Справа № 2а-7686/12/0170/22
Суддя: Гончар Л.Я.
Дата ухвалення: 2014-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2014 року м.
Київ К/800/16336/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Головуючої: Гончар Л.Я.,

Суддів: Конюшка К.В.,

Чалого С.Я.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні адміністративну справу за
касаційною скаргою Управління
Пенсійного фонду України в Київському
районі м. Сімферополя Автономної
Республіки Крим на постанову Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 17 жовтня 2012 року та
ухвалу Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 04 лютого 2013
року у справі за позовом Управління
Пенсійного фонду України в Київському
районі м. Сімферополя Автономної
Республіки Крим до приватного
підприємства "Фірма Інвар" про
стягнення суми,

в с т а н о в и л а:

У липні 2012 року Управління Пенсійного
фонду України в Київському районі м.
Сімферополя Автономної Республіки
Крим звернулось до суду з позовом до
приватного підприємства "Фірма Інвар"
про стягнення 2988,60грн.

Позовні вимоги мотивовано відсутністю
факту добровільної сплати фінансових
санкцій, застосованих до позивача на
підставі рішень від 06.10.2011 №1863, 1864, 1865п,
1866.

Постановою Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 17 жовтня 2012 року,
залишеною без змін ухвалою
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 04 лютого 2013
року, у задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі Управління
Пенсійного фонду України в Київському
районі м. Сімферополя Автономної
Республіки Крим з посиланням на
порушення судами першої та апеляційної
інстанцій норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення судів першої та
апеляційної інстанцій та ухвалити
нове, яким позов задовольнити.

Заслухавши доповідь судді Вищого
адміністративного суду України
стосовно обставин, необхідних для
прийняття рішення судом касаційної
інстанції, перевіривши і обговоривши
доводи касаційної скарги, правильність
правової оцінки обставин справи та
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів вважає, що скарга не
підлягає задоволенню з огляду на
наступне.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та матеріалами справи
підтверджено, що рішенням позивача №1863
від 06.10.2011 на підставі пункту 3 частини 9
статті 106 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» за заниження сум
заробітної плати до відповідача
застосовані фінансові санкції у
вигляді штрафу в розмірі 100 грн.

Рішенням №1864 від 06.10.2011 на підставі
пункту 4 частини 9 статті 106 Закону №1058
за порушення пункту 6 статті 17 Закону
№1058 до відповідача застосовані
фінансові санкції у вигляді штрафу в
розмірі 24,64грн.

За ненадання відповідачем відомостей
до системи персоніфікованого обліку за
2010 рік на підставі пункту 5 частини 9
статті 106 Закону № 1058 позивачем
прийняте рішення №1865П від 06.10.2011 про
застосування фінансових санкцій в сумі
170грн.

У зв'язку із своєчасною несплатою
страхових внесків та існуючою
заборгованістю по сплаті внесків,
позивачем на підставі пункту 7 частини 9
статті 106 Закону №1058 прийнято рішення
№1866 від 06.10.2011 згідно з яким до
відповідача застосовані фінансові
санкції в розмірі 2732,27грн.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції, з позицією якого
погодився суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що з 01.01.2011 втратили
чинність норми, які визначали склад
правопорушення і розміри
відповідальності в галузі нарахування
і стягнення страхових внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування, а тому органи пенсійного
фонду з 01.01.2011 не вправі за порушення,
вчинені до 01.01.2011, нараховувати штрафи
та пені, визначені статтею 106 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування",
оскільки передбачені відповідними
нормами склади правопорушень та
санкції втратили чинність, і їх
застосування з 01.01.2011 суперечить статті
58 Конституції України, не зважаючи на
зміст пункту 7 Перехідних положень
Закону України "Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування".

Колегія суддів, виходячи з меж
касаційного перегляду, визначених
статтею 220 Кодексу адміністративного
судочинства України, погоджується з
вказаними висновками судів попередніх
інстанцій, вважаючи при цьому за
необхідне зазначити наступне.

За період до 1 січня 2011 року відносини,
що виникали між суб'єктами системи
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування, регулювалися
Законом N 1058-IV. Зазначеним Законом
визначалися платники страхових
внесків, порядок їх нарахування,
обчислення та сплати страхових
внесків, стягнення заборгованості за
цими внесками.

Частиною другою статті 106 Закону N 1058-IV,
яка діяла до 1 січня 2011 року, було
передбачено, що суми страхових внесків,
своєчасно не нараховані та/або не
сплачені страхувальниками у строки,
визначені статтею 20 цього Закону, в
тому числі обчислені територіальними
органами ПФУ у випадках, передбачених
частиною третьою статті 20 цього Закону,
вважаються простроченою
заборгованістю із сплати страхових
внесків і стягуються з нарахуванням
пені та застосуванням фінансових
санкцій. Із набранням чинності Законом
N 2464-VI наведена вище норма
матеріального права була скасована
(підпункт "й" підпункту 12 пункту 11
Прикінцевих та перехідних положень
зазначеного Закону).

Водночас відповідно до абзацу п'ятого
пункту 7 Прикінцевих та перехідних
положень Закону N2464-VI стягнення
заборгованості зі сплати страхових
внесків за діючими видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування та сум
штрафних санкцій, нарахованих та/або не
сплачених у період до 1 січня 2011 року, в
тому числі страхових внесків, строк
сплати яких на 1 січня 2011 року не настав,
здійснюється фондами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування відповідно до
законодавства, що діяло на момент
виникнення такої заборгованості або
застосування штрафних санкцій.

Тобто, заборгованість у зв'язку з
несплатою страхових внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування, яка виникла до 1 січня 2011
року, має бути стягнута із
застосуванням фінансових санкцій і
після цієї дати, оскільки зазначена
заборгованість виникла в період дії
статті 106 Закону N 1058-IV.

Разом з цим, судами встановлено, що у
даному випадку заборгованість виникла,
починаючи з червня 2011 року.

Так, згідно з карткою особового рахунку
платника страхових внесків станом на
20.01.2011 відповідачеві нараховано до
сплати згідно з розрахунком сум
страхових внесків, поданим за січень
місяць, - 355,90 грн.; зазначені страхові
внески відповідачем сплачено
своєчасно; недоїмка зі сплати
страхових внесків на момент набрання
чинності Законом України "Про збір та
облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування" у відповідача
відсутня.

Враховуючи викладене, зважаючи на
відсутність у органу Пенсійного фонду
України повноважень на застосування
фінансових санкцій, передбачених
частиною дев'ятою статті 106 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування", за
наявності факту повного погашення
страхувальником недоїмки зі сплати
страхових внесків на момент набрання
чинності Законом України "Про збір та
облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування", та наступне
своєчасне погашення недоїмки зі сплати
страхових внесків, строк сплати яких
настав 20 січня 2011 року, колегія суддів
погоджується із позицією судів
попередніх інстанцій щодо
необґрунтованості посилання органу
Пенсійного фонду України при прийнятті
рішень від 06.10.2011 №1863, 1864, 1865п, 1866 на
положення пункту 7 Прикінцевих та
перехідних положень Закону України
"Про збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування" та, відповідно,
вказує на обґрунтованість висновків
судів щодо відсутності підстав для
примусового стягнення з відповідача
недоїмки зі сплати страхових внесків
та фінансових санкцій, застосованих на
підставі зазначених рішень.

Доводи касаційної скарги висновків
судів першої та апеляційної інстанцій
не спростовують.

Правова оцінка встановлених обставин
справи судами першої та апеляційної
інстанцій дана вірно, порушень норм
матеріального чи процесуального права
при ухваленні оскаржуваних судових
рішень судами не допущено.

Згідно з частиною першою статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Відповідно до частини третьої статті
220-1 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної
інстанції відхиляє касаційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

Керуючись статтями 160, 167, 220, 220-1, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів ,-

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в Київському
районі м. Сімферополя Автономної
Республіки Крим відхилити, а постанову
Окружного адміністративного суду
Автономної Республіки Крим від 17
жовтня 2012 року та ухвалу
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 04 лютого 2013
року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута в порядку
ст.ст.235-2391 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Судді: