Справа № 802/2281/14-а
Суддя: Залімський І. Г.
Дата ухвалення: 2014-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 802/2281/14-а
Головуючий у 1-й інстанції: Томчук А.В.
Суддя-доповідач: Залімський І. Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2014 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

Головуючий суддя: Залімський І. Г.

судді: Смілянець Е. С. Сушко О.О.

секретар судового засідання: Лукашик
М.О.

за участі:

позивача: ОСОБА_2

представника відповідача: Горецького
Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
ухвалу Вінницького окружного
адміністративного суду від 20 червня 2014
року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_2 до Управління
Міністерства внутрішніх справ України
у Вінницькій області про стягнення
невиплаченої зарплати, компенсації,
середнього заробітку за час затримки
розрахунку та відшкодування моральної
шкоди , -

В С Т А Н О В И В :

В червні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
Вінницького окружного
адміністративного суду із позовом до
Управління Міністерства внутрішніх
справ України у Вінницькій області про
стягнення невиплаченої зарплати,
компенсації, середнього заробітку за
час затримки розрахунку та
відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Вінницького окружного
адміністративного суду від 20 червня 2014
року позов залишено без розгляду.

Не погоджуючись із вказаним судовим
рішенням, відповідач подав апеляційну
скаргу, в якій просив ухвалу
Вінницького окружного
адміністративного суду від 20 червня 2104
року скасувати.

Позивач в судовому засіданні
апеляційну скаргу підтримав у повному
обсязі, просив вимоги, що в ній
викладені, задовольнити.

Представник відповідача заперечив
проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
учасників процесу, що з'явилися в
судове засідання, перевіривши
матеріали справи, доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а оскаржувана ухвала -
скасуванню, з наступних підстав.

Встановлено, що 30 серпня 2006 року
наказом начальника УВС України у
Вінницькій області №164о/с позивача
звільнено з посади оперуповноваженого
відділення по боротьбі з незаконним
обігом наркотиків Замостянського
райвідділу міліції Вінницького
міського відділу УМВС України у
Вінницькій області за особистим
бажанням на підставі п. "Ж" ст.64
Положення про проходження служби
рядовим і начальницьким складом
органів внутрішніх справ.

Постановою Тульчинського районного
суду Вінницької області від 15 травня 2007
року скасовано наказ №164о/с про
звільнення позивача та поновлено його
на посаді яку він займав до звільнення.
Разом із тим, рішенням суду стягнуто з
УВС України у Вінницькій області на
користь позивача середній заробіток за
час вимушеного прогулу з 30 серпня 2006
року по 15 травня 2007 року.

Згідно Наказу начальника УМВС України
у Вінницькій області за №181о/с позивача
на виконання Постанови Тульчинського
районного суду Вінницької області від
15 травня 2007 року поновлено на посаді
оперуповноваженого відділення по
боротьбі із незаконним обігом
наркотиків Замостянського райвідділу
міліції Вінницького міського відділу
УМВС України у Вінницькій області.

25 листопада 2010 року наказом начальника
УМВС України у Вінницькій області
№212о/с позивача звільнено з органів
внутрішніх справ на підставі п. "б" ст. 64
Положення про проходження служби
рядовим і начальницьким складом
органів внутрішніх справ" у зв'язку із
хворобою, в запас Збройних сил.

Позивач посилається на те, що
відповідачем протиправно не виплачено
йому заробітну плату за період з 16
травня 2007 року по 25 листопада 2010 року в
сумі 62862,73 грн., оскільки рішення про
поновлення його на роботі не виконано у
встановлені строки не з його вини.

Залишаючи без розгляду позов ОСОБА_2,
суд першої інстанції виходив з того, що
позивачем пропущено строк звернення до
адміністративного суду. Такого
висновку суд першої інстанції дійшов з
огляду на неможливість застосування до
спірних правовідносин положень ст.233
КЗпП України.

Колегія суддів апеляційної інстанції
не погоджується із вказаним висновком,
виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.99 КАС України,
адміністративний позов може бути
подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 2 вказаної статті визначено,
що для звернення до адміністративного
суду за захистом прав, свобод та
інтересів особи встановлюється
шестимісячний строк, який, якщо не
встановлено інше, обчислюється з дня,
коли особа дізналася або повинна була
дізнатися про порушення своїх прав,
свобод чи інтересів.

Правовий припис "в межах строку
звернення до адміністративного суду,
встановленого законом" означає, що
позов має подаватися лише в тих межах
часу, який встановлений законом. Крім
того, можливість захисту прав та
інтересів залежить від дотримання
строків, встановлених на цей випадок
законом.

Згідно із матеріалами справи, позивач
просить стягнути з відповідача
заробітної плати за час вимушеного
прогулу, 18 582,66 грн. компенсації частини
заробітної плати, у зв'язку з
порушенням термінів її виплати, 103 227,57
грн., середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні та
5000,00 грн. за період з 16 травня 2007 року по
25 листопада 2010 року 62 862,73 грн. Разом з
цим, позивач звернувся до суду із даним
позовом 18.06.2014 року.

В обґрунтування дотримання строків
звернення до суду позивач посилається
на ст.233 КЗпП України.

Такі посилання суд першої інстанції не
врахував, адже кошти, про стягання яких
подано позов, на думку відповідача не
можна вважати заробітною платою. Крім
того, суд першої інстанції, із
посиланням на Положення про
проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ, яке затверджене
постановою Кабінету Міністрів УРСР від
29 липня 1991 року № 114, вказує, що у разі
поновлення на роботі (посаді) орган,
який розглядає трудовий спір,
одночасно вирішує питання про виплату
особі рядового і начальницького складу
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу або різниці в заробітку за час
виконання нижчеоплачуваної роботи, але
не більш як за один рік.

Колегія суддів вважає таку позицію
суду першої інстанції помилковою,
виходячи з наступного.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

Згідно із ст.117 КЗпП України в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

При наявності спору про розміри
належних звільненому працівникові сум
власник або уповноважений ним орган
повинен сплатити зазначене в цій
статті відшкодування в тому разі, коли
спір вирішено на користь працівника.
Якщо спір вирішено на користь
працівника частково, то розмір
відшкодування за час затримки визначає
орган, який виносить рішення по суті
спору.

Відповідно до ст.236 КЗпП України у разі
затримки власником або уповноваженим
ним органом виконання рішення органу,
який розглядав трудовий спір про
поновлення на роботі незаконно
звільненого або переведеного на іншу
роботу працівника, цей орган виносить
ухвалу про виплату йому середнього
заробітку або різниці в заробітку за
час затримки.

Конституційний Суд України в рішенні
від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 вказав, що
Основний Закон України, проголосивши
Україну соціальною, правовою державою,
визначив зміст і спрямованість
діяльності держави, зокрема її
обов'язок щодо утвердження,
забезпечення і гарантування прав і
свобод людини (статті 1, 3). Складовою
цього обов'язку є забезпечення
державою соціальної спрямованості
економіки, створення умов та
гарантування можливостей для громадян
заробляти собі на життя працею і
своєчасно одержувати винагороду за
працю (частина четверта статті 13,
частини перша, друга, сьома статті 43
Конституції України). Конституційний
Суд України в Рішенні від 29 січня 2008
року № 2-рп/2008 зазначив, що право
заробляти собі на життя є невід'ємним
від права на саме життя, оскільки
останнє є реальним лише тоді, коли
матеріально забезпечене (абзац другий
підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6
мотивувальної частини).

Згідно зі статтею 1 Конвенції
Міжнародної організації праці "Про
захист заробітної плати" № 95,
ратифікованої Україною 30 червня 1961
року, термін "заробітна плата" означає,
незалежно від назви й методу
обчислення, будь-яку винагороду або
заробіток, які можуть бути обчислені в
грошах, і встановлені угодою або
національним законодавством, що їх
роботодавець повинен заплатити
працівникові за працю, яку виконано чи
має бути виконано, або за послуги, котрі
надано чи має бути надано. Цьому
визначенню відповідає поняття
заробітної плати, передбачене у
частині першій статті 94 Кодексу і
частині першій статті 1 Закону, як
винагороди, обчисленої, як правило, у
грошовому виразі, яку власник або
уповноважений ним орган (роботодавець)
виплачує працівникові за виконану ним
роботу.

Враховуючи наведену позицію
Конституційного Суду України, колегія
суддів апеляційної інстанції вважає,
що кошти, заявлені до стягнення
позивачем, є заробітною платою.

Із матеріалів справи встановлено, що
рішенням Тульчинського районного суду
Вінницької області від 15 травня 2007 року
позивача поновлено на роботі, однак,
всупереч вимогам ч.5 ст.235 КЗпП України,
вказане судове рішення виконане лише 14
жовтня 2010 року згідно наказу
начальника УМВС України у Вінницькій
області №181о/с про поновлення позивача
на роботі. Більш того, відповідачем не
проведено оплату за час вимушеного
прогулу, чим порушено вимоги ст.236 КЗпП
України.

Колегія суддів не враховує посилання
суду першої інстанції на Положення про
проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ, яке затверджене
постановою Кабінету Міністрів УРСР від
29 липня 1991 року № 114.

Відповідно до частини 4 статті 9
КАС у разі невідповідності
нормативно-правового акта Конституції
України, закону України, міжнародному
договору, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України, або
іншому правовому акту суд застосовує
правовий акт, який має вищу юридичну
силу.

У роз'ясненні Пленуму Верховного
Суду України, яке міститься в Постанові
від 1 листопада 1996 року N 9 "Про
застосування Конституції України при
здійсненні правосуддя" (пункт 5)
зазначено, що судам необхідно виходити
з того, що нормативно-правові акти
будь-якого державного чи іншого органу,
зокрема постанови і розпорядження
Кабінету Міністрів України, накази та
інструкції міністерств і відомств,
підлягають оцінці на відповідність як
Конституції, так і закону. Якщо при
розгляді справи буде встановлено, що
нормативно-правовий акт, який підлягав
застосуванню, не відповідає чи
суперечить законові, суд зобов'язаний
застосувати закон, який регулює ці
правовідносини.

Кодекс законів про працю України
встановлює інші правила виплати
працівникові середнього заробітку за
час вимушеного прогулу, ніж вказане
Положення, а тому колегія суддів в
даному випадку застосовує положення
КЗпП України.

З огляду на вказані обставини, до
спірних правовідносин слід
застосовувати норми КЗпП України, що не
обмежують строк звернення до суду з
таким позовом, а тому є необґрунтованою
позиція суду першої інстанції щодо
пропуску позивачем, встановленого
законом, строку звернення до
адміністративного суду.

Згідно із ст. 159 КАС України судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин у адміністративній
справі, підтверджених такими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Відповідно до ч. 3 ст. 199 КАС України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на ухвалу суду першої інстанції
суд апеляційної інстанції має право
скасувати її ухвалу суду, яка
перешкоджає подальшому провадженню у
справі, і направити справу для
продовження розгляду.

Згідно ст. 204 КАС України, підставами
для скасування ухвали суду, яка
перешкоджає подальшому провадженню у
справі, і направлення справи для
продовження розгляду до суду першої
інстанції є, зокрема неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи та порушення норм
матеріального чи процесуального права,
які призвели до неправильного
вирішення питання.

Зважаючи на те, що рішення суду першої
інстанції є незаконним, так як прийняте
з порушення норм матеріального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи, ухвалу суду першої інстанції
належить скасувати, а справу направити
до суду першої інстанції для
продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 199, 204, 205, 206,
212, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Вінницького окружного
адміністративного суду від 20 червня 2014
року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_2 до Управління
Міністерства внутрішніх справ України
у Вінницькій області про стягнення
невиплаченої зарплати, компенсації,
середнього заробітку за час затримки
розрахунку та відшкодування моральної
шкоди, - скасувати.

Справу направити до Вінницького
окружного адміністративного суду для
продовження розгляду.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту постановлення та оскарженню не
підлягає.

Ухвала суду складена в повному обсязі
07 жовтня 2014 року.

Головуючий
Залімський І. Г.

Судді
Смілянець Е. С.

Сушко О.О.