Справа № 804/12004/14
Суддя: Юрков Едуард Олегович
Дата ухвалення: 2014-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд у складі:
головуючого судді -
при секретарі - Шпота
за участю: представник
позивача - Беркова Н.Ю.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Дніпропетровську адміністративну
справу за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Траксервіс» до Західно-Донбаської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області про визнання нечинним та
скасування податкового
повідомлення-рішення,-
До Дніпропетровського окружного
адміністративного суду надійшов
адміністративний позов Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Траксервіс» до Західно-Донбаської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
- визнати протиправним та скасувати
повністю податкове повідомлення-
рішення № від 11.07.2014р. про
збільшення суми грошового зобов'язання
ТОВ «Траксервіс» з Податку на додану
вартість із вироблених в Україні
товарів (робіт, послуг) за основним
платежем на суму 9631,00 грн., за штрафними
(фінансовими) санкціями (штрафами) на
суму 2408,00 грн. як таке, що не має
законної сили щодо донарахування
визначених податкових зобов'язань
згідно Податкового кодексу України;

- витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування позову позивач
посилається на безпідставність та
необґрунтованість висновків акту
перевірки №110/10-04-22-01-34245137 від 20.06.2014р. з
питань дотримання вимог податкового
законодавства при взаємовідносинах
ТОВ «Траксервіс» з ТОВ «Солент» за
період з 01.01.2012 по 31.12.2013р. на підставі
якого прийнято спірне податкове
повідомлення-рішення, яке винесено без
урахування фактичних обставин справи
та в порушення приписів податкового
законодавства.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав у
повному обсязі та просив позов
задовольнити.

Представник відповідача в судове
засідання повторно не з'явився, про
дату, час та місце слухання справи
повідомлений належним чином, що
підтверджується факсомільним
повідомленням про дату, час та місце
слухання справи, яке отримано
відповідачем 12.09.2014р. Клопотань від
відповідача до початку судового
розгляду справи не надходило.

Відповідно до ч.4 ст. 128 КАС України у
разі неприбуття відповідача, належним
чином повідомленого про дату, час і
місце судового розгляду, без поважних
причин розгляд справи може не
відкладатися і справу може бути
вирішено на підставі наявних у ній
доказів.

Вислухавши представника позивача,
дослідивши матеріали справи, суд
дійшов висновку про обґрунтованість
адміністративного позову та наявності
підстав для його задоволення.

Відповідно до акту позапланової
виїзної перевірки №110/10-04-22-01-34245137 від
20.06.2014р. - Західно-Донбаською об'єднаною
державною податковою інспекцією
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області (далі -
Західно-Донбаська ОДПІ, або
відповідач), на підставі наказу №457 від
04.06.2014 року та постанови старшого
слідчого з особливо важливих справ
фінансових розслідувань головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області -
підполковника податкової міліції
Зубко Н.М. в кримінальному провадженні
№0000045 від 12.06.2013 «Про призначення
документальної перевірки», винесеної
за розглядом матеріалів кримінального
провадження №0000045 за ознаками
кримінальних правопорушень,
передбачених ч.3 ст.212 Кримінального
кодексу України (вх. № 102/07/04-10-09 від
20.01.14)., згідно п.п. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75, п.п.78.1.1
п.78.1. ст.78 Податкового кодексу України
була проведена позапланова виїзна
перевірка Товариства з обмеженою
відповідальністю «Траксервіс» (код за
) (далі за текстом - ТОВ
«Траксервіс», або позивач) з питань
дотримання вимог податкового
законодавства по взаємовідносинах з
ТОВ «Солент» () за період
з 01.01.2012 по 31.12.2013.

Вказаною перевіркою встановлені
порушення: п.198.1, п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст.198,
п.185.1, ст.185, Податкового кодексу
України, завищено розмір податкового
кредиту в розмірі 9 630,36 грн., а саме: за
січень 2013 року в розмірі 3 499,54 грн.; за
лютий 2013 року в розмірі 2 376,56 грн.; за
березень 2013 року в розмірі 3 754,86 грн. (по
взаємовідносинах з ТОВ «Солент»), що
призвело до порушення п. 200.1 ст.200
Податкового кодексу України та
призвело до заниження суми ПДВ до
сплати в бюджет на загальну суму 9 630,96
грн.

За результатами перевірки податковим
органом був складений акту перевірки
№110/10-04-22-01-34245137 від 20.06.2014р. «Про
результати позапланової виїзної
перевірки ТОВ «Траксервіс» (код за
) з питань дотримання вимог
податкового законодавства по
взаємовідносинах з ТОВ «Солент» () за період з 01.01.2012 по 31.12.2013»
та прийнято податкове
повідомлення-рішення форми «Р» від
11.07.2014 року за № про збільшення
суми грошового зобов'язання за
платежем ПДВ із вироблених в Україні
товарів (робіт,послуг), 14010100, на суму 9 631
грн. - за основним платежем, та 2 408 грн. -
за штрафними санкціями.

Суд вважає, що висновки зазначені в
акті перевірки №110/10-04-22-01-34245137 від
20.06.2014р., а отже і податкове
повідомлення-рішення від 11.07.2014 року за
№ є безпідставними та не
відповідають дійсним обставинам
справи, з огляду на наступне.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44
Податкового кодексу України для цілей
оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється
формування показників податкової
звітності, митних декларацій на
підставі даних, не підтверджених
документами, що визначені абзацом
першим цього пункту.

Відповідно до ст. 3 Господарського
кодексу України під господарською
діяльністю у цьому Кодексі розуміється
діяльність суб'єктів господарювання у
сфері суспільного виробництва,
спрямована на виготовлення та
реалізацію продукції, виконання робіт
чи надання послуг вартісного
характеру, що мають цінову
визначеність.

Господарська діяльність здійснюється
у загальній економічній сфері, а тому
має суто економічні властивості, що
неможливо без вартісної оцінки і
взаємооцінки, еквівалентності обміну,
відповідних обчислень і розрахунків.
Тому така ознака результатів
господарської діяльності, як цінова
визначеність, наявна в абсолютній
більшості випадків, хоча в
некомерційній господарській
діяльності можливе безкоштовне
надання результатів останньої.

Розділом ІІІ Податкового кодексу
України врегульовані питання,
пов'язані з обчисленням та сплатою
податку на прибуток підприємств.

Відповідно до п. 138.2 ст.138 Податкового
кодексу України витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу. У разі якщо платник
податку здійснює виробництво товарів,
виконання робіт, надання послуг з
довготривалим (більше одного року)
технологічним циклом виробництва за
умови, що договорами, укладеними на
виробництво таких товарів, виконання
робіт, надання послуг, не передбачено
поетапної їх здачі, до витрат звітного
податкового періоду включаються
витрати, пов'язані з виробництвом таких
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг у цьому періоді. Платник
податку для визначення об'єкта
оподаткування має право на врахування
витрат, підтверджених документами, що
складені нерезидентами відповідно до
правил інших країн.

Розділом V Податкового кодексу України
врегульовані питання, пов'язані з
обчисленням та сплатою податку на
додану вартість.

Згідно п.187.1 ст.187 Податкового кодексу
України датою виникнення податкових
зобов'язань з постачання
товарів/послуг вважається дата, яка
припадає на податковий період,
протягом якого відбувається будь-яка з
подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від
покупця/замовника на банківський
рахунок платника податку як оплата
товарів/послуг, що підлягають
постачанню, а в разі постачання
товарів/послуг за готівку - дата
оприбуткування коштів у касі платника
податку, а в разі відсутності такої -
дата інкасації готівки у банківській
установі, що обслуговує платника
податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі
експорту товарів - дата оформлення
митної декларації, що засвідчує факт
перетинання митного кордону України,
оформлена відповідно до вимог митного
законодавства, а для послуг - дата
оформлення документа, що засвідчує
факт постачання послуг платником
податку.

Відповідно до п.198.1 ст.198 Податкового
кодексу України право на віднесення
сум податку до податкового кредиту
виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів
(у тому числі в разі їх ввезення на
митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України;

г) ввезення необоротних активів на
митну територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Пунктом 198.2 ст.198 Податкового кодексу
України передбачено, що датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше;

дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Відповідно до п.198.3 ст.198 Податкового
кодексу України (в редакції на момент
перевіряє мого періоду та виникнення
спірних правовідносин) - податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з:придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Згідно п.198.6 ст.198 Податкового кодексу
України не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними (або
підтверджені податковими накладними,
оформленими з порушенням вимог статті
201 цього Кодексу) чи не підтверджені
митними деклараціями, іншими
документами, передбаченими пунктом
201.11статті 201 цього Кодексу.

Пунктом 200.1 ст.200 Податкового кодексу
України визначено, що сума податку, що
підлягає сплаті (перерахуванню) до
Державного бюджету України або
бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
(податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду.

Відповідно до п.200.2 ст.200 Податкового
кодексу України при позитивному
значенні суми, розрахованої згідно з
пунктом 200.1 цієї статті, така сума
підлягає сплаті (перерахуванню) до
бюджету у строки, встановлені цим
розділом.

Згідно п.201.1 ст.201 Податкового кодексу
України платник податку зобов'язаний
надати покупцю (отримувачу) на його
вимогу підписану уповноваженою
платником особою та скріплену печаткою
(за наявності) податкову накладну.

Відповідно до п.201.10 ст.201 Податкового
кодексу України податкова накладна
видається платником податку, який
здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

Частинами 1 та 2 ст. 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» передбачено, що
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Первинні і зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати
обов'язкові реквізити: назва документа;
дата і місце складання; назва
підприємства, від імені якого
складається документ; зміст і обсяг
господарської операції; одиницю виміру
господарської операції; посади осіб,
відповідальних за здійснення
господарської операції і правильність
її оформлення; особистий підпис або
інші дані, що мають можливість
ідентифікувати особу, які брала участь
у здійсненні господарської операції.

Отже, на підтвердження включення сум
коштів до складу витрат та сум ПДВ до
складу податкового кредиту необхідні
документи, оформлені відповідно до
вимог, встановлених ст.9 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», зокрема:
документи, що підтверджують факт
отримання послуг від іншої особи та
документи, що підтверджують зв'язок
понесених витрат з господарською
діяльністю платника податку.

Про відсутність реального характеру
відповідних операцій можуть свідчити
підтверджені доказами доводи
податкового органу, зокрема, про
наявність таких обставин:

- неможливість здійснення платником
податку зазначених операцій з
урахуванням часу, місця знаходження
майна або обсягу матеріальних
ресурсів, економічно необхідних для
виробництва товарів, виконання робіт
або послуг, нездійснення особою, яка
значиться виробником товару,
підприємницької діяльності;

- відсутність у платника податку
необхідних умов для досягнення
результатів відповідної
підприємницької, економічної
діяльності в силу відсутності
управлінського або технічного
персоналу, основних коштів, виробничих
активів, складських приміщень,
транспортних засобів;

- облік для цілей оподаткування тільки
тих господарських операцій, які
безпосередньо пов'язані з виникненням
права на податковий кредит або
бюджетне відшкодування, якщо для
даного виду діяльності також потрібне
здійснення і облік інших господарських
операцій;

- здійснення операцій з
товарно-матеріальними цінностями, які
не вироблялися або не могли бути
вироблені в обсязі, зазначеному
платником податку в документах обліку.

Судом встановлено, що реальність
здійснення господарських відносин ТОВ
«Траксервіс» (код за ) з
питань дотримання вимог податкового
законодавства по взаємовідносинах з
ТОВ «Солент» () за період
січень - березень 2013 підтверджується
наданими до матеріалів справи копіями
первинних документів, а саме: Договором
поставки № 3 від 03.01.2013р. укладеним ТОВ
«Траксервіс» (Покупець) з ТОВ «Солент»
(Продавець) на поставку запчастин;
видатковою накладною №50 від 19.03.2013р.;
рахунком-фактури №50 від 19.03.2013р.; актом
прийому-передачі ТМЦ від 19.03.2013р.;
товарно-транспортною накладною від
19.03.2013р.; податковою накладною №50 від
19.03.2013р.; видатковою накладною №44 від
08.03.2013р.; рахунком-фактури №44 від
08.03.2013р.; актом прийому-передачі ТМЦ від
08.03.2013р.; товарно-транспортною
накладною від 08.03.2013р.; податковою
накладною №70 від 17.04.2013р.; податковою
накладною №44 від 08.03.2013р.; видатковою
накладною №41 від 01.03.2013р.;
рахунком-фактури №41 від 01.03.2013р.; актом
прийому-передачі ТМЦ від 01.03.2013р.;
товарно-транспортною накладною від
01.03.2013р.; податковою накладною №41 від
01.03.2013р.; видатковою накладною №20 від
01.02.2013р.; рахунком-фактури №20 від
01.02.2013р.; актом прийому-передачі ТМЦ від
01.02.2013р.; товарно-транспортною
накладною від 01.02.2013р.; податковою
накладною №20 від 01.02.2013р.; видатковою
накладною №28 від 01.02.2013р.;
рахунком-фактури №28 від 01.02.2013р.; актом
прийому-передачі ТМЦ від 01.02.2013р.;
товарно-транспортною накладною від
01.02.2013р.; податковою накладною №28 від
01,02.2013р.; видатковою накладною №29 від
11.02.2013р.; рахунком-фактури №29 від
11.02.2013р.; актом прийому-передачі ТМЦ від
11.02.2013р.; товарно-транспортною
накладною від 11.02.2013р.; податковою
накладною №29 від 11,02.2013р.; видатковою
накладною №10 від 15.01.2013р.;
рахунком-фактури №10 від 15.01.2013р.; актом
прийому-передачі ТМЦ від 15.01.2013р.;
товарно-транспортною накладною від
15.01.2013р.; податковою накладною №11 від
15.01.2013р.; видатковою накладною №8 від
24.01.2013р.; рахунком-фактури №8 від
24.01.2013р.; актом прийому-передачі ТМЦ від
24.01.2013р.; товарно-транспортною
накладною від 24.01.2013р.; податковою
накладною №8 від 24.01.2013р.; видатковою
накладною №13 від 30.01.2013р.;
рахунком-фактури №13 від 30.01.2013р.; актом
прийому-передачі ТМЦ від 30.01.2013р.;
товарно-транспортною накладною від
30.01.2013р.; податковою накладною № 13 від
30.01.2013р.; виписками банку на 3-х арк.

В судовому засіданні представник
позивача пояснив, що надати повний
пакет документів на перевірку ТОВ
«Траксервіс» не було можливим, у
зв'язку з вилученням 13.11.2013р. всієї
первинної документації
співробітниками ГУ Міндоходів у
Дніпопетровській області під час
обшуку згідно ухвали Жовтневого
районного суду м.Дніпропетровська
(справа № 201/13499/13-к, провадження №
1-кс/201/4638/2013).

Також в судовому засіданні було
встановлено, що товару придбаного у ТОВ
«Солент» за Договором поставки № 3 від
03.01.2013р. було використано в подальшій
дільності позивача.

Так, згідно договору №22 від 30.12.2011р. був
виконаний технічне обслуговування та
ремонт для ТОВ «Молочний дім» на
загальну суму 19588,47 грн.

Фінансово-господарська операція була
оформлена відповідними документами, а
саме: рахунком-фактурою №60 від 04.03.2013р.,
актом здачі-прийняття робіт №57 від
04.03.2013р., податковою накладною №3 від
04.03.2013р., актом прийому-передачі в
поточний ремонт від 04.03.2013р., актом
прийому-передачі із поточного ремонту
від 04.03.2013р., рахунком- фактурою №62 від
05.03.2013р., податковою накладною №5 від
05.03.2013р., актом здачі- прийняття робіт
№59 від 05.03.2013р., актом прийому-передачі
в поточний ремонт від 05.03.2013р., актом
прийому-передачі із поточного ремонту
від 05.03.2013р., рахунком- фактурою №73 від
26.03.2013р., податковою накладною №18 від
26.03.2013р., актом здачі- прийняття робіт
№69 від 26.03.2013р., актом прийому-передачі
в поточний ремонт від 26.03.2013р., актом
прийому-передачі із поточного ремонту
від 26.03.2013р., рахунком- фактурою №26 від
01.02.2013р., податковою накладною №1 від
01.02.2013р., актом здачі- прийняття робіт
№22 від 01.02.2013р., актом прийому-передачі
в поточний ремонт від 01.02.2013р., актом
прийому-передачі із поточного ремонту
від 01.02.2013р., рахунком- фактурою №14 від
29.01.2013р., податковою накладною №13 від
29.01.2013р., актом здачі- прийняття робіт №9
від 29.01.2013р., актом прийому-передачі в
поточний ремонт від 29.01.2013р., актом
прийому-передачі із поточного ремонту
від 29.01.2013р.

Згідно договору №11 від 14.01.2013р.
позивачем було виконано технічне
обслуговування та ремонт для ТОВ
«Кашкан Логістік» на загальну суму
55380,98 грн.

Фінансово-господарська операція була
оформлена відповідними документами, а
саме: рахунком-фактури №32 від 08.02.2013р.,
податковою накладною №9 від 08.02.2013р.,
актом здачі-прийняття робіт №29 від
08.02.2013р., рахунком-фактури №33 від
11.02.2013р., податковою накладною №11 від
11.02.2013р., актом здачі-прийняття робіт №30
від 11.02.2013р., рахунком-фактури №34 від
12.02.2013р., податковою накладною №12 від
12.02.2013р., актом здачі-прийняття робіт №31
від 12.02.2013р., рахунком-фактура №41 від
20.02.2013р., податковою накладною №22 від
20.02.2013р., актом здачі-прийняття робіт №38
від 20.02.2013р., рахунком-фактури №49 від
28.02.2013р., податковою накладною №30 від
28.02.2013р., акт здачі-прийняття робіт №46
від 28.02.2013р., рахунком-фактури №12 від
25.01.2013р., податковою накладною №11 від
25.01.2013р., актом здачі-прийняття робіт №7
від 25.01.2013р., рахунком-фактури №13 від
28.01.2013р., податковою накладною №12 від
28.01.2013р., актом здачі-прийняття робіт №8
від 28.01.2013р., рахунком-фактури №8 від
16.01.2013р., податковою накладною №6 від
16.02.2013р., актом здачі-прийняття робіт №4
від 16.01.2013р., рахунком-фактурою №29 від
05.02.2013р., податковою накладною №4 від
05.02.2013р., актом здачі-прийняття робіт №25
від 05.02.2013р., рахунком-фактури №28 від
04.02.2013р., податковою накладною №3 від
04.02.2013р., актом здачі-прийняття робіт №24
від 04.02.2013р., рахунком-фактури №72 від
26.03.2013р., податковою накладною №17 від
26.03.2013р., актом здачі-прийняття робіт №68
від 26.03.2013р., рахунком-фактури №69 від
20.03.2013р., податковою накладною №14 від
20.03.2013р., актом здачі-прийняття робіт №66
від 20.03.2013р., рахунком-фактури №68 від
18.03.2013р., податковою накладною №13 від
18.03.2013р., актом здачі-прийняття робіт №65
від 18.03.2013р., рахунком-фактури №64 від
11.03.2013р., податковою накладною №8 від
11.03.2013р., актом здачі-прийняття робіт №61
від 11.03.2013р., рахунком-фактури №63 від
07.03.2013р., актом здачі-прийняття робіт №60
від 07.03.2013р., податковою накладною №7
від 07.03.2013р., рахунком-фактури №61 від
04.03.2013р., актом здачі-прийняття робіт №58
від 04.03.2013р., податковою накладною №4
від 04.03.2013р.

Розрахунки з підприємствами повністю
сплачені безготівковими розрахунками.
Таким чином операції щодо придбання
запчастин у ТОВ «Солент» мають
завершений характер, як того і вимагає
Податковий кодекс, а саме: операції
мають документальне підтвердження,
обов'язковість ведення та зберігання
яких передумовлена правилами ведення
податкового обліку. Відповідно, ці
договірні відносини були спрямовані на
настання реальних наслідків у вигляді
отримання прибутку та сплаті усіх
відповідних визначених
законодавством, податкових платежів.

Відповідно до ст. ст. 46-49 Податкового
кодексу України ведення податкового
обліку покладено на кожного окремого
платника податку. При цьому такий
платник несе самостійну
відповідальність за порушення правил
ведення податкового обліку. Зазначена
відповід альність стосується кожного
окремого платника податку і не може
автоматично поширюватися на третіх
осіб, у тому числі на його контрагентів.

Підпунктом 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового
кодексу України визначено, що не
включаються до складу витрат, витрати
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Отже, норми Податкового кодексу
України в якості підстави для не
включення до складу валових витрат
передбачають тільки випадки повної
відсутності будь-яких розрахункових,
платіжних та інших документів,
передбачених законодавством.

Будь-які документи мають силу
первинних документів лише в разі
фактичного здійснення господарської
операції. Визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

З наданих позивачем доказів
вбачається, що укладений ТОВ
«Траксервіс» правочин мав на меті
настання реальних правових наслідків,
що обумовлені ним.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що правовідносини за спірним
правочином в повній мірі відображені в
бухгалтерському та податковому обліку
позивача, тобто позивачем дотримано
принцип превалювання сутності над
формою, який закріплений в ст. 4 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»
(превалювання сутності над формою -
операції обліковуються відповідно до
їх сутності, а не лише виходячи з
юридичної форми).

Відповідно до ст. 215 Цивільного Кодексу
України від 16.01.2003 № 435 (далі - ЦК
України) підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 ЦК України, недійсним є
правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин) - у цьому разі визнання
такого правочину недійсним судом не
вимагається.

Згідно із ст. 202 Цивільного кодексу
України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
передбачено загальні вимоги,
додержання яких є необхідними для
чинності правочину. Зокрема зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства, волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі,
правочин має вчинятися у формі,
встановлений законом, правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

За вимогами цивільного законодавства
існує презумпція правомірності
правочину (стаття 204 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин). До оспорюваних
правочинів належить зокрема фіктивний
правочин, який вчинено без наміру
створення правових наслідків, які
обумовлювалися цим право чином
(фіктивний правочин). Фіктивний
правочин визнається судом недійсним
(ст. 234 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 228 Цивільного кодексу
України правочин вважається таким, що
порушує публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Відповідно до п.18 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.12.2009 року
№ 9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» перелік
правочинів, які є нікчемними як такі, що
порушують публічний порядок,
визначений статтею 228 ЦК: правочини,
спрямовані на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина; правочини. спрямовані на
знищення, пошкодження майна фізичної
або юридичної особи, держави,
Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Частиною 1 ст. 627 Цивільного кодексу
України передбачено, що відповідно до
статті 6 цього Кодексу сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Згідно із ч. 1 ст. 629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Умовою для визнання недійсним
правочину, який суперечить інтересам
держави та суспільства, є встановлення
умислу в діях осіб, що уклали такий
правочин. При цьому носіями
протиправного умислу юридичних
осіб-сторін такого правочину є
посадові особи цих юридичних осіб.

Головною підставою вважати правочин
нікчемним являється його недійсність,
встановлена законом. Саме законом, а не
актами, які б факти в цьому акті не були
відображені. Вказані ж в акті висновки
є суто суб'єктивною думкою державного
податкового ревізора-інспектора,
оскільки були зроблені за відсутності
інформації, яка надається в
передбаченому законодавством порядку.

Відповідачем не доведено, а судом не
встановлено, наявності мети, завідомо
суперечної інтересам держави і
суспільства, а також існування умислу у
позивача чи його контрагента, як
обов'язкової ознаки для визнання
правочину недійсним та застосування
адміністративно-господарських
санкцій. Хоча факт порушення
публічного порядку повинен бути
доведеним певними засобами
доказування.

Інший підхід потенційно надасть
можливість посадовим особам державних
органів на власний розсуд оголошувати
будь-який правочин недійсним
(нікчемним) без звернення до суду, що не
є правильним виходячи з загальних
засад судочинства.

При дослідженні факту здійснення
господарської операції оцінюватися
повинні, перш за все, відносини
безпосередньо між учасниками тієї
операції, на підставі якої сформовані
дані податкового обліку.

В своєму акті перевірки №110/10-04-22-01-34245137
від 20.06.2014р. відповідач посилається на
постанову старшого слідчого з особливо
важливих справ фінансових
розслідувань головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області - підполковника податкової
міліції Зубко Н.М. в кримінальному
провадженні №0000045 від 12.06.2013 «Про
призначення документальної
перевірки», винесеної за розглядом
матеріалів кримінального провадження
№0000045 за ознаками кримінальних
правопорушень, передбачених ч.3 ст.212
Кримінального кодексу України (вх. №
102/07/04-10-09 від 20.01.14) та зазначено, що в
результаті проведеного досудового
розслідування встановлено, що ТОВ
«Солент» було зареєстровано на
підставних осіб за грошову винагороду,
з метою здійснення та прикриття
незаконної діяльності по переведенню
коштів з безготівкової в готівкову
форму й незаконне формування
податкового кредиту по ПДВ та валових
витрат по недійсним (безтоварним)
операціям.

На підставі вказаної постанови,
відповідачем в акті перевірки зроблено
висновок, що операції між ТОВ «Солент»
та ТОВ «Траксервіс» здійнені з метою
прикриття незаконної діяльності по
переведенню коштів з безготівкової в
готівкову форму та незаконному
формуванню податкового кредиту по ПДВ
та валових витрат з податку на
прибуток, а отже взаємовідносини між
ТОВ «Солент» та ТОВ «Траксервіс» не
встановлені.

Проте, суд вважає за необхідне
зазначити, що використання податковим
органом вищевказаної постанови
слідчого в кримінальному провадженні
не може вважатися належним доказом
відсутності взаємовідносин між ТОВ
«Солент» та ТОВ «Траксервіс», тому що
лише вирок суду за результатами
розгляду кримінальної справи може
підтвердити або спростувати висновки
кримінального розслідування, а отже
підтвердити або спростувати
взаємовідносини між ТОВ «Солент» та
ТОВ «Траксервіс».

У зв'язку з цим, зазначена вище
постанова слідчого, на підставі якої
відповідачем було зроблено висновок
про порушення позивачем норм діючого
законодавства не можна застосовувати
до ТОВ «Траксервіс».

При цьому, чинним законодавством
України не встановлено обов'язок
позивача контролювати дії контрагента
і перевіряти виконання ним своїх
податкових зобов'язань, тому позивач не
може відповідати за дії його
контрагента, що не звітує перед
податковими органами або не перебуває
за своєю юридичною адресою.

Крім того, згідно листа Вищого
адміністративного суду України №
742/11/13-11від 02.06.2011р. - «не є обов'язковою
передумовою для визначення
контролюючими органами грошових
зобов'язань визнання недійсними (у тому
числі нікчемними) правочинів, які
укладалися за ланцюгом між попередніми
посередниками, через ланцюги по яких
декларувався рух товарів чи послуг,
нібито придбаних останнім у такому
ланцюгу платником податку. При цьому
відносини між учасниками попередніх
ланцюгів постачань товарів та послуг
не мають безпосереднього впливу на
дослідження факту реальності
господарської операції, вчиненої між
останнім у ланцюгу постачань платником
податків та його безпосереднім
контрагентом».

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про
державну реєстрацію юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців» якщо
відомості, які підлягають внесенню до
Єдиного державного реєстру, були
внесені до нього, то такі відомості
вважаються достовірними і можуть бути
використані в спорі з третьою особою,
доки до них не внесено відповідних
змін. Якщо відомості, які підлягають
внесенню до Єдиного державного
реєстру, є недостовірними і були
внесені до нього, то третя особа може
посилатися на них у спорі як на
достовірні. Третя особа не може
посилатися на них у спорі у разі, якщо
вона знала або могла знати про те, що
такі відомості є недостовірними.

Суд звертає увагу на те, що на момент
здійснення господарських
правовідносин контрагент позивача був
зареєстрованим як юридична особа у
встановленому законом порядку.

Враховуючи наявність у позивача
належним чином оформлених первинних
документів, які підтверджують
реальність здійснення господарських
операцій, в діях позивача відсутні
порушення: п.198.1, п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст.198,
п.185.1, ст.185, Податкового кодексу України
по взаємовідносинах з ТОВ «Солент», що
призвело до порушення п. 200.1 ст.200
Податкового кодексу України та до
заниження суми ПДВ до сплати в бюджет
на загальну суму 9 630,96 грн.

В судовому засіданні був повністю
доведений представником позивача факт
вчинення господарських операцій, за
наслідками яких виникло право позивача
на формування податкового кредиту та
факт сплати позивачем сум податку
контрагентам, що підтверджується
наявними в матеріалах справи доказами.

Отже, позивач правомірно включив до
складу податкового кредиту суми
податку на додану вартість по
вищезазначеним податковим накладним.

Також, суд вважає за доцільне
зазначити, що відповідно до частини 2
статті 8 Кодексу адміністративного
судочинства України суд застосовує
принцип верховенства права з
урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

Згідно ст. 17 Закону України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського Суду з прав
людини» суди застосовують при розгляді
справ Конвенцію та практику Суду як
джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав
людини від 22.01.2009 у справі «БУЛВЕС» АД
проти Болгарії» (заява № 3991/03)
зазначено, що у разі якщо національні
органи за відсутності будь-яких
вказівок на безпосередню участь
фізичної або юридичної особи у
зловживанні, пов'язаним зі сплатою ПДВ,
який нараховується у ланцюгу поставок,
або будь-яких вказівок на обізнаність
про таке порушення, все ж таки
застосовують негативні наслідки до
отримувача оподатковуваної ПДВ
поставки, який повністю виконав свої
зобов'язання, за дії або бездіяльність
постачальника, який перебував поза
межами контролю отримувача і у
відношенні якого у нього не було
засобів перевірки та забезпечення його
виконання, то такі владні органи
порушують справедливий баланс, який
має підтримуватися між вимогами
суспільних інтересів та вимогами
захисту права власності.

З урахуванням вищезазначеного суд
доходить висновку, що податкове
повідомлення-рішення форми «Р» від
11.07.2014 року за № про збільшення
Товариству з обмеженою
відповідальністю «Траксервіс» суми
грошового зобов'язання за платежем
податок на додану вартість із
вироблених в Україні товарів, за
основним платежем в розмірі 9 631 грн. та
за штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами) в сумі 2 408 грн. - прийняте
Західно-Донбаською об'єднаною
державною податковою інспекцією
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області не на
підставі, не у межах повноважень та не у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з порушенням
використаного повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
необґрунтовано, тобто без врахування
усіх обставин, які мають значення для
прийняття рішення; не добросовісно та
не розсудливо, а тому підлягає
скасуванню.

Відповідно до ст. 19 Конституції України
правовий порядок в Україні ґрунтується
на засадах, відповідно до яких ніхто не
може бути примушений робити те, що не
передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено,
що суд при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого органи державної влади, органи
місцевого самоврядування, їхні
посадові і службові особи зобов'язані
діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідач як суб'єкт владних
повноважень не довів правомірність
своїх дій та рішень, а тому позов
підлягає задоволенню у повному обсязі.

Позивачем під час подання
адміністративного позову сплачено
судовий збір в розмірі 182 грн. 70 коп., що
підтверджується квитанцією № 12856820 від
05.08.2014р.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства України
якщо судове рішення ухвалене на
користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Тому згідно із ч. 1 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства України
судовий збір в розмірі 182 грн. 70 коп.
присуджується на користь позивача за
рахунок Державного бюджету України.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 2, 9, 11, 70-71, 86, 94, 160-163, 167, 186, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Траксервіс» до Західно-Донбаської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області про визнання нечинним та
скасування податкового
повідомлення-рішення - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення - рішення
Західно-Донбаської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області форми «Р»
від 11.07.2014 року за № про
збільшення Товариству з обмеженою
відповідальністю «Траксервіс» суми
грошового зобов'язання за платежем
податок на додану вартість із
вироблених в Україні товарів, за
основним платежем в розмірі 9 631 грн. та
за штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами) в сумі 2 408 грн.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «Траксервіс» (код за
) суму судового збору в
розмірі 182 грн. 70 коп. сплачену
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Траксервіс» згідно
квитанції № 12856820 від 05.08.2014р.

Копію постанови направити сторонам по
справі.

Постанова суду може бути оскаржена до
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду через
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд в порядку та в
строки, встановленні статтею 186 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Повний текст постанови викладений
протягом п'яти днів.

Суддя
Е.О. Юрков