Справа № 810/4807/13-а
Суддя: Цуркан М.І.
Дата ухвалення: 2014-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"30" вересня 2014 р. м. Київ
К/800/34384/14

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Цуркана М.І. (головуючий);
Кравцова О.В.; Єрьоміна А.В.,
розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу за
позовом Київського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів до Державного підприємства
«Дослідне господарство «Оленівське»
Національного наукового центру
«Інституту механізації та
електрифікації сільського
господарства» про стягнення коштів, що
переглядається за касаційною скаргою
Київського обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів на
постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 22 травня 2014
року,

у с т а н о в и л а :

У вересні 2009 року Київське обласне
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів (Київське ОВФСЗІ) звернулося
до суду з позовом до ДП «Дослідне
господарство «Оленівське»
Національного наукового центру
«Інституту механізації та
електрифікації сільського
господарства» (Підприємство) про
стягнення суми
адміністративно-господарських санкцій
за незайняті робочі місця, призначені
для працевлаштування інвалідів.

Посилаючись на те, що у 2012 році
Підприємство не створило передбачену
Законом України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»
кількість робочих місць для інвалідів,
просили стягнути з відповідача
адміністративно-господарські санкції
та пеню в загальному розмірі
38249,75 грн.

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 4 жовтня 2013
року позов задоволено.

Постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 22 травня 2014
року рішення суду першої інстанції
скасовано, а у задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі Київське ОВФСЗІ,
посилаючись на неправильне
застосування апеляційним судом норм
матеріального та процесуального права,
просить оскаржуване рішення скасувати,
а рішення суду першої інстанції
залишити в силі.

Здійснивши перевірку доводів
касаційної скарги, матеріалів справи,
колегія суддів вважає, що скарга
підлягає задоволенню.

Судами встановлено, що
середньооблікова чисельність
працівників Підприємства у 2012 році
склала 55 осібё тому норматив з
влаштування інвалідів становить 2
особи. При цьому, на Товаристві у 2012
році інваліди не працювали.

Також встановлено, що протягом лютого -
листопада 2012 року Підприємство
направляло до відповідного центру
зайнятості звітність з інформацією
щодо можливості працевлаштування
інвалідів.

Протягом 2012 року центром зайнятості
направлено до Підприємства двох
інвалідів для працевлаштування, проте
у працевлаштуванні відмовлено.

Задовольнивши позов, суд першої
інстанції виходив з того, що фактично
робочі місця для інвалідів створені не
були, а відповідач не вжив усіх
залежних від нього заходів для
уникнення порушення.

Скасувавши рішення суду першої
інстанції та відмовивши в задоволенні
позову, апеляційний суд виходив з того,
що відповідач не повинен нести
відповідальність за порушення
нормативу створення робочих місць для
інвалідів, оскільки ним вжито всіх
залежних від нього дій для їх
працевлаштування.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України з
такими висновками апеляційного суду не
погоджується.

За правилами статті 19 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» від 21 березня 1991
року № 875-ХІІ (Закон № 875-ХІІ) для
підприємств, установ, організацій
встановлюється норматив робочих місць
для забезпечення працевлаштування
інвалідів.

Згідно з частиною третьою статті 18
Закону № 875-ХІІ підприємства, установи,
організації, фізичні особи, які
використовують найману працю,
зобов'язані виділяти та створювати
робочі місця для працевлаштування
інвалідів, у тому числі спеціальні
робочі місця, створювати для них умови
праці з урахуванням індивідуальних
програм реабілітації і забезпечувати
інші соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Відповідно до частини третьої статті
18-1 цього Закону державна служба
зайнятості здійснює пошук підходящої
роботи відповідно до рекомендацій
МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації
та знань, з урахуванням його побажань.

У частині першій статті 20 Закону №
875-ХІІ встановлено, що підприємства,
установи, організації, фізичні особи,
які використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, фізичної особи, які
використовують найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом.

Однак, згідно з положенням частини
першої статті 218 Господарського
кодексу України підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.
У частині другій наведеної статті
передбачено, що учасник господарських
відносин відповідає, зокрема за
порушення правил здійснення
господарської діяльності, якщо не
доведе, що ним вжито усіх залежних від
нього заходів для недопущення
господарського правопорушення.

За обставин, коли факт вчинення
порушення є беззаперечним, спір
зводиться до можливості звільнення від
відповідальності за таке порушення.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що відповідач не довів вжиття усіх
залежних заходів для уникнення
порушення, оскільки звітність форми
3-ПН до центру зайнятості подавав не
щомісячно, крім того, направлені
центром зайнятості для
працевлаштування інваліди могли
забезпечити виконання нормативу, проте
відповідач відмовив їм у
працевлаштуванні.

За правилами статті 226 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції скасовує
судове рішення суду апеляційної
інстанції та залишає в силі рішення
суду першої інстанції, яке ухвалено
відповідно до закону і скасоване або
змінене помилково.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 220, 223, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Київського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів задовольнити.

Постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 22 травня 2014
року скасувати, а постанову Київського
окружного адміністративного суду від 4
жовтня 2013 року - залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у строки та в
порядку, встановленими статтями 237, 238,
2391 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Судді
М.І.Цуркан

О.В.Кравцов

А.В.Єрьомін