполя на постанову Приморського
районного суду м. Маріуполя від 28.08.2014р.
по справі № 266/3618/14-а

за позовом ОСОБА_1

до Управління Пенсійного фонду
України в Приморському районі м.
Маріуполя

про визнання бездіяльності
неправомірною та зобов'язання
здійснити нарахування та виплату
щомісячного підвищення до пенсії як
дитині війни,

ВСТАНОВИЛА:

Постановою Приморського районного
суду м. Маріуполя від 28 серпня 2014 року
адміністративний позов ОСОБА_1 до
Управління Пенсійного Фонду України в
Приморському районі м. Маріуполя про
визнання бездіяльності неправомірною
та зобов'язання здійснити нарахування
та виплату щомісячного підвищення до
пенсії як дитині війни задоволено
частково.

Визнано протиправною бездіяльність та
зобов'язано Управління Пенсійного
фонду України в Приморському районі
міста Маріуполя провести ОСОБА_1
нарахування та виплату щомісячної
доплати до пенсії в розмірі 30 %
мінімальної пенсії за віком, з
урахуванням встановленого
законодавством прожиткового мінімуму
для осіб, які втратили працездатність,
за період з 13 лютого 2014 року по 2 серпня
2014 року включно, з відрахуванням
фактично проведених виплат.

В задоволенні решти позовних вимог -
відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач
просить скасувати вказану постанову
суду першої інстанції та ухвалити
нову, якою повністю відмовити в
задоволенні позовних вимог. Скаржник
зазначає, що приймаючи зазначену
постанову суд першої інстанції дійшов
до помилкових висновків, які призвели
до неправильного вирішення справи,
неповно з'ясував всі обставини справи,
що мають значення при вирішенні спору,
не вірно застосував до спірних
правовідносин положення Закону
України «Про Державний бюджет України
на 2014 рік», ст. 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни»,
постанови КМУ від 28 грудня 2011 року № 1381
та ст.159 Кодексу адміністративного
судочинства України щодо повноти та
об'єктивності розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції на підставі
п.3 ч.1 ст. 197 КАС України розглядає
справу в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши рішення
суду першої інстанції в межах
апеляційної скарги відповідно до ст. 195
КАС України, дослідивши матеріали
справи, вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судовим розглядом встановлено, ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1, відноситься до категорії
дітей війни та знаходиться на обліку в
УПФУ в Приморського району міста
Маріуполя.

Приймаючи рішення про задоволення
позовних вимог, суд першої інстанції
виходив з того, що дії відповідача не
відповідають вимогам чинного
законодавства.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції з
огляду на таке.

Відповідно до чинної редакції ст. 6
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни» дітям війни пенсії або
щомісячне довічне грошове утримання чи
державна соціальна допомога, що
виплачується замість пенсії,
підвищуються на 30% від мінімальної
пенсії за віком.

На підставі ст. 7 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни»
фінансове забезпечення соціальних
гарантій, передбачених цим законом,
здійснюється за рахунок коштів
державного бюджету України.

Законом України «Про Державний бюджет
України на 2014 рік» не було визначено
жодних обмежень щодо застосування
положень ст. 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни» до 3
серпня 2014 року.

Таким чином, колегія суддів відхиляє
посилання апелянта на Закон України
«Про внесення змін до Закону України
«Про Державний бюджет України на 2014
рік», який набув чинності 3 квітня 2014
року, яким було внесено зміни до п. 7
Прикінцевих положень Закону України на
2014 рік», на підставі чого Кабінету
Міністрів України було надано
повноваження вносити пропозиції щодо
підвищення соціальних стандартів та їх
фінансового забезпечення та вносити
пропозиції щодо відновлення обсягів
видатків на виконання першочергових
соціальних та економічних програм,
оскільки зазначеними змінами не було
врегульовано питання можливості
змінювати державні соціальні гарантії
дітям війни, встановлені ст. 6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни».

Натомість на підставі Закону України
від 31 липня 2014 року «Про внесення змін
до Закону України «Про Державний
бюджет України на 2014 рік», який набув
чинності 3 серпня 2014 року, «Прикінцеві
положення» Закону України «Про
державний бюджет України на 2014 рік»
були доповнені п. 6-7, за яким було
встановлено, що з 1 січня 2014 року норми і
положення ст. ст.5, 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни»,
застосовуються у порядку та розмірах,
встановлених Кабінетом Міністрів
України, виходячи з наявних фінансових
ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету
Пенсійного фонду України та бюджетів
інших фондів загальнообов'язкового
державного соціального страхування на
2014 рік.

Таким чином Законом України «Про
Державний бюджет України на 2014 рік» з 3
серпня 2014 року було надано
повноваження Кабінету Міністрів
України визначати розмір доплати до
пенсії, передбачений ст. 6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни», виходячи з наявного
фінансового ресурсу бюджетів на 2014 рік.

При цьому за Рішенням Конституційного
Суду України від 25 січня 2012 року №
З-рп/2012 дано тлумачення, що
нормативно-правові акти Кабінету
Міністрів України під час вирішення
справ про соціальний захист підлягають
застосуванню тоді, коли вони видані у
межах його компетенції на основі і на
виконання Бюджетного кодексу України,
закону про Державний бюджет України на
відповідний рік та інших законів
України.

Так за п. 4 Постанови Кабінету Міністрів
України від 28 грудня 2011 року № 1381 «Про
підвищення рівня соціального захисту
найбільш вразливих верств населення»,
прийнятої з метою здійснення,
починаючи з 2012 року, заходів щодо
поетапного до 2015 року підвищення рівня
соціального захисту найбільш
вразливих верств населення, було
встановлено, що дітям війни (крім тих,
на яких поширюється дія Законів
України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту» і
«Про жертви нацистських
переслідувань») до пенсії або
щомісячного довічного грошового
утримання чи державної соціальної
допомоги, що виплачується замість
пенсії, підвищення, встановлене ст. 6
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни», провадиться у розмірі 66,43
грн.

На підставі наведеного колегія суддів
відхиляє посилання апелянта на
необхідність застосування до спірних
правовідносин за період з 1 січня 2014
року по 2 серпня 2014 року включно
положень Постанови Кабінету Міністрів
України від 28 грудня 2011 року № 1381, бо
вищу юридичну силу над вказаним
підзаконним актом має Закон України
«Про соціальний захист дітей війни».

Колегія суддів зазначає, що з
урахуванням внесених змін у Закон
України «Про Державний бюджет України
на 2014 рік», які набули чинності 3 серпня
2014 року, починаючи з цієї дати
застосуванню до спірних правовідносин
підлягають положення Постанови
Кабінету Міністрів України від 28
грудня 2011 року № 1381 «Про підвищення
рівня соціального захисту найбільш
вразливих верств населення», оскільки
вказані зміни до порядку застосування
положень ст. 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни» були
прийняті пізніше, тому мають пріоритет.

Таким чином при визначенні розміру
доплати до пенсії позивачці за період з
1 січня 2014 року по 2 серпня 2014 року слід
керуватися розміром доплати,
визначеному ст. 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни», а
починаючи з 3 серпня 2014 року, слід
керуватися розміром підвищення до
пенсії, встановленого Постановою КМУ
від 28 грудня 2011 року № 1381.

На час виникнення спірних
правовідносин, розмір мінімальної
пенсії за віком був визначений ст. 28
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», згідно якої мінімальна
пенсія за віком дорівнює розміру,
визначеного законом, прожиткового
мінімуму, встановленого для осіб, що
втратили працездатність.

При цьому за змістом п. 10 Постанови
Пленуму Вищого Адміністративного Суду
України від 16 березня 2012 року № 4 «Про
судову практику вирішення
адміністративними судами спорів, що
виникають у зв'язку із застосуванням
статей 39, 48, 50, 52, 54 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи»
вбачається, що застереження з приводу
поширення дії ч. 1 ст. 28 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» не є перешкодою
для застосування мінімального розміру
пенсії за віком для обчислення інших
пенсій чи доплат, пов'язаних з
мінімальною пенсією за віком, оскільки
чинним законодавством не встановлено
іншого мінімального розміру пенсії за
віком.

За ст. 7 Закону України «Про державний
бюджет України на 2014 рік» на 2014 рік
прожитковий мінімум на місяць на особу,
що втратила працездатність, становить
949 грн.

Таким чином 30% від прожиткового
мінімуму на особу, що втратила
працездатність, становить у 2014 році на
місяць 284,70 грн.

Враховуючи, що фактично позивачка з 1
січня 2014 року отримує підвищення до
пенсії у розмірі, визначеному п. 4
Постанови Кабінету Міністрів України
від 28 грудня 2011 року № 1381 «Про
підвищення рівня соціального захисту
найбільш вразливих верств населення»,
що становить 66,43 грн. замість розміру
визначеного ст. 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни», то
колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
заявлені позовні вимоги підлягають
частковому задоволенню.

Отже, доводи апеляційної скарги
відповідача про порушення судом першої
інстанції під час розгляду справи
вимог Закону України «Про Державний
бюджет України на 2014 рік», ст. 6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни», постанови КМУ від 28 грудня 2011
року № 1381 та норм ст.159 Кодексу
адміністративного судочинства України
щодо повноти та об'єктивності розгляду
справи висновків суду не спростовують,
оскільки при розгляді справи суд
першої інстанції, відповідно до вимог
ст. 159 КАС України повно і всебічно, в
межах заявлених вимог, з'ясував дійсні
обставини справи, дав належну оцінку
наявним у справі доказам, правильно
вирішив питання щодо правовідносин,
зумовлених встановленими фактами, та
вирішив справу на підставі норм
матеріального права, які регулюють ці
правовідносини.

З огляду на вищевикладене, постанова
суду першої інстанції ухвалена з
дотриманням норм процесуального права,
у відповідності до вимог норм
матеріального права, тому колегія
суддів вважає, що підстав для її
скасування немає.

Відповідно до ч.1 ст. 200 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову чи ухвалу суду
- без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 10 ст. 183-2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, у разі оскарження в
апеляційному порядку постанови,
прийнятої у скороченому провадженні,
судове рішення апеляційної інстанції
по такій справі є остаточним і
оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 199,
ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в
Приморському районі м. Маріуполя
залишити без задоволення.

Постанову Приморського районного суду
м. Маріуполя від 28.08.2014р. по справі №
266/3618/14-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, є остаточною та
оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя (підпис)Спаскін
О.А.Судді(підпис) (підпис) Сіренко О.І.
Зеленський В.В.