Справа № 826/11458/14
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2014-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 вересня 2014 року 10:40 №
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючої судді
Кузьменко А.І., при секретарі Яцюті М.С.,
розглянувши у письмовому провадженні
адміністративну справу
за позовомПриватного підприємства
«Румб Плюс»доДержавної податкової
інспекції у Дніпровському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києвіпро визнання протиправними
та скасування податкових повідомлень -
рішень, В С Т А Н О В И В:
Приватне підприємство «Румб Плюс»
(далі по тексту - позивач, ПП «Румб
Плюс») звернулось до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції у Дніпровському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві (далі по тексту -
ДПІ у Дніпровському районі ГУ
Міндоходів у м. Києві) про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень - рішень від 22
Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 14 серпня 2014 року
відкрито провадження в
адміністративній справі та призначено
її до судового розгляду на 02 вересня 2014
У судовому засіданні 02 вересня 2014 року
представник позивача наполягав на
задоволенні позову з викладених у
ньому підстав. Представник відповідача
проти задоволення позову заперечував з
огляду на його необґрунтованість.
У порядку частини 4 статті 122 Кодексу
адміністративного судочинства України
представники сторін надали суду
клопотання про розгляд справи у
порядку письмового провадження, що
стало підставою для постановлення
судом 02 вересня 2014 року ухвали про
перехід до розгляду справи в
письмовому провадженні.
04 вересня 2014 року позивачем через
канцелярію суду подано додаткові
пояснення по справі з додатками.
Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, Окружний адміністративний суд
міста Києва встановив наступне.
На підставі наказу від 16 квітня 2014 року
№736, згідно з підпунктом 78.1.1 пункту 78.1
статті 78, пунктом 79.1 статті 79
Податкового кодексу України
працівником ДПІ у Дніпровському районі
ГУ Міндоходів у м. Києві проведена
документальна позапланова невиїзна
перевірка ПП «Румб Плюс» з питань
дотримання вимог податкового
законодавства по взаємовідносинам з ПП
серпня 2011 року по 30 листопада 2012 року.
За результатами перевірки складено Акт
№895/26-53-22-01-21-35728001 від 07 травня 2014 року
(далі по тексту - Акт перевірки), в якому
зазначено про порушення позивачем
- пункту 138.2 статті 138, підпункту 139.1.9
пунктів 139.1 статті 139 Податкового
кодексу України, що призвело до
заниження податку на прибуток в
- пунктів 198.1, 198.3, 198.6. статті 198, пунктів
200.1, 200.2, 200.3, 200.4 статті 200 Податкового
кодексу України, що призвело до
заниження податку на додану вартість
серпні 2011 року на суму 4517,00 грн.,
Не погоджуючись з висновками,
викладеними в Акті перевірки, ПП «Румб
Плюс» подало письмові заперечення, за
результатами розгляду яких листом від
платника податків повідомлено про
внесення виправлень у Акт перевірки,
врахування доданих до заперечень
документів та залишення без змін
висновків, викладених в Акті перевірки.
22 травня 2014 року на підставі Акту
перевірки згідно з підпунктом 54.3.2
пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу
України та відповідно до абзаців 1, 2
пункту 123.1 статті 123 названого кодексу
ДПІ у Дніпровському районі ГУ
Міндоходів у м. Києві винесено
податкові повідомлення - рішення:
грошового зобов'язання по податку на
додану вартість за основним платежем у
грошового зобов'язання по податку на
прибуток підприємств за основним
штрафними (фінансовими) санкціями у
розмірі 8575,00 грн.
Не погоджуючись з податковими
повідомленнями - рішеннями ПП «Румб
Плюс» звернулось зі скаргами до
Головного управління Міндоходів у
місті Києві та Міністерства доходів і
За результатами розгляду зазначених
скарг рішеннями від 11 липня 2014 року
№6200/10/26-15-10-06-15 та від 30 липня 2014 року
№596/6/99-99-10-01-15 відповідно у їх
задоволенні відмовлено, а податкові
повідомлення - рішення залишено без
Посилаючись на безпідставність та
необґрунтованість висновків
податкового органу, що стали підставою
для збільшення сум грошових
зобов'язань по податку на прибуток
підприємств та податку на додану
вартість, ПП «Румб Плюс» звернулось з
відповідним позовом до суду.
В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач посилається на те, що висновки
податкового органу, викладені в Акті
перевірки, документально та нормативно
не підтверджуються. Зокрема, позивач
наголошує на наступному: в Акті
перевірки не зазначено про недоліки в
оформленні первинної документації,
складеної у зв'язку з виконанням
договору, укладеного між позивачем та
ПП «Лєпта»; на момент укладення та
виконання зазначеного договору його
Сторони (як Перевізник, так і
експедитор) були належним чином
зареєстровані як юридичні особи та
платники податку на додану вартість,
мали необхідні дозвільні документи.
Таким чином, висновки ДПІ у
Дніпровському районі ГУ Міндоходів у м.
Києві, що викладені в Акті перевірки, з
посиланнями на недостовірні докази є
безпідставними та необґрунтованими, а
спірні податкові повідомлення -
рішення такими, що винесенні без
належних на то правових підстав. Крім
того, ПП «Румб Плюс» в обґрунтування
своєї позиціє посилається на порушення
податковим органом приписів
Податкового кодексу України щодо
порядку призначення та проведення
перевірок, а саме відсутності у
останнього підстав для її проведення.

Відповідач проти позову заперечував
посилаючись на те, що висновки Акта
перевірки являються правомірними та
ґрунтуються на достовірних і належних
доказах, а саме згідно інформації, яка
містилась у постанові слідчого СГ -
старшого слідчого слідчого управління
фінансових розслідувань Броварської
ОДПІ ГУ Міндоходів у Київській області
про призначення позапланової
документальної перевірки ПП «Лєпта» по
матеріалам кримінального провадження
№0000094 від 12 вересня 2013 року за
фактом вчинення кримінальних
правопорушень, передбачених частиною 5
статті 27, частиною 3 статті 212 та
частиною 2 статті 205 КК України, в ході
досудового слідства встановлено, що
групою осіб створено ряд суб'єктів
підприємницької діяльності, одним з
яких є ПП «Лєпта» (), з
метою прикриття незаконної діяльності
шляхом використання їх реквізитів та
банківських рахунків у злочинних
операціях зі створення штучної
документації, видимості здійснення
фінансово-господарських операцій для
незаконного завищення валових витрат з
податку на прибуток підприємств та
податкового кредиту з податку на
додану вартість підприємствам
реального сектору економіки. Наведене
також підтверджується протоколами
допиту в якості свідків ОСОБА_1, яка
згідно реєстраційних документів є
засновником та директором ПП «Лєпта»
та ОСОБА_2 Крім того, до ДПІ у
Дніпровському районі ГУ Міндоходів у м.
Києві з ДПІ у Святошинському районі ГУ
Міндоходів у м. Києві надійшов Акт від 20
грудня 2013 року №370/26-57-22-03-07/31758975 «Про
результати документальної
позапланової невиїзної перевірки ПП
«Лєпта» з питань дотримання вимог
податкового та іншого законодавства і
правильності визначення об'єкту
оподаткування з податку на додану
вартість при вчиненні всіх правочинів
та проведенні господарських операцій з
купівлі товарів (робіт, послуг) та їх
подальшого продажу за період з 01 лютого
2011 року по 30 жовтня 2013 року», в якому
зазначено, що на момент проведення
перевірки первинні та інші документи
по ПП «Лєпта» відсутні, а підприємство
за адресою, зазначеною в реєстраційних
документах, не знаходиться.

Надаючи правову оцінку позовним
вимогам, суд приходить до наступного.

Основним нормативно-правовим актом, що
врегульовує спірні правовідносини є
Податковий кодекс України від 02.12.2010р.
№2755-VI з наступними змінами та
доповненнями у редакції на час
виникнення спірних правовідносин (далі
по тексту - ПК України).

В розумінні підпункту 14.1.27 пункту 14.1.
статті 14 ПК України витрати - це сума
будь-яких витрат платника податку у
грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних
для провадження господарської
діяльності платника податку, в
результаті яких відбувається
зменшення економічних вигод у вигляді
вибуття активів або збільшення
зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Згідно підпункту 14.1.36 названої статті
господарська діяльність - діяльність
особи, що пов'язана з виробництвом
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
і проводиться такою особою самостійно
та/або через свої відокремлені
підрозділи, а також через будь-яку іншу
особу, що діє на користь першої особи,
зокрема за договорами комісії,
доручення та агентськими договорами.

Відповідно до пункту 138.1. статті 138 ПК
України витрати, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування,
складаються із: витрат операційної
діяльності, які визначаються згідно з
пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 -
138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї
статті:

- інших витрат, визначених згідно з
пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6
пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї
статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею
141 цього Кодексу;

- крім витрат, визначених у пунктах
138.3 цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

Витрати операційної діяльності
включають собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг та інші витрати беруться для
визначення об'єкта оподаткування з
урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї
статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140,
статей 142 і 143 та інших статей цього
Кодексу, які прямо визначають
особливості формування витрат
платника податку (підпункт 138.1.1. пункту
138.1. статті 138 ПК України).

Згідно абзацу 1 пункту 138.2. статті 138
названого Кодексу витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом ІІ
цього Кодексу.

У той же час, підпунктом 139.1.9. пункту 139.1.
статті 139 ПК України визначено, що не
включаються до складу витрат витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Отже, наведені правові норми
дозволяють платнику податку формувати
валові витрати у зв'язку з реальним
придбанням товарів (робіт, послуг) з
метою їх використання в своїй
господарській діяльності що, в першу
чергу, має підтверджуватись належним
чином оформленими первинними
документами. Документи, які не мають
статус первинних, самі по собі не
можуть підтверджувати реальність
здійснення господарської операції та,
відповідно, валові витрати. При цьому
неодмінною характерною рисою
господарської діяльності в рамках
податкових відносин є її направлення
на отримання доходу в грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах.

Крім цього, податковим кредитом у
розумінні підпункту 14.1.181. пункту 14.1.
статті 14 ПК України визнається сума, на
яку платник податку на додану вартість
має право зменшити податкове
зобов'язання звітного (податкового)
періоду, визначена згідно розділу V
цього Кодексу.

Відповідно до підпункту «а» пункту 198.1.
статті 198 ПК України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та послуг.

В силу пункту 198.2. названої статті датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг або
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.3. статті 198 ПК
України податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1. статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Пунктом 198.6. статті 198 ПК України
встановлено, що не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11. статті 201 цього Кодексу.

Платник податку зобов'язаний надати
покупцю (отримувачу) на його вимогу
підписану уповноваженою платником
особою та скріплену печаткою податкову
накладну, у якій зазначаються в окремих
рядках такі обов'язкові реквізити: а)
порядковий номер податкової накладної;
б) дата виписування податкової
накладної; в) повна або скорочена назва,
зазначена у статутних документах
юридичної особи або прізвище, ім'я та по
батькові фізичної особи,
зареєстрованої як платник податку на
додану вартість, - продавця
товарів/послуг; г) податковий номер
платника податку (продавця та покупця);
ґ) місцезнаходження юридичної особи -
продавця або податкова адреса фізичної
особи - продавця, зареєстрованої як
платник податку; д) повна або скорочена
назва, зазначена у статутних
документах юридичної особи або
прізвище, ім'я та по батькові фізичної
особи, зареєстрованої як платник
податку на додану вартість, - покупця
(отримувача) товарів/послуг; е) опис
(номенклатура) товарів/послуг та їх
кількість, обсяг; є) ціна постачання без
урахування податку; ж) ставка податку
та відповідна сума податку в цифровому
значенні; з) загальна сума коштів, що
підлягають сплаті з урахуванням
податку; и) вид цивільно-правового
договору; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД
(для підакцизних товарів та товарів,
ввезених на митну територію України)
(пункт 201.1. статті 201 ПК України).

Форма та порядок заповнення податкової
накладної затверджуються центральним
органом державної податкової служби.

В силу пункту 201.4. статті 201 ПК України
податкова накладна виписується у двох
примірниках у день виникнення
податкових зобов'язань продавця.
Оригінал податкової накладної
видається покупцю, копія залишається у
продавця товарів/послуг.

Податкова накладна є податковим
документом і одночасно відображається
у податкових зобов'язаннях і реєстрі
виданих податкових накладних продавця
та реєстрі отриманих податкових
накладних покупця (пункту 201.6. статті 201
ПК України).

Згідно з пунктом 201.7. статті 201 ПК
України податкова накладна
виписується на кожне повне або
часткове постачання товарів/послуг, а
також на суму коштів, що надійшли на
поточний рахунок як попередня оплата
(аванс).

Наступним пунктом названої статті
встановлено, що право на нарахування
податку та складання податкових
накладних надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку в
порядку, передбаченому статтею 183 цього
Кодексу.

Відповідно до пункту 201.10. статті 201 ПК
України податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

Згідно з пунктом 2 Порядку заповнення
податкової накладної, затвердженого
Наказом Державної податкової
адміністрації України від 21 грудня 2010
року № 969, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 29 грудня
2010 року за № 1401/18696, (який набрав
чинності 10 січня 2011 року та втратив
чинність 16 грудня 2011 року) (далі -
Порядок №969) та пунктом 1 Порядку
заповнення податкової накладної,
затвердженого Наказом Міністерства
фінансів України від 01 листопада 2011
року № 1379, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 22
листопада 2011 року за № 1333/20071, (який
набрав чинності 16 грудня 2011 року та був
чинний до 14 січня 2014 року) (далі по
тексту - Порядок №1379) податкову
накладну складає особа, яка
зареєстрована як платник податку в
податковому органі та якій присвоєно
індивідуальний податковий номер
платника податку на додану вартість.

Пунктами 4 та 5 названих Порядків
встановлено, що сплачена (нарахована)
сума податку на додану вартість у
податковій накладній повинна
відповідати сумі податкових
зобов'язань з постачання
товарів/послуг продавця у реєстрі
виданих та отриманих податкових
накладних.

В силу пунктів 6.2. пункту 6 Порядку №969
та Порядку №1379 податкова накладна є
підставою на віднесення до податкового
кредиту витрат по сплаті податку на
додану вартість у покупця,
зареєстрованого як платник податку.

Отже, виходячи з аналізу наведених норм
в сукупності, Податковим кодексом
України визначено окремі випадки, за
яких неможливе формування податкового
кредиту, зокрема, це відсутність
зв'язку з господарською діяльністю,
фіктивність операцій (відсутність
поставок), відсутність податкової
правосуб'єктності, відсутність на
момент перевірки податкових накладних
або видача їх особою, яка не є платником
податку на додану вартість.

Таким чином, із зазначеного вище також
випливає й те, що при дослідженні факту
здійснення господарської операції,
оцінці підлягають відносини
безпосередньо між учасниками тієї
операції, на підставі якої сформовані
дані податкового обліку.

Відповідно до частини 2 статті 3 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні» від
16.07.1999р. №996-XIV з наступними змінами та
доповненнями у редакції на час
виникнення спірних правовідносин (далі
по тексту - Закон України від 16.07.1999р.
№996-XIV), який визначає правові засади
регулювання, організації, ведення
бухгалтерського обліку та складання
фінансової звітності в Україні,
бухгалтерський облік є обов'язковим
видом обліку, який ведеться
підприємством. Фінансова, податкова,
статистична та інші види звітності, що
використовують грошовий вимірник,
ґрунтуються на даних бухгалтерського
обліку.

В розумінні названого Закону первинний
документ це документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

Згідно з частою 1 статті 9 Закону
України від 16.07.1999р. №996-XIV підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції
(частина 2 зазначеної статті).

За приписами частини 3, 4 та 5 статті 9
Закону України від 16.07.1999р. №996-XIV
інформація, що міститься у прийнятих до
обліку первинних документах,
систематизується на рахунках
бухгалтерського обліку в регістрах
синтетичного та аналітичного обліку
шляхом подвійного запису їх на
взаємопов'язаних рахунках
бухгалтерського обліку. Регістри
бухгалтерського обліку повинні мати
назву, період реєстрації господарських
операцій, прізвища і підписи або інші
дані, що дають змогу ідентифікувати
осіб, які брали участь у їх складанні.
Господарські операції повинні бути
відображені в облікових регістрах у
тому звітному періоді, в якому вони
були здійснені.

Отже, виходячи з аналізу зазначених
норм Закону, облік господарських
операцій здійснюється у регістрах
синтетичного та аналітичного обліку
шляхом подвійного запису їх на
взаємопов'язаних рахунках
бухгалтерського обліку.

Відповідно до пункту 2.1 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24 травня 1995 року №88,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 5 червня 1995 року за
№168/704 з наступними змінами та
доповненнями в редакції на момент
виникнення спірних правовідносин (далі
по тексту - Положення №88), яке
встановлює порядок створення,
прийняття і відображення у
бухгалтерському обліку, а також
зберігання первинних документів,
облікових регістрів, бухгалтерської
звітності підприємствами, їх
об'єднаннями та госпрозрахунковими
організаціями (крім банків) незалежно
від форм власності (підприємства),
установ та організацій, основна
діяльність яких фінансується за
рахунок коштів бюджету (установи),
первинні документи це документи,
створені у письмовій або електронній
формі, що фіксують та підтверджують
господарські операції, включаючи
розпорядження та дозволи
адміністрації (власника) на їх
проведення.

Господарські операції це факти
підприємницької та іншої діяльності,
що впливають на стан майна, капіталу,
зобов'язань і фінансових результатів.

Первинні документи повинні бути
складені у момент проведення кожної
господарської операції або, якщо це
неможливо, безпосередньо після її
завершення. При реалізації товарів за
готівку допускається складання
первинного документа не рідше одного
разу на день на підставі даних касових
апаратів, чеків тощо (пункт 2.2 названого
Положення).

В силу пункту 2.4. Положення №88 первинні
документи повинні мати такі
обов'язкові реквізити: найменування
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), дата і місце складання, зміст та
обсяг господарської операції, одиниця
виміру господарської операції (у
натуральному та/або вартісному виразі),
посади і прізвища осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення, особистий
чи електронний підпис або інші дані, що
дають змогу ідентифікувати особу, яка
брала участь у здійсненні
господарської операції.

Залежно від характеру операції та
технології обробки даних до первинних
документів можуть бути включені
додаткові реквізити: ідентифікаційний
код підприємства, установи з
Державного реєстру, номер документа,
підстава для здійснення операцій, дані
про документ, що засвідчує
особу-одержувача тощо.

Усі первинні документи, облікові
регістри і бухгалтерська звітність
повинні складатись українською мовою.
Поряд з українською мовою може
застосовуватися інша мова у порядку,
визначеному статтею 11 Закону України
«Про мови в Україні» (пункт 1.3.
Положення №88).

Аналіз наведених норм свідчить про те,
що валові витрати та податковий кредит
для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток та
податком на додану вартість мають бути
фактично понесені (сплачені) і
підтверджені належним чином
складеними первинними документами, що
відображають реальність господарської
операції, яка є підставою для
формування податкового обліку
платника податків, що також
узгоджується з позицією Вищого
адміністративного суду України,
викладеною в листі від 02 червня 2011 року
№742/11/13-11.

Так, в ході судового розгляду справи
судом встановлено, що 01 серпня 2011 року
між ПП «Лєпта», як перевізником, та ПП
«Румб Плюс», як замовником, укладено
договір №0108/4 перевезення вантажів
автомобільним транспортом, згідно з
яким в порядку та на умовах, визначених
договором, перевізник бере на себе
зобов'язання виконувати перевезення
вантажів експедитора, а експедитор
зобов'язується сплачувати за такі
перевезення встановлену сторонами
плату.

В пунктах 2.1 та 2.2 договору визначено, що
кожне окреме перевезення здійснюється
на підставі заявки, яка є невід'ємною
частиною даного договору. Найменування
вантажу та умови його перевезення, час
і місце надання автотранспорту та інша
необхідна інформація узгоджується
сторонами шляхом підписання заявки.

Так, між сторонами підписані
договори-заявки від 01 серпня 2011 року №
2126, №2127, №2128, від 02 серпня 2011 року № 2137,
№2138, від 03 серпня 2011 року № 2156, № 2158,
№2159, від 27 жовтня 2011 року № 2714, від 01
листопада 2011 року № 2753, № 2754, № 2755, № 2756,
№2757, № 2760, №2761, №2763, від 02 листопада 2011
року №2767, №2770, №2773, від 03 листопада 2011
року №2780, №2781, №2782, від 04 листопада 2011
року № 2784, №2785, №2786, №2787, №2789, №2790, №2791,
№2792, №2793, від 05 листопада 2011 року №2794,
від 07 листопада 2011 року №2795, №2803, №2805,
№2806, від 08 листопада 2011 року №2807, №2809,
№2811, від 09 листопада 2011 року №2817, №2820,
№2823, №2825, від 10 листопада 2011 року №2827,
№2829, №2832, №2833, від 11 листопада 2011 року
№2837, №2840, №2843, №2845, №2846, №2847, №2851, від 17
листопада 2011 року №2886, від 01 листопада
2012 року №8155, №8160, №8162, №8165, від 02
листопада 2012 року №8167, від 04 листопада
2012 року № 8180, від 05 листопада 2012 року №
8182, № 8183, № 8185, № 8187, № , від 06 листопада
2012 року № 8212, № 8215, № 8217, № 8218, № 8227, №
8237, № 8240, від 07 листопада 2012 року № 8250,
№ 8253, № 8255, від 09 листопада 2011 року № 8330,
від 23 листопада 2012 року № 8522, № 8523,
згідно з якими ПП «Лєпта» зобов'язано
надати позивачу послуги з
автоперевезення товару по території
України.

На виконання умов ПП «Лєпта» виписано
рахунки фактури №СФ-0108/4 від 01 серпня 2011
року на загальну суму 27100,00 грн., в тому
числі ПДВ 4516,67 грн., №СФ-2411/2 від 24
листопада 2011 року на суму 31000,00 грн. в
тому числі ПДВ 5166,67 грн., №СФ-2511/2 від 25
листопада 2011 року на суму 35000,00 грн. в
тому числі ПДВ 5833,33 грн., №СФ-2811/1 від 28
листопада 2011 року на 45000,00 грн. в тому
числі ПДВ 7500,00 грн., №СФ-2811/52 від 28
листопада 2011 року на суму 46000,00 грн. в
тому числі ПДВ 7666,67 грн., №СФ-1122/1 від 22
листопада 2012 року на суму 49000,00 грн. в
тому числі ПДВ 8166,67 грн., №СФ-1123/1 від 23
листопада 2012 року на суму 49000,00 грн. в
тому числі ПДВ 8166,67 грн.

Також між ПП «Лєпта» та ПП «Румб Плюс»
підписані акти здачі-прийняття робіт
(надання послуг) № ОУ-0108/4 від 04 серпня
2011 року, №ОУ-2411/2 від 24 листопада 2011
року, №ОУ-2511/2 від 25 листопада 2011року,
№ОУ-2811/1 від 28 листопада 2011 року,
№ОУ-2811/2 від 28 листопада 2011 року,
№ОУ-1122/1 від 22 листопада 2012 року,
№ОУ-1123/1 від 23 листопада 2012 року, згідно
з якими виконавцем надані послуги з
автоперевезення по Україні.

На виконання умов договору ПП «Лєпта»
виписало на користь позивача податкові
накладні:

- № 16 від 04 серпня 2011 року на загальну
суму 27100,00 грн., в тому числі ПДВ 4516,67
грн.,

- № 69 від 24 листопада 2011 року на
загальну суму 31000,00 грн., в тому числі
ПДВ 5166,67 грн.,

- № 73 від 25 листопада 2011 року на
загальну суму 35000,00 грн., в тому числі
ПДВ 5833,33 грн.,

- №76 від 28 листопада 2011 року на загальну
суму 45000,00 грн., в тому числі ПДВ 7500,00
грн.,

- 77 від 28 листопада 2011 року на загальну
суму 46000,00 грн., в тому числі ПДВ 7666,67
грн.,

- № 33 від 22 листопада 2012 року на
загальну суму 49000,00 грн., в тому числі
ПДВ 8166,67 грн.,

- № 34 від 23 листопада 2012 року на
загальну суму 49000,00 грн., в тому числі
ПДВ 8166,67 грн.

На підтвердження оплати наданих ПП
«Лєпта» транспортних послуг, позивачем
надано копії платіжних доручень №2979
від 04 серпня 2011 року на суму 27100,00 грн.,
№3243 від 25 листопада 2011 року на суму
66000,00 грн., №3246 від 28 листопада 2011 року
на суму 91000,00 грн., №6 від 26 листопада 2012
року на суму 70500,00 грн., №8 від 27
листопада 2012 року на суму 27500,00 грн.

За результатами дослідження вище
перелічених первинних і розрахункових
документів суд дійшов висновку, що вони
оформлені у відповідності до вимог
Закону України від 16.07.1999р. № 996-ХІV та
Положення № 88, а наявні в матеріалах
справи податкові накладні, що були
виписані контрагентом на ім'я позивача
за результатами виконання робіт, за
своїм змістом цілком відповідають
вимогам пункту 201.1 статті 201 ПК України.

Крім того, суд вважає за необхідне
зауважити, що правові та організаційні
засади транспортно-експедиторської
діяльності в Україні визначаються
Законом України «Про
транспортно-експедиторську
діяльність» від 01.07.2004р. №1955-IV з
наступними змінами та доповненнями у
редакції на час виникнення спірних
правовідносин (далі - Закон України від
01.07.2004р. №1955-IV).

Абзацом 3 частини 1 статті 1 названого
Закону встановлено, що
транспортно-експедиторська послуга -
робота, що безпосередньо пов'язана з
організацією та забезпеченням
перевезень експортного, імпортного,
транзитного або іншого вантажу за
договором транспортного
експедирування.

Відповідно до статті 9 Закону України
від 01.07.2004р. №1955-IV за договором
транспортного експедирування одна
сторона (експедитор) зобов'язується за
плату і за рахунок другої сторони
(клієнта) виконати або організувати
виконання визначених договором послуг,
пов'язаних з перевезенням вантажу
(частина перша). Договір транспортного
експедирування укладається у
письмовій формі (частина друга).

Перелік істотних умов договору
транспортного експедирування
визначений частиною 3 названої статті,
а саме: відомості про сторони договору:
для юридичних осіб - резидентів
України: найменування,
місцезнаходження та ідентифікаційний
код в Єдиному державному реєстрі
підприємств та організацій України;
для юридичних осіб - нерезидентів
України: найменування,
місцезнаходження та державу, де
зареєстровано особу; для фізичних осіб
- громадян України: прізвище, ім'я, по
батькові, місце проживання із
зазначенням адреси та індивідуальний
ідентифікаційний номер у Державному
реєстрі фізичних осіб - платників
податків та інших обов'язкових
платежів; для фізичних осіб - іноземців,
осіб без громадянства: прізвище, ім'я,
по батькові (за наявності), адресу місця
проживання за межами України; вид
послуги експедитора; вид та
найменування вантажу; права, обов'язки
сторін; відповідальність сторін, у тому
числі в разі завдання шкоди внаслідок
дії непереборної сили; розмір плати
експедитору; порядок розрахунків;
пункти відправлення та призначення
вантажу; порядок погодження змін
маршруту, виду транспорту, вказівок
клієнта; строк (термін) виконання
договору; а також усі ті умови, щодо
яких за заявою хоча б однієї із сторін
має бути досягнуто згоди.

Також названою правовою нормою
передбачено, що для систематичного
надання послуг експедитора можуть
укладатися довгострокові (генеральні)
договори транспортного
експедирування. Підтвердженням витрат
експедитора є документи (рахунки,
накладні тощо), видані суб'єктами
господарювання, що залучалися до
виконання договору транспортного
експедирування, або органами влади.

Згідно з частиною 10 статті 9 Закону
України від 01.07.2004р. №1955-IV перевезення
вантажів супроводжується
товарно-транспортними документами,
складеними мовою міжнародного
спілкування залежно від обраного виду
транспорту або державною мовою, якщо
вантажі перевозяться в Україні. Такими
документами можуть бути: авіаційна
вантажна накладна (Air Waybill); міжнародна
автомобільна накладна (CMR); накладна
СМГС (накладна УМВС); коносамент (Bill of
Lading); накладна ЦІМ (CIM); вантажна
відомість (Cargo Manifest); інші документи,
визначені законами України.

Факт надання послуги експедитора при
перевезенні підтверджується єдиним
транспортним документом або
комплектом документів (залізничних,
автомобільних, авіаційних накладних,
коносаментів тощо), які відображають
шлях прямування вантажу від пункту
його відправлення до пункту його
призначення.

Із долучених до справи договорів -
заявок за період з серпня 2011 року по
листопад 2012 року, які скріплені
печатками ПП «Румб Плюс» та ПП «Лєпта»,
вбачається, що у вказаних заявках
обумовлено сторонами місце
завантаження - розвантаження товару,
визначено вид товару, його вагу,
замовника транспортно-експедиційних
послуг, вид послуги, розмір плати
експедитору, тощо.

На підтвердження економічної
доцільності та необхідності укладення
договору з ПП «Лєпта» позивачем надано
копії договорів на перевезення
вантажів №2073 від 11 травня 2011 року, №2034
від 02 березня 2012 року, укладені з ВАТ
«Жидачівський целюлозно-паперовий
комбінат», договору транспортного
експедирування №240 Ж/Л від 25 липня 2011
року, укладений з ТОВ «Основа Папір»,
договору №46/ТЕ про надання
транспортних послуг від 01 грудня 2011
року, укладеного з ПАТ «Кондитерська
фабрика «Лагода», договору №874/2 про
надання транспортно-експедиційних
послуг від 01 грудня 2010 року, укладеного
з ТОВ «Трипільський пакувальний
комбінат», договору №321/47/0111 на
перевезення та
транспортно-експедиційне
обслуговування вантажів від 14 січня 2011
року, №2210/47/1211 на перевезення та
транспортно-експедиційне
обслуговування вантажів від 27 грудня
2011 року, укладені з ПАТ «Київський
картонно-паперовий комбінат», договору
перевезення автомобільним транспортом
по Україні №АБ-0699/11 від 29 листопада 2011
року, укладеного з ТОВ «Аерок».

Також представником позивача надано
товарно-транспортні накладні, на
підставі яких здійснювалося
перевезення вантажу замовників, з яких
вбачається, що перевезення вантажу
здійснювалось водіями та автомобілями,
які зазначені в договорах - заявках,
підписаних між позивачем та ПП «Лєпта».

Аналізуючи посилання відповідача, як
на підставу правомірності збільшення
грошових зобов'язань з податку на
додану вартість та податку на прибуток
приватних підприємств, на постанову
про призначення позапланової
документальної перевірки ПП «Лєпта»
від 12 вересня 2012 року, в якій зазначено,
що в ході здійснення досудового
розслідування у кримінальному
провадженню №0000094 встановлено
створення ряду суб'єктів
підприємницької діяльності (юридичних
осіб) в тому числі ПП «Лєпта» з метою
прикриття незаконної діяльності,
шляхом використання їх реквізитів та
банківських рахунків у злочинних
схемах із створення штучної
документації, видимості здійснення
фінансово-господарських операцій для
незаконного завищення валових витрат
з податку на прибуток підприємств та
податкового кредиту з податку на
додану вартість підприємствам
реального сектору економіки, суд
вважає за необхідне звернути увагу на
наступне.

Як вбачається зі змісту Акту від 20
грудня 2013 року №370/26-57-22-03-07/31758975 «Про
результати документальної
позапланової невиїзної перевірки ПП
«Лєпта» з питань дотримання вимог
податкового та іншого законодавства і
правильності визначення об'єкту
оподаткування з податку на додану
вартість при вчиненні всіх правочинів
та проведенні господарських операцій з
купівлі товарів (робіт, послуг) та їх
подальшого продажу за період з 01 лютого
2011 року по 30 жовтня 2013 року», складеного
ДПІ у Святошинському районі ГУ
Міндоходів у м. Києві на підставі
зазначеної вище постанови слідчого,
копія якого надана представником
відповідача на вимогу суду, висновок
податкового органу щодо не
підтвердження реальності здійснення
господарських операцій з придбання та
продажу товарів (робіт, послуг)
ґрунтується на показаннях свідків
ОСОБА_1, яка згідно реєстраційних
документів є засновником та керівником
ПП «Лєпта», та громадянина ОСОБА_2, за
пропозицією якого ОСОБА_1
зареєструвала зазначене підприємство.

Однак, до названих відомостей суд
ставиться критично та не приймає їх до
уваги, оскільки такі ще підлягають
перевірці в рамках досудового
розслідування, а єдиним документом на
підтвердження встановлених обставин є
вирок суду, постановлений за
результатами розгляду відповідної
справи, який набрав законної сили.

Також під час розгляду справи
відповідачем не надано доказів
відсутності у контрагента позивача
спеціальної податкової
правосуб'єктності на момент укладення
і виконання вищевказаного договору,
зокрема того, що ПП «Лєпта» не було
зареєстровано в якості платника
податку на додану вартість або того, що
його реєстрація платником податку на
додану вартість була анульована в
період виконання спірного правочину.
Відтак, наявні в матеріалах справи
копії податкових накладних, на
підставі яких позивач сформував
податковий кредит за серпень, листопад
2011 року та листопад 2012 року,
відповідають вимогам, встановленим
статтею 201 ПК України.

В силу пункту 15.1 статті 15 ПК України
платниками податків визнаються
фізичні особи (резиденти і нерезиденти
України), юридичні особи (резиденти і
нерезиденти України) та їх
відокремлені підрозділи, які мають,
одержують (передають) об'єкти
оподаткування або провадять
діяльність (операції), що є об'єктом
оподаткування згідно з цим Кодексом
або податковими законами, і на яких
покладено обов'язок із сплати податків
та зборів згідно з цим Кодексом.

Частиною 2 статті 61 Конституції України
встановлений індивідуальний характер
юридичної відповідальності.

Так, безпосередньо в Акті перевірки не
наведено правову норму, в силу якої на
платника податку (покупця - позивача)
покладена відповідальність за
недекларування та несплату податкових
зобов'язань платниками податків -
контрагентами (постачальниками),
шляхом позбавлення його права на
податковий кредит та валові витрати.

Згідно правової позиції Вищого
адміністративного суду України,
викладеної в його ухвалі від 10 жовтня
2012 року за № К-24491/10, «за умови не
встановлення податковим органом
наявності замкнутої схеми руху
грошових коштів, яка б могла свідчити
про узгодженість дій позивача та його
постачальників по ланцюгу для
одержання підприємством незаконної
податкової вигоди, останнє не може
зазнавати негативних наслідків
внаслідок діянь інших осіб, що
перебувають поза межами його впливу.
Поняття «добросовісний платник», яке
вживається у сфері податкових
правовідносин, не передбачає
виникнення у платника додаткового
обов'язку з контролю за дотриманням
його постачальниками правил
оподаткування, а сам платник не
наділений повноваженнями податкового
контролю для виконання функцій,
покладених на податкові органи, а тому
не може володіти інформацією відносно
виконання контрагентами податкових
зобов'язань».

Також, в іншій ухвалі Вищого
адміністративного суду України від 22
серпня 2012 року по справі № К/9991/14668/11,
суд, зокрема, вказує на те, що
витребування у контрагента документів
про державну реєстрацію і реєстрацію
платником податків на додану вартість
є достатнім доказом розумності дій та
обачності підприємства при обранні
того чи іншого контрагента.

Крім того, під час розгляду даної
справи суд враховує положення статті 8
Кодексу адміністративного судочинства
України, згідно якої суд застосовує
принцип верховенства права з
урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

Нормами частини 1 статті 17 Закону
України «Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини» від 23.02.2006р. № 3477-IV
визначено, що суди застосовують при
розгляді справ Конвенцію про захист
прав людини і основоположних свобод та
практику Європейського суду з прав
людини як джерело права.

Зокрема, при розгляді Європейським
судом з прав людини податкових спорів в
мотивувальній частині рішення
найчастіше застосовується стаття 1
Протоколу № 1 до Конвенції про захист
прав і основоположних свобод від 04
листопада 1950 року. Даною статтею
гарантується право на мирне володіння
своїм майном. У ній, зокрема, визначено,
що кожна фізична або юридична особа має
право мирно володіти своїм майном.
Ніхто не може бути позбавлений своєї
власності інакше як в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом і загальними принципами
міжнародного права.

У контексті податкових спорів (в т.ч.
даного конкретного спору) позбавлення
права отримати податкову вигоду
(податковий кредит) розглядається як
позбавлення власності.

Так, у своєму Рішенні від 09 січня 2007
року у справі «Інтерсплав проти
України» Європейський суд з прав
людини зазначає, що якщо державні
органи мають інформацію про
зловживання в системі оподаткування
конкретною компанією, вони повинні
застосовувати відповідні заходи саме
до цього суб'єкта, а не розповсюджувати
негативні наслідки на інших осіб при
відсутності зловживання з їх боку.

У Рішення цього ж суду у справі
«Булвес» АД проти Болгарії (2009 рік,
заява № 3991/03) наводяться висновки про
те, що позбавлення податковим органом
права платників податків ПДВ на
податковий кредит/бюджетне
відшкодування з причини виявлення
зловживань з боку їхніх постачальників
є порушенням статті 1 Протоколу до
Європейської конвенції про захист прав
людини та основоположних свобод. Адже
немає доказів залучення платника
податку на додану вартість до
протиправної діяльності, пов'язаної з
незаконним отриманням бюджетного
відшкодування, чи доказів того, що йому
було відомо/повинно було відомо про
таку діяльність його постачальників. В
цьому випадку недотримується принцип
пропорційності, тобто справедливого
балансу між вимогами публічного
інтересу та захистом прав приватних
осіб, у реалізації яких здійснюється
втручання держави.

В ході розгляду даної справи
відповідачем не було надано суду
будь-яких належних доказів нікчемності
правочину, укладеного між позивачем та
його контрагентом - перевізником, а
також жодних достовірних
документальних доказів на
підтвердження фактів підписання
документів щодо цього правочину не
уповноваженими на те особами.

Зокрема, в Акті перевірки відсутні
посилання на винесення вироків
посадовим особам контрагента позивача
за фактом ухиляння від сплати податків
в результаті конкретних господарських
операцій, або будь-які інші відомості,
які можуть бути визначені як підстави
та докази укладення угоди з метою, що
порушує публічний порядок.

В силу частини 1 статті 62 Конституції
України особа вважається невинуватою у
вчиненні злочину і не може бути піддана
кримінальному покаранню, доки її вину
не буде доведено в законному порядку і
встановлено обвинувальним вироком
суду. Аналогічну норму містить частина
2 статті 2 Кримінального кодексу
України.

Доказами в адміністративному
судочинстві, за визначенням частини 1
статті 69 Кодексу адміністративного
судочинства України, є будь-які
фактичні дані, на підставі яких суд
встановлює наявність або відсутність
обставин, що обґрунтовують вимоги і
заперечення осіб, які беруть участь у
справі, та інші обставини, що мають
значення для правильного вирішення
справи. Ці дані встановлюються судом на
підставі пояснень сторін, третіх осіб
та їхніх представників, показань
свідків, письмових і речових доказів,
висновків експертів.

У відповідності до частини 1 та 4 статті
70 цього Кодексу належними є докази, які
містять інформацію щодо предмету
доказування. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмету
доказування. Обставини, які за законом
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

При цьому, зокрема, у пункті 18 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
06.11.2009р. № 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» зазначено, що
при кваліфікації правочину за статтею
228 Цивільного кодексу України має
враховуватися вина, яка виражається в
намірі порушити публічний порядок
сторонами правочину або однією зі
сторін. Доказом вини може бути вирок
суду, постановлений у кримінальній
справі, щодо знищення, пошкодження
майна чи незаконного заволодіння ним
тощо.

Разом з тим, відповідачем не надано
суду будь-яких достовірних відомостей
з документальним підтвердженням про
притягнення до кримінальної
відповідальності або пред'явлення
обвинувачення посадовим особам
позивача або його контрагента,
безпосередньо відповідальних за
укладення і виконання спірного
правочину.

З урахуванням того, що по справі було
встановлено реальне здійснення
господарської операції та її зв'язок з
господарською діяльністю позивача,
наявність належним чином оформлених
первинних документів, податкових
накладних, виданих зареєстрованими
платниками податку на додану вартість,
суд дійшов висновку про протиправність
донарахування позивачу сум податку на
прибуток підприємства та податку на
додану вартість та застосування
штрафних (фінансових) санкцій спірними
податковими повідомленнями-рішеннями.

У той же час, суд не приймає до уваги
доводи позивача про порушення
відповідачем положень Податкового
кодексу України щодо порядку
проведення позапланової невиїзної
документальної перевірки.

Згідно вимог пункту 79.1 статті 79 ПК
України документальна невиїзна
перевірка здійснюється у разі
прийняття керівником контролюючого
органу рішення про її проведення та за
наявності обставин для проведення
документальної перевірки, визначених
статтями 77 та 78 цього Кодексу.
Документальна невиїзна перевірка
здійснюється на підставі зазначених у
підпункті 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 цього
Кодексу документів та даних, наданих
платником податків у визначених цим
Кодексом випадках, або отриманих в
інший спосіб, передбачений законом.

Положеннями пункту 79.2. названої статті
передбачено, що документальна
позапланова невиїзна перевірка
проводиться посадовими особами
контролюючого органу виключно на
підставі рішення керівника
контролюючого органу, оформленого
наказом, та за умови надіслання
платнику податків рекомендованим
листом із повідомленням про вручення
або вручення йому чи його
уповноваженому представнику під
розписку копії наказу про проведення
документальної позапланової невиїзної
перевірки та письмового повідомлення
про дату початку та місце проведення
такої перевірки.

Відповідно до підпункту 78.1.1 пункту 78.1.
статті 78 ПК України підставою для
проведення документальної
позапланової перевірки зазначено: за
наслідками перевірок інших платників
податків або отримання податкової
інформації виявлено факти, що свідчать
про можливі порушення платником
податків податкового, валютного та
іншого законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на
контролюючі органи, якщо платник
податків не надасть пояснення та їх
документальні підтвердження на
обов'язковий письмовий запит
контролюючого органу, в якому
зазначаються можливі порушення цим
платником податків податкового,
валютного та іншого законодавства
протягом 10 робочих днів з дня отримання
запиту.

Право контролюючих органів на
звернення до платників податків та
інших суб'єктів інформаційних відносин
із письмовим запитом про подання
інформації (вичерпний перелік та
підстави надання якої встановлено
законом), необхідної для виконання
покладених на контролюючі органи
функцій, завдань, та її документального
підтвердження закріплено у пункту 73.3
статті 73 ПК України, а відповідно до
підпункту 16.1.7 пункту 16.1 статті 16
названого Кодексу на платника податків
покладено обов'язок подавати
контролюючим органам інформацію в
порядку, у строки та в обсягах,
встановлених податковим
законодавством.

Пунктом 78.4 статті 78 ПК України
визначено, що про проведення
документальної позапланової перевірки
керівник органу державної податкової
служби приймає рішення, яке
оформлюється наказом.

Як зазначає сам позивач у своєму
позові, ПП «Румб Плюс» було отримано
письмовий запит ДПІ у Дніпровському
районі ГУ Міндоходів у м. Києві
№5865/10/26-53-22-01-11 від 28 лютого 2014 року про
надання пояснень та їх документальних
підтверджень з питань правильності
нарахування та сплати податку на
додану вартість та податку на прибуток
по взаємовідносинам з ПП «Лєпта» за
період з 01 серпня 2011 року по 30 листопада
2012 року, а також у разі подальшої
реалізації придбаних у вказаного
суб'єкта господарської діяльності
товарів (робіт, послуг) зазначити кому
вони були реалізовані та надати
документальне підтвердження.

На запит податкового органу позивачем
було надано письмові пояснення від 03
квітня 2014 року №1215, до яких додано
копії договорів, рахунків на оплату,
актів виконаних робіт,
товарно-транспортних накладних,
податкових накладних, виписки з
банківського рахунку.

За результатами вивчення зазначених
документів, 16 квітня 2014 року з метою
здійснення контролю за дотриманням
вимог податкового законодавства на
підставі підпункту 78.1.1 пункту 78.1
статті 78, пункту 79.1 статті 79 ПК України
начальником ДПІ у Дніпровському районі
ГУ Міндоходів у м. Києві винесено наказ
№736 про проведення документальної
позапланової невиїзної перевірки ПП
«Румб Плюс» з питань дотримання
податкового законодавства по
взаємовідносинам з ПП «Лєпта» () за період з 01 серпня 2011
року по 30 листопада 2012 року тривалістю 5
робочі дні з 22 квітня 2014 року.

Відповідно до положень пункту 79.2
статті 79 ПК України зазначений наказ
разом з повідомленням від 17 квітня 2014
року №10132/10/26-53-22-01-11 були направлені
позивачу рекомендованим листом з
повідомленням про вручення 18 квітня 2014
року та отримані останнім 24 квітня 2014
року, що підтверджується фіскальним
чеком та рекомендованим повідомленням
про вручення поштового відправлення,
копії яких містяться в матеріалах
справи.

З огляду на викладене, суд приходить до
висновку про дотримання суб'єктом
владних повноважень положень
Податкового кодексу України під час
призначення та проведення
контрольного заходу.

При цьому, помилкове зазначення у
вступній частині акта перевірки
реквізитів запиту, направленого
позивачу та реквізитів його відповіді,
наданої на зазначений запит, на думку
суду, не є підставою для висновку про
протиправність проведення самої
перевірки, оскільки далі в цьому ж акті
міститься перелік документів, наданих
суб'єктом господарювання.

Крім того, суд зауважує, що сам по собі
факт надання платником податків
інформації та документів на запит
податкового органу не виключає
призначення перевірки, якщо податковий
орган в ході їх оцінки дійде висновку
про можливі порушення платником
податків податкового, валютного та
іншого законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на органи
державної податкової служби.

Такі висновки суду узгоджуються з
позицією Вищого адміністративного
суду України, висловленою в ухвалі від
01 липня 2014 року у справі № К/800/17592/14.

Враховуючи наведене, суд не приймає до
уваги доводи позивача відносно
неправомірності дій податкового
органу щодо призначення
документальної позапланової невиїзної
перевірки ПП «Румб Плюс».

Частиною 1 статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
закріплено, що суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого: 1) суд вирішує
справи відповідно до Конституції та
законів України, а також міжнародних
договорів, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України; 2) суд
застосовує інші нормативно-правові
акти, прийняті відповідним органом на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до частини 1 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Доказів, які б спростовували доводи
позивача, відповідач суду не надав.

Оцінивши докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, та враховуючи всі
наведені обставини, Окружний
адміністративний суд міста Києва
вважає позовні вимоги обґрунтованими,
а позов таким, що підлягає задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України Якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Враховуючи вищевикладене, керуючись
статтями 69, 70, 71, 94, 158-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати протиправними та
скасувати податкові повідомлення -
рішення Державної податкової
інспекції у Дніпровському районі
Головного управління Міндоходів у
місті Києві від 22 травня 2014 року №
та №.

3. Присудити з Державного бюджету
України на користь Приватного
підприємства «Румб Плюс» (02002, м. Київ,
вул. Марини Раскової, 19, )
понесені ним витрати по сплаті
судового збору у розмірі 263 (двісті
шістдесят три) грн. 08 коп.

Постанова набирає законної сили
відповідно до статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Суддя
А.І. Кузьменко