Справа № 826/12852/14
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2014-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

01 жовтня 2014 року 11:00 №
826/12852/14

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючої судді
Кузьменко А.І., суддів: Дегтярьової О.В.,
Саніна Б.В., при секретарі Яцюті М.С.,
розглянувши у письмовому провадженні
адміністративну справу

за позовомДержавної казначейської
служби УкраїнидоДержавної виконавчої
служби Українипроскасування
постанови,

В С Т А Н О В И В:

Державна казначейська служба України
(далі по тексту - позивач, ДКС України)
звернулась до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
адміністративним позовом до Державної
виконавчої служби України (далі по
тексту - відповідач, ДВС України) про
скасування постанови про накладення
штрафу від 11 серпня 2014 року, винесеної в
рамках виконавчого провадження №40654763.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 02 вересня 2014 року
відкрито провадження у справі та
призначено її до розгляду в
попередньому судовому засіданні на 10
вересня 2014 року.

У попереднє судове засідання 10 вересня
2014 року з'явився представник позивача,
яка позов підтримала, та представник
відповідача, яка проти задоволення
позову заперечувала.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 10 вересня 2014 року
закінчено підготовче провадження та
призначено справу до судового розгляду
на 12 вересня 2014 року.

У судовому засіданні 12 вересня 2014 року
представник позивача наполягав на
задоволенні позову з викладених у
ньому підстав. Представник відповідача
проти задоволення позову заперечувала.

У порядку частини 4 статті 122 Кодексу
адміністративного судочинства України
представники сторін надали суду
клопотання про розгляд справи у
порядку письмового провадження, що
стало підставою для постановлення
судом 12 вересня 2014 року ухвали про
перехід до розгляду справи в
письмовому провадженні та зобов'язання
представників сторін подати додаткові
докази на обґрунтування своїх позицій.

16 вересня 2014 року представником
позивача через канцелярію суду надано
додаткові документи.

30 вересня 2014 року до суду надійшли
додаткові документи від представника
відповідача.

Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, Окружний адміністративний суд
міста Києва встановив наступне.

06 листопада 2013 року на адресу
відповідача надійшла заява Публічного
акціонерного товариства «Галичфарм»
про відкриття виконавчого провадження,
в якій містилось прохання прийняти до
провадження виконавчий лист Окружного
адміністративного суду міста Києва,
виданий 02 квітня 2013 року на примусове
виконання постанови від 15 липня 2011 року
по справі №2а-11641/10/2670 за позовом АТ
«Галичфарм» до Міністерства охорони
здоров'я України, Державного
казначейства України про зобов'язання
перерахувати кошти як компенсацію
додаткових витрат в частині
зобов'язання Державного казначейства
України компенсувати Акціонерному
товариству відкритого типу
«Галичфарм» кошти у розмірі 2669001,37 грн.
компенсації додаткових витрат
виробника лікарських засобів,
пов'язаних із змінами ставки акцизного
збору на спирт, шляхом перерахування
цієї суми на поточний рахунок АТ
«Галичфарм».

Також, до заяви було додано оригінал
зазначеного виконавчого листа та
ухвала Окружного адміністративного
суду міста Києва від 31 липня 2013 року про
заміну сторони виконавчого
провадження.

За результатами вивчення зазначених
документів 12 листопада 2013 року
державним виконавцем відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
винесено постанову про відкриття
виконавчого провадження та визначено
боржнику 7-дений строк з моменту
винесення (отримання) постанови для
самостійного виконання рішення суду.

У зв'язку з невиконанням рішення суду
станом на 03 березня 2014 року, державним
виконавцем складено та направлено
позивачу вимогу №13-0-34-5500/8-196/15, якою
зобов'язано ДКС України виконати
рішення суду та негайно надати
інформацію про виконання.

Також, 03 березня 2014 року на підставі
статті 28 Закону України «Про виконавче
провадження» державним виконавцем
винесено постанову про стягнення
виконавчого збору у розмірі 1360,00 грн.

У зв'язку з невиконаннями рішення суду,
постановою від 29 травня 2014 року на
боржника накладено штраф у розмірі 680,00
грн. та 30 травня 2014 року повторно
направлено вимогу, якою зобов'язано
виконати в повному обсязі рішення суду
та негайно надати інформацію про
виконання.

Не вчинення боржником жодних дій,
спрямованих на виконання рішення суду,
стало підставою для винесення 11 серпня
2014 року постанови про накладення штраф
у розмірі 1360,00 грн.

Саме не погоджуючись з названою
постановою позивач звернувся з
відповідним позовом до суду.

В обґрунтування заявлених вимог
позивач зазначає, що невиконання
рішення суду зумовлене відсутністю
платіжного доручення Міністерства
охорони здоров'я України на погашення
існуючої заборгованості.

Частиною 2 статті 19 Конституції України
передбачено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
закріплено, що до адміністративних
судів можуть бути оскаржені будь-які
рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів
владних повноважень, крім випадків,
коли щодо таких рішень, дій чи
бездіяльності Конституцією чи
законами України встановлено інший
порядок судового провадження.

Відповідно до частини 3 названої статті
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

З урахуванням вищевказаного, Окружний
адміністративний суд міста Києва
вважає за необхідне зазначити
наступне.

Розглядаючи позовні вимоги ДКС України
суд виходить зі змісту положень
частини 1 статті 181 Кодексу
адміністративного судочинства
України, згідно з якими учасники
виконавчого провадження (крім
державного виконавця) та особи, які
залучаються до проведення виконавчих
дій, мають право звернутися до
адміністративного суду із позовною
заявою, якщо вважають, що рішенням, дією
або бездіяльністю державного
виконавця чи іншої посадової особи
державної виконавчої служби порушено
їхні права, свободи чи інтереси, а також
якщо законом не встановлено інший
порядок судового оскарження рішень,
дій чи бездіяльності таких осіб.

Отже, при визначенні юрисдикції суд
виходить з того, що до юрисдикції
адміністративних судів належать спори
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності державної виконавчої
служби при виконанні всіх виконавчих
документів, передбачених частиною 2
статті 17 Закону України «Про виконавче
провадження», крім тих, відносно яких
законом установлено інший, виключний
порядок їх оскарження.

Частиною 4 статті 82 Закону України «Про
виконавче провадження» встановлено, що
рішення, дії чи бездіяльність
державного виконавця або іншої
посадової особи державної виконавчої
служби щодо виконання судового рішення
можуть бути оскаржені сторонами до
суду, який видав виконавчий документ, а
іншими учасниками виконавчого
провадження та особами, які
залучаються до проведення виконавчих
дій, - до відповідного
адміністративного суду в порядку,
передбаченому законом.

Отже, критеріями визначення юрисдикції
судів щодо вирішення справ з приводу
оскарження рішень дій чи бездіяльності
органів державної виконавчої служби
щодо виконання судового рішення є
юрисдикційна належність суду, який
видав виконавчий документ, та статус
позивача як сторони у виконавчому
провадженні.

У розумінні статті 8 Закону України
«Про виконавче провадження» сторонами
у виконавчому провадженні є стягувач і
боржник.

Таким чином, до юрисдикції
адміністративних судів належать усі
справи з приводу оскарження рішень, дій
чи бездіяльності органів державної
виконавчої служби щодо виконання
судових рішень на підставі виконавчих
документів, виданих судами всіх
юрисдикцій, за винятком тих, які видано
загальними та господарськими судами у
разі звернення до суду сторін
відповідного виконавчого провадження
чи їхніх представників.

У той же час, згідно пункту 6 постанови
Пленуму Вищого адміністративного суду
України від 13 грудня 2010 року №3 «Про
практику застосування
адміністративними судами
законодавства у справах із приводу
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності державної виконавчої
служби» з наступними змінами та
доповненнями у редакції на час
виникнення спірних правовідносин,
постанови державного виконавця про
стягнення виконавчого збору та
накладення штрафу належать до видів
відповідальності за невиконання
рішення самостійно та за невиконання
без поважних причин рішення, що
зобов'язує боржника вчинити певні дії,
та рішення про поновлення на роботі.

За змістом пункту 7 частини 2 статті 17
Закону України «Про виконавче
провадження» постанови державного
виконавця про стягнення виконавчого
збору, витрат на проведення виконавчих
дій та накладення штрафу є виконавчими
документами. Якщо виконавче
провадження закінчено, а виконавчий
збір, витрати на проведення виконавчих
дій або штраф не стягнуто, відповідна
постанова виділяється в окреме
провадження і підлягає виконанню в
загальному порядку.

За результатом аналізу наведених
правових норм, Вищий адміністративний
суд України дійшов висновку, що
юрисдикція адміністративних судів
поширюється на справи з приводу
оскарження постанов державного
виконавця про стягнення виконавчого
збору, витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій і накладенням штрафу,
прийнятих у виконавчих провадженнях
щодо примусового виконання усіх
виконавчих документів незалежно від
того, яким органом, у тому числі судом
якої юрисдикції, вони видані (крім
місцевих загальних судів як
адміністративних).

З огляду на викладене, вимоги ДКС
України щодо скасування постанови про
накладення штрафу від 11 серпня 2014 року
підлягають розгляду саме Окружним
адміністративним судом міста Києва.

Розглядаючи позовні вимоги по суті, суд
зауважує, що адміністративний позов
про скасування постанови про
накладення штрафу від 11 серпня 2014 року
поданий з дотриманням строку,
визначеного частині 2 статті 181 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Як вбачається з копії супровідного
листа про направлення оскаржуваної
постанови позивачу, він надійшов до ДКС
України 19 серпня 2014 року, а згідно
поштового штемпеля на конверті позовна
заява направлена до суду 28 серпня 2014
року.

Згідно зі статтею 124 Конституції
України всі судові рішення ухвалюються
іменем України і є обов'язковими до
виконання на всій території України.

Умови і порядок виконання рішень судів
та інших органів (посадових осіб), що
підлягають примусовому виконанню у
разі невиконання їх у добровільному
порядку, визначає Закон України «Про
виконавче провадження» від 21.04.1999р. №
606-XIV (далі по тексту - Закон України від
21.04.1999р. № 606-XIV у редакції на час
виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону
України від 21.04.1999р. № 606-XIV примусове
виконання рішень покладається на
державну виконавчу службу, яка входить
до системи органів Міністерства
юстиції України.

Статтею 1 названого Закону визначено,
що виконавче провадження як
завершальна стадія судового
провадження та примусове виконання
рішень інших органів (посадових осіб) -
це сукупність органів і посадових осіб,
зазначених у цьому Законі, спрямованих
на примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), які
здійснюються на підставах, у спосіб та
в межах повноважень, визначених цим
Законом.

Відповідно до приписів частини 1 статті
11 Закону України від 21.04.1999р. № 606-XIV на
державного виконавця покладено
обов'язок вживати передбачених цим
Законом заходів примусового виконання
рішень, неупереджено, своєчасно і в
повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

На виконання зазначеного обов'язку
державний виконавець здійснює заходи,
необхідні для своєчасного і в повному
обсязі виконання рішення, зазначеного
в документі на примусове виконання
рішення, у спосіб та в порядку,
встановленому виконавчим документом і
цим Законом.

Одним з таких заходів є вимога
державного виконавця, яка в силу
положень частини 1 статті 5 Закону
України від 21.04.1999р. № 606-XIV є
обов'язковою для всіх органів,
організацій, посадових осіб, фізичних і
юридичних осіб на території України.

Невиконання законних вимог державного
виконавця тягне за собою
відповідальність згідно з законом.

Відповідно до статті 75 Закону України
від 21.04.1999р. № 606-XIV, якою встановлені
загальні умови виконання рішень, за
якими боржник зобов'язаний особисто
вчинити певні дії або утриматися від їх
вчинення, після відкриття виконавчого
провадження по виконавчому документу,
який зобов'язує боржника вчинити певні
дії або утриматися від їх вчинення,
державний виконавець відповідно до
статті 25 цього Закону визначає йому
строк добровільного виконання рішення.

У разі невиконання зазначених вимог
без поважних причин державний
виконавець накладає на боржника штраф
відповідно до статті 89 цього Закону і
не пізніше п'яти робочих днів з дня його
накладення повторно перевіряє стан
виконання рішення.

Відповідно до положень статті 89 Закону
України від 21.04.1999р. № 606-XIV у разі
невиконання без поважних причин у
встановлений державним виконавцем
строк рішення, що зобов'язує боржника
виконати певні дії, та рішення про
поновлення на роботі державний
виконавець виносить постанову про
накладення штрафу на боржника - фізичну
особу від десяти до двадцяти
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян; на посадових осіб - від
двадцяти до сорока неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян; на
боржника - юридичну особу - від сорока
до шістдесяти неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян та
встановлює новий строк виконання.

Частиною 2 статті 89 Закону України від
21.04.1999р. № 606-XIV закріплено, що у разі
повторного невиконання рішення
боржником без поважних причин
державний виконавець у тому ж порядку
накладає на нього штраф у подвійному
розмірі та звертається до
правоохоронних органів з поданням
(повідомленням) про притягнення
боржника до кримінальної
відповідальності відповідно до закону.

Аналіз наведеної правової норми дає
підстави для висновку, що накладення
стягнення у вигляді штрафу можливе
тільки у разі невиконання у
встановлений державним виконавцем
строк рішення, що зобов'язує боржника
виконати певні дії або рішення про
поновлення на роботі та у разі такої
бездіяльності без поважних причин.

Аналогічна правова позиція викладена в
ухвалі Вищого адміністративного суду
України від 03 лютого 2012 року у справі
№К/9991/50426/11 за позовом Стахановської
міської ради Луганської області до
підрозділу примусового виконання
рішень відділу державної виконавчої
служби Головного управління юстиції в
Луганській області про визнання
протиправним рішення та його
скасування.

За таких обставин, перевіряючи
дотримання з боку відповідача
критеріїв - принципів, закріплених у
частині 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд вважає за необхідне
звернути увагу на таке.

Як встановлено судом та вбачається з
матеріалів справи, підставою для
винесення оскаржуваної постанови про
накладення штрафу у розмірі 1360,00 грн.
стало невиконання з боку боржника
вимоги державного виконавця від 30
травня 2014 року.

Посилання позивача на те, що в силу
положень чинних нормативно-правових
актів, він позбавлений можливості
здійснювати платежі без платіжних
доручень розпорядників та одержувачів
бюджетних коштів, на обґрунтування
заявленого позову, суд до уваги не
приймає з огляду на наступне.

Як вбачається з резолютивної частини
постанови Окружного адміністративного
суду міста Києва від 15 липня 2011 року,
Державну казначейську службу України
зобов'язано компенсувати Акціонерному
товариству відкритого типу
«Галичфарм» кошти у розмірі 2699001,37 грн.
компенсації додаткових витрат
виробника лікарських засобів,
пов'язаних із зміною ставки акцизного
збору на спирт, шляхом перерахування
цієї суми на поточний рахунок АТ
«Галичфарм», відкритий в АТ «Банк
«Фінанси та Кредит», №0601, МФО 300131.

Проте, станом на дату винесення
відповідачем постанови про накладення
штрафу, тобто 11 серпня 2014 року, судове
рішення ДКС України залишається
невиконаним.

При цьому, ані в рамках виконавчого
провадження, ані під час розгляду
справи судом, ДКС України не надано
доказів на підтвердження вчинення дій
з метою виконання рішення суду.

Надану суду копію листа від 26 березня
2014 року №5-08/3547-6983 про виконання рішення
суду у справі ПАТ «Галичфарм»,
направленого на адресу ДВС України
простою кореспонденцією, суд до уваги
не приймає, оскільки після направлення
зазначеного листа відповідачем 29
травня 2014 року винесено постанову про
накладення штрафу за невиконання
рішення суду, яка ДКС України оскаржена
не була. З огляду на викладене, суд
приходить до висновку, що жодних дій з
боку позивача на виконання рішення
суду вчинено не було так само як не було
повідомлено відповідача про поважні
причини, які зумовлюють неможливість
такого виконання.

Також ДКС України не надано доказів на
підтвердження звернення до суду, який
постановив рішення із заявою про зміну
порядку та способу виконання судового
рішення.

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого: 1) суд вирішує
справи відповідно до Конституції та
законів України, а також міжнародних
договорів, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України; 2) суд
застосовує інші нормативно-правові
акти, прийняті відповідним органом на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно із частиною 1 статті 69 Кодексу
адміністративного судочинства України
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Відповідно до статті 70 Кодексу
адміністративного судочинства України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмету доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмету доказування.
Обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Згідно частини 1 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Доказів, які б спростовували
правомірність оскаржуваного рішення
відповідача позивач суду не надав, так
само як і доказів на підтвердження
викладених у позові аргументів.

Оцінивши докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, враховуючи всі наведені
обставини, Окружний адміністративний
суд міста Києва вважає позовні вимоги
необґрунтованими, а позов таким, що не
підлягає задоволенню.

Враховуючи вищезазначене, керуючись
статтями 69, 70, 71, 158-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили
відповідно до статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуюча суддя -
А.І. Кузьменко

Судді:
О.В. Дегтярьова

Б.В. Санін