Справа № 826/6798/14
Суддя: Губська О.А.
Дата ухвалення: 2014-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: № 826/6798/14
інстанції: Шрамко Ю.Т.
Суддя-доповідач: Губська О.А.
У Х В А Л А

Іменем України

02 жовтня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді
Губської О.А.

суддів
Парінова А.Б., Беспалова О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві апеляційну
скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
25 липня 2014 року у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_2 до
Національного банку України, за участю
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору
Міністерство Юстиції України за участю
третьої особи - Міністерства юстиції
України про визнання протиправною та
скасування постанови №328 від 30.05.2014 р. в
частині та заборону вчиняти дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до
Національного банку України, за участю
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору
Міністерство Юстиції України за участю
третьої особи - Міністерства юстиції
України, в якому просила: визнати
протиправним пункт 7 та пункт 8 частини 1
Постанови Правління Національного
банку України № 328 від 30.05.2014 року та
скасувати вказану постанову повністю;
заборонити відповідачу (зобов'язати
утриматися від прийняття) приймати
нормативно-правові акти, що містять
зобов'язання банків щодо обмеження
видачі (отримання) готівкових коштів в
будь-якій валюті з рахунків клієнтів
через каси та банкомати.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
25 липня 2014 року в задоволенні позову
відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду першої інстанції, позивач подала
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на порушення судом норм матеріального
та процесуального права, просив його
скасувати та ухвалити нову постанову,
якою позов задовольнити.

Сторони, будучи належним чином
повідомлені про дату, час та місце
апеляційного розгляду справи, в судове
засідання не з'явилися. Про причини
своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи
достатньо письмових доказів для
правильного вирішення апеляційної
скарги, а особиста участь сторін в
судовому засіданні - не обов'язкова,
колегія суддів у відповідності до ч. 4
ст. 196 КАС України визнала можливим
проводити апеляційний розгляд справи
за відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування
судового засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
залишенню без задоволення, постанова
суду - без змін з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції, 18
березня 2014 року між позивачем, як
клієнтом, та ПАТ "Європейський газовий
банк", як банком, було укладено Договір
банківського рахунку №28450, відповідно
до умов якого, банк зобов'язується
приймати і зараховувати на рахунок,
відкритий клієнту, грошові кошти, що
йому надходять, виконувати
розпорядження клієнта щодо
перерахування і видачу відповідних сум
з рахунка та проведення операцій за
рахунком.

30 травня 2014 року Правління
Національного Банку України прийняло
Постанову "Про врегулювання діяльності
фінансових установ та проведення
валютних операцій" №328, згідно з
підпунктами 7 та 8 пункту 1 якої
запроваджено такі заходи щодо
діяльності банків, перелік яких
наведено в додатку до цієї постанови,
та фінансових установ:

"7) уповноважені банки зобов'язані
обмежити видачу (отримання) готівкових
коштів в іноземній валюті з поточних та
депозитних рахунків клієнтів через
каси та банкомати в межах до 15000 гривень
на добу на одного клієнта в еквіваленті
за офіційним курсом Національного
банку України та не допускати обмежень
щодо переказу коштів в іноземній
валюті, що належать клієнтам,
відповідно до нормативно-правових
актів Національного банку України.
Зазначена вимога поширюється на видачу
(отримання) готівкових коштів як у
межах України, так і за її межами
незалежно від кількості рахунків
клієнта в одному банку.

Вимоги цього підпункту не поширюються
на:

дипломатичні представництва,
консульські установи іноземних держав
в Україні, міжнародні фінансові
організації, представництва
міжнародних фінансових організацій та
їх співробітників, якщо вони не є
громадянами України або не проживають
у ній постійно та акредитовані
Міністерством закордонних справ
України;

операції із забезпечення витрат на
відрядження працівників за кордон
резидентами - юридичними особами і
фізичними особами - підприємцями та
іноземними представництвами;

8) банки зобов'язані обмежити видачу
готівкових коштів в національній
валюті з поточних (у тому числі
карткових) та депозитних рахунків
клієнтів через каси та банкомати в
межах до 150000 гривень на добу на одного
клієнта. Вимоги цього підпункту не
поширюються на видачу готівкових
коштів:

на виплату заробітної плати, витрат на
відрядження, пенсій, стипендій, інших
соціальних та прирівняних до них
виплат (крім матеріальної допомоги);

за поточними та депозитними рахунками,
за умови їх внесення готівкою та в
межах внесеної готівкою суми".

Вважаючи зазначені вище положення п.7
та п.8 Постанови №328 протиправними,
позивач звернулася до суду з даним
позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог в повному обсязі суд першої
інстанції виходив з того, що
відповідачем доведено правомірність
та обґрунтованість прийняття
оскаржуваної Постанови №328, в той же
час позивачем не надано належних
доказів того, що саме оскаржувані
положення Постанови №328 стали
підставою порушень законних прав та
інтересів позивача.

Апеляційну скаргу позивач мотивував
тим, що НБУ при прийнятті постанови №328
від 30.05.2014 було перевищено
повноваження, оскільки нею змінюються
норми ЦК України, крім того, на
переконання позивача, спірна постанова
не була в установленому законом
порядку зареєстрована в Міністерстві
юстиції України. Також, апелянт
наголошує на правомірності заявлених
вимог щодо зборони НБУ приймати
постанови, що містять зобов'язання
банків щодо обмеження видачі
(отримання) готівкових коштів в
будь-якій валюті з рахунків клієнтів
через каси та банкомати, оскільки, на
його думку, не виключено, що після
втрати чинності спірною постановою,
відповідачем прийматимуться нові
постанови аналогічного характеру.

Надаючи правову оцінку обставинам
справи, висновкам суду першої
інстанції та доводам апеляційної
скарги, судова колегія зазначає
наступне.

Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 66 Закону
України «Про банки і банківську
діяльність» державне регулювання
діяльності банків здійснюється
Національним банком України зокрема у
формі адміністративного регулювання
шляхом встановлення вимог та обмежень
щодо діяльності банків.

Згідно зі статтею 55 Закону України "Про
Національний банк України", головна
мета банківського регулювання і
нагляду - безпека та фінансова
стабільність банківської системи,
захист інтересів вкладників і
кредиторів.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 7 вказаного
Закону до функцій НБУ віднесено
встановлення для банків правил
проведення банківських операцій, а
також здійснення банківського
регулювання та нагляду.

Отже, приймаючи спірну постанову,
Національний банк України діяв на
виконання функцій та завдань
встановлених наведеними законами
України, з метою забезпечення
стабільності грошової одиниці України,
захисту інтересів вкладників та інших
кредиторів банків, сприяння
стабільності банківської системи
України, забезпечення розрахунків.

Стосовно доводів позивача про
необхідність реєстрації оскаржуваної
Постанови правління НБУ №328 у Мін'юсті,
колегія суддів виходить з такого.

Як встановлено статтею 56 Закону
України "Про Національний банк
України", Національний банк України
видає нормативно-правові акти з питань,
віднесених до його повноважень, які є
обов'язковими для органів державної
влади і органів місцевого
самоврядування, банків, підприємств,
організацій та установ незалежно від
форм власності, а також для фізичних
осіб.

Нормативно-правові акти Національного
банку України видаються у формі
постанов Правління Національного
банку України, а також інструкцій,
положень, правил, що затверджуються
постановами Правління Національного
банку України. Вони не можуть
суперечити законам України та іншим
законодавчим актам України і не мають
зворотної сили, крім випадків, коли
вони згідно з законом пом'якшують або
скасовують відповідальність.

Нормативно-правові акти Національного
банку України, які відповідно до закону
є регуляторними актами, розробляються,
розглядаються, приймаються та
оприлюднюються з урахуванням вимог
Закону України «Про засади державної
регуляторної політики у сфері
господарської діяльності».

Нормативно-правові акти Національного
банку України підлягають обов'язковій
державній реєстрації в Міністерстві
юстиції України та набирають чинності
відповідно до законодавства України.

Судом встановлено, що постанова
правління НБУ №328 від 30.05.2014 не була
зареєстрована у Міністерстві юстиції
України.

Вимогами Положення про державну
реєстрацію нормативних актів
міністерств та інших органів
виконавчої влади, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 28.12.1992 № 731 (далі - Положення № 731),
передбачено, що державній реєстрації
підлягають нормативно-правові акти,
які зачіпають права, свободи й законні
інтереси громадян або мають
міжвідомчий характер та прийняті
уповноваженими на це суб'єктами
нормотворення у визначеній
законодавством формі та за
встановленою законодавством
процедурою, що містять норми права,
мають неперсоніфікований характер і
розраховані на неодноразове
застосування, незалежно від строку їх
дії (постійні чи обмежені певним часом)
та характеру відомостей, що в них
містяться .

При цьому, відповідно до вимог пункту 5
Положення № 731 на державну реєстрацію
не подаються акти:

а) персонального характеру (про склад
комісій, призначення на посаду і
звільнення з

неї, заохочення працівників тощо);

б) дія яких вичерпується одноразовим
застосуванням, крім актів про
затвердження

положень, інструкцій та інших, що
містять правові норми;

в) оперативно-розпорядчого характеру
(разові доручення);

г) якими доводяться до відома
підприємств, установ і організацій
рішення

вищестоящих органів;

д) спрямовані на організацію виконання
рішень вищестоящих органів і власних

рішень міністерств, інших органів
виконавчої влади, що не мають нових
правових норм;

є) рекомендаційного, роз'яснювального
та інформаційного характеру (методичні
рекомендації, роз'яснення, у тому числі
податкові, тощо), нормативно-технічні
документи (національні та регіональні
стандарти, технічні умови, будівельні
норми і правила,
тарифно-кваліфікаційні довідники,
кодекси усталеної практики, форми
звітності, у тому числі щодо державних
статистичних спостережень,
адміністративних даних та інші).

Акт державного чи іншого органу - це
юридична форма рішень цих органів,
тобто офіційний письмовий документ,
який породжує певні правові наслідки,
спрямований на регулювання тих чи
інших суспільних відносин і має
обов'язковий характер для суб'єктів цих
відносин.

Нормативно-правовий акт - офіційний
документ, ухвалений уповноваженими
суб'єктами нормотворчості у визначеній
формі і порядку, який встановлює
(змінює, доповнює, скасовує) правові
норми з метою регулювання суспільних
відносин.

Правовий акт індивідуальної дії - це
виданий суб'єктом владних повноважень
документ, прийнятий із метою
реалізації положень
нормативно-правового акту (актів) щодо
конкретної життєвої ситуації, не
містить загальнообов'язкових правил
поведінки та стосується прав і
обов'язків чітко визначеного суб'єкта
(суб'єктів), якому він адресований.

Як нормативний, так і ненормативний
правові акти завжди виражають волю
(волевиявлення) уповноваженого
суб'єкта права, його владні приписи;
мають офіційний характер, обов'язковий
до виконання; спрямовані на
регулювання суспільних відносин;
встановлюють правову норму чи
конкретне правовідношення;
оформляються у визначеній формі; є
юридичними фактами, що спричиняють
певні правові наслідки.

Ненормативні правові (індивідуальні)
акти породжують права і обов'язки
тільки у тих конкретних суб'єктів, яким
вони адресовані, у конкретному випадку.

Викладена позиція наводиться й
Конституційним Судом України, яка
наведена у рішенні Конституційного
Суду України у справі щодо
відповідності Конституції України
(конституційності) положення підпункту
2 пункту 3 розділу IV Закону України «Про
Конституційний Суд України» стосовно
правових актів органів Верховної Ради
України (справа про акти органів
Верховної Ради України) 23 червня 1997
року № 2-зп, справа № 3/35-313), в якому
визначено, що за своєю природою
ненормативні правові акти, на відміну
від нормативних, встановлюють не
загальні правила поведінки, а
конкретні приписи, звернені до
окремого індивіда чи юридичної особи,
застосовуються одноразово й після
реалізації вичерпують свою дію.

Із змісту наведених позицій
вбачається, що правові акти
індивідуальної дії своїми приписами
мають породжувати права і обов'язки
конкретних осіб, на яких спрямована їх
дія. У такому випадку реалізується
компетенція видавця цього акту як
суб'єкта владних повноважень,
уповноваженого управляти поведінкою
іншого суб'єкта, а, відповідно, інший
суб'єкт - зобов'язаний виконувати його.

Судом встановлено, що дія Постанови №328
була спрямована виключно на
регулювання діяльності банків
(юридичних осіб), визначених цією
Постановою, шляхом встановлення певних
тимчасових обмежень та безпосередньо
не встановлює нових прав або обов'язків
для громадян та інших осіб, а також не
зачіпає їх права, свободи та інтереси.
Вказане регулювання здійснюється в
межах адміністративно-правових
відносин Національного Банку України з
банками, які охоплюються його
наглядовою діяльністю.

Виходячи з аналізу оскаржуваної
постанови НБУ №328, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що вона не підпадає під
ознаки нормативно-правового акту у
розумінні статті 56 Закону України «Про
Національний банк України», є актом
індивідуальної дії за суб'єктивним
складом, правовідносинами, які
регулюють, за періодом дії у часі,
обсягом прав і обов'язків для суб'єктів
регулювання, а тому не підлягає
реєстрації в Міністерстві юстиції
України.

Досліджуючи обставини в частині
порушення спірною Постановою
правління НБУ № 328 безпосередньо прав
позивача, апеляційний суд виходить з
такого.

В апеляційній скарзі позивач зокрема
посилається на норми Цивільного
законодавства України, якими
визначено: право вільного володіння,
користування та розпорядження своїм
майном, в тому числі і грошима (ст. 317 ЦК
України), право отримати свій вклад в
повному обсязі на першу вимогу (ст. 1060
ЦК України), зобов'язання банку
виконувати розпорядження клієнта про
перерахування і видачу відповідних сум
з рахунка та проведення інших операцій
за рахунком; гарантування клієнту
безперешкодно розпоряджатися власними
коштами на ЙОГО рахунку (ст. 1066 ЦК
України); гарантована Законом заборона
встановлення Банками будь-яких
обмежень щодо розпорядження
громадянами грошовими коштами, в тому
числі на банківських рахунках (ст. 1074 ЦК
України).

На переконання позивача, спірними
пунктами постанови № 318 обмежено її
право безперешкодно розпоряджатися
власними грошовими коштами, зокрема
отримувати власні грошові кошти.

З цього приводу, апеляційний суд
звертає увагу, що із змісту підпунктів 7
та 8 пункту 1 Постанови №328 не
вбачається заборони на розпорядження
клієнтами банку власними коштами на
поточному рахунку, а також жодним чином
не позбавляють їх прав власності на
кошти розміщені на цих рахунках.

Оскільки позивачем, в тому числі до
апеляційної скарги, не додано жодних
доказів на підтвердження порушення її
права та законних інтересів у зв'язку
із прийняттям Національним банком
України Постанови № 328, а також
перебування її у відносинах, що
регулюються Постановою № 328, зокрема
підпунктами 7 та 8 пункту 1, суд
апеляційної інстанції погоджується з
висновком суду першої інстанції щодо
недоведення позивачем, що саме
оскаржувані положення Постанови №328
стали підставою порушень її законних
прав та інтересів.

Щодо позовної вимоги про заборону
відповідачу (зобов'язання утриматись
від прийняття) приймати
нормативно-правові акти, що містять
зобов'язання банків щодо обмеження
видачі (отримання) готівкових коштів в
будь-якій валюті з рахунків клієнтів
через каси та банкомати, суд першої
інстанції обґрунтовано зауважив, що за
правилами КАС України захисту підлягає
лише порушене право, а не імовірність
порушення такого права в майбутньому,
крім того, за своєю правовою природою
повноваження відповідача щодо
прийняття нормативно-правових актів чи
інших розпорядчих документів, що
містять зобов'язання банків щодо
обмеження видачі (отримання)
готівкових коштів в будь-якій валюті з
рахунків клієнтів через каси та
банкомати є дискреційними
повноваженнями даного державного
органу.

Встановлення Національному банку
України заборони на прийняття цих
нормативно-правових актів призведе до
втручання у визначену законодавством
України функцію Національного банку
України із забезпечення стабільності
грошової одиниці України, що є
неприпустимим.

Таким чином, підсумовуючи викладене,
колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про
відмову у задоволенні позовних вимог,
виходячи з того, що відповідачем
доведено правомірність та
обґрунтованість прийняття
оскаржуваної Постанови №328, в той же
час позивачем не надано належних
доказів того, що саме оскаржувані
положення Постанови №328 стали
підставою порушень законних прав та
інтересів позивача.

Доводи апеляційної скарги щодо
порушення судом норм матеріального та
процесуального права не знайшли свого
підтвердження.

На думку судової колегії, оскаржувана
постанова прийнята судом відповідно до
норм матеріального та процесуального
права, за вірно встановлених обставин,
а тому підстави для задоволення
апеляційної скарги відсутні.

Відповідно до ст. 200 КАС України - суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом
першої інстанції відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права, на підставі
повно і всебічно з'ясованих обставин в
справі, підтвердженими доказами, а
доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, то колегія суддів
апеляційної інстанції підстав для його
скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254
КАС України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 25 липня 2014 року у справі
за адміністративним позовом ОСОБА_2 до
Національного банку України, за участю
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору
Міністерство Юстиції України за участю
третьої особи - Міністерства юстиції
України про визнання протиправною та
скасування постанови №328 від 30.05.2014 р. в
частині та заборону вчиняти дії -
залишити без задоволення, а постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 25 липня 2014 року - без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
ухвали в повному обсязі шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя
О.А. Губська

Суддя
А.Б. Парінов

Суддя
О.О. Беспалов

Головуючий суддя
Губська О.А.

Судді:
Парінов А.Б.

Беспалов О.О.