Справа № 826/2300/13-а
Суддя: Борисюк Л.П.
Дата ухвалення: 2014-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/2300/13-а
Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач:
У Х В А Л А

Іменем України

30 вересня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

Головуючого судді суддів при секретарі
за участю: представників позивача
представника відповідачаБорисюк Л.П.,
Ключковича В.Ю., Кобаля М.І. Чайка О.С.
Бондарчука А.Я., Номінаса К.В.
Гомольської Я.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
апеляційною скаргою Державної
податкової інспекції у Святошинському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві на постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 06 червня 2013 року у
справі за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю «Інфо
Терра» до Державної податкової
інспекції у Святошинському районі м.
Києва Державної податкової служби про
скасування податкових
повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2013 року Товариство з обмеженою
відповідальністю «Інфо Терра»
звернулося до Окружного
адміністративного суду міста Києва із
позовом до Державної податкової
інспекції у Святошинському районі м.
Києва Державної податкової служби в
якому просило визнати протиправними та
скасувати податкові
повідомлення-рішення від 12.02.2013 №
та № .

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
06 червня 2013 року позов задоволено.

Визнано протиправними та скасовано
податкові повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
Святошинському районі м. Києва
Державної податкової служби від 12.02.2013
№ та № .

Відповідач, не погоджуючись з
прийнятим рішенням суду, звернувся з
апеляційною скаргою, в якій зазначає,
що оскаржувана постанова суду не
відповідає вимогам матеріального та
процесуального права, а саме, судом
першої інстанції неповно з'ясовано та
не доведено обставини, що мають
значення для справи, висновки суду
першої інстанції не відповідають
обставинам справи, в зв'язку з чим
просить скасувати постанову суду та
прийняти нове рішення, яким у
задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
учасників процесу, які з'явилися в
судове засідання, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції, в
період з 28.12.2012 по 14.01.2013 Державною
податковою інспекцією у
Святошинському районі м. Києва
Державної податкової служби було
проведено позапланову виїзну
перевірку Товариства з обмеженою
відповідальністю «Інфо Терра» з питань
дотримання вимог податкового
законодавства за період з 01.01.2012 по
30.11.2012.

В ході проведення перевірки податковим
органом встановлено порушення
позивачем вимог п. 138.1, п. 138.8 ст. 138, п.п.
139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу
України, в результаті чого позивачем
занижено суму податку на прибуток
підприємства, всього у сумі 1 017 674,00 грн.,
в т.ч.: за І квартал 2012 року в сумі 60 040,00
грн., за ІІ квартал 2012 року на суму 714 875,00
грн., за ІІІ квартал 2012 року в сумі 242 758,00
грн.; п. 185.1 ст. 185, п. 188.1 ст. 188, п. 198.1, п. 198.6
ст. 198 та п. 201.1, п. 201.6 ст. 201 Податкового
кодексу України, в результаті чого
позивачем занижено податок на додану
вартість на загальну суму 969 213,00 грн. в
тому числі: за лютий 2012 року в сумі 46 732,00
грн., за квітень 2012 року в сумі 90 053,00
грн., за травень 2012 року в сумі 235 287,00
грн., за червень 2012 року в сумі 339 636,00
грн., за липень 2012 року в сумі 198 565,00 грн.
та за вересень 2012 року в сумі 58 937,00 грн.

За результатами проведеної перевірки
відповідачем складено Акт перевірки
від 28.01.2013 № 37/22-30/36019168 на підставі якого
прийнято податкові
повідомлення-рішення № від 12.02.2013
яким за позивачем визначено суму
податкового зобов'язання з податку на
прибуток підприємств в сумі 1 272 091,00 грн.
в тому числі за основним платежем - 1 017
674,00 грн. та штрафні санкції в сумі 254 418,00
грн.; № від 12.02.2013 яким за
позивачем визначено суму податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість в сумі 1 211 516,00 грн. в тому числі
за основним платежем - 969 213,00 грн. та
штрафні санкції - 242 303,00 грн..

Вважаючи такі податкові
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у Святошинському
районі м. Києва Державної податкової
служби протиправними, позивач
звернувся до суду з вищевказаним
позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачем були надані всі первинні
документи, які фіксують факт
здійснення господарської діяльності.

З таким висновком суду колегія суддів
погоджується, виходячи з наступного.

Відносини, що виникають у сфері
справляння податків і зборів, а також
права та обов'язки платників податків і
зборів, компетенція контролюючих
органів, повноваження і обов'язки їх
посадових осіб під час здійснення
податкового контролю, а також
відповідальність за порушення
податкового законодавства,
регулюються Податковим кодексом
України, який вступив в силу з 01.01.2011
року (далі по тексту - ПК України).

Згідно з пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України,
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Порядок формування податкового
кредиту з податку на додану вартість
визначено статтею 198 ПК України, згідно
якої право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій, зокрема, з
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг.

Відповідно до п. 198.2 ст. 198 ПК України,
датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: або
дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг; або дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.

Пунктом 198.3 статті 198 ПК України
визначено, що податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з, зокрема, придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Згідно п. 198.6 статті 198 ПК України, не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими
порушенням вимог ст. 201 цього Кодексу)
чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими п. 201.11 ст. 201 цього
Кодексу. У разі коли на момент
перевірки платника податку органом
державної податкової служби суми
податку, попередньо включені де складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
цього Кодексу.

За приписами пункту 138.2 статті 138 ПК
України, витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визначаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення зберігання яких
передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Між тим, згідно положень підпункту 139.1.9
пункту 139. 1 статті 139 ПК України, не
включаються до складу валових витрат,
витрати, не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Згідно пункту 201.8 ст. 201 ПК України,
право на нарахування податку та
складання податкових накладних
надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку в
порядку, передбаченому статтею 183 цього
Кодексу.

Статтею 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» визначено, що
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Із системного аналізу положень
Податкового кодексу України
вбачається, що право на формування
податкового кредиту з податку на
додану вартість та валових витрат
виникає у платника податків за
наявності сукупності таких елементів:
наявності у сторін спеціальної
податкової правосуб'єктності (особа, що
видає податкову накладну, повинна бути
зареєстрованою як платник ПДВ);
фактичного (реального) здійснення
оподатковуваних операцій
постачальником на користь покупця;
наявності причинно-наслідкового
зв'язку між операцією з придбання
товарів чи послуг та потребою
використання в господарській
діяльності; документального
підтвердження факту здійснення
господарської операції сукупністю
належним чином складених (оформлених)
первинних та інших документів (у т.ч.
платіжних), які зазвичай супроводжують
операції певного виду та підтверджують
їх фактичне виконання; наявності у
покупця належним чином складеної
податкової накладної (має усі
обов'язкові реквізити).

Відповідно до інформаційного листа
Вищого адміністративного суду України
від 02.06.2011 року № 742/11/13-11, з метою
встановлення факту здійснення
господарської операції, формування
витрат для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість належить з'ясовувати,
зокрема, обставини щодо руху активів у
процесі здійснення господарської
операції, установлення спеціальної
податкової правосуб'єктності
учасників господарської операції,
установлення зв'язку між фактом
придбання товарів (послуг),
спорудженням основних фондів, імпортом
товарів (послуг), понесенням інших
витрат і господарською діяльністю
платника податку.

Дослідженню підлягають усі первинні
документи, які належить складати
залежно від певного виду господарської
операції: договори, акти виконаних
робіт, документи про перевезення,
зберігання товарів тощо.

Необхідно перевіряти фізичні, технічні
та технологічні можливості певної
особи до вчинення тих чи інших дій, що
становлять зміст господарської
операції, як-от: наявність
кваліфікованого персоналу, основних
фондів, у тому числі транспортних
засобів для перевезення або
виробництва, приміщень для зберігання
товарів тощо, якщо такі умови необхідні
для здійснення певної операції;
можливість здійснення операцій з
відповідною кількістю певного товару у
відповідні строки з урахуванням
терміну його придатності, доступності
на ринку тощо; наявність відповідних
ліцензій та інших дозвільних
документів, що необхідні для ведення
певного виду господарської діяльності.

Про відсутність факту здійснення
господарської операції можуть також
свідчити і результати, відображені у
даних податкового обліку будь-кого з
учасників господарської операції, які
фактично не настали внаслідок
відсутності відповідних дій будь-кого
з учасників такої операції (наприклад,
відображення отримання послуг без їх
фактичного надання або в разі їх
надання іншою особою, ніж та, що вказана
у даних податкового обліку чи
первинних документах; імітація купівлі
товару в особи, яка ніколи його не
продавала тощо).

Вивченням матеріалів справи колегією
суддів встановлено, що основним видом
діяльності позивача є діяльність щодо
оптової торгівлі зерном, насінням і
кормами для тварин.

Предметом укладених між позивачем та
ПП ТД «Ділові дрібниці», ТОВ «Яна ЛТД»,
ТОВ «Альфа», ТОВ «Ділкорн», ТОВ
«Нордскол», ТОВ НІО «Контехсистем ЛТД»,
ТОВ «Мередіан строй», та ТОВ
«Кміс-Торгаш МК» договорів, була
поставка зернових культур, а у ТОВ
«Автосервіс» послуг по їх перевезенню.

При цьому, позивачем надано
підтверджуючу документацію у вигляді
договорів з додатками, акти
приймання-передачі, податкові
накладні, банківські виписки тощо.

Аналіз наданої первинної документації
у повній мірі дає змогу встановити
реальність поставок товару та руху
такого товару.

Як зазначається в акті перевірки,
наявність такої документації та
оформлення її відповідно до вимог
чинного законодавства податковим
органом не заперечується, однак
стверджується, що вона не відображає
реального настання наслідків за
укладеним правочином.

Позивачем до перевірки надавалась уся
первинна документація яка вимагалась
податковим органом та наявна в
матеріалах справи.

Крім цього, такі перевірки проводились
працівниками податкового органу щодо
контрагентів позивача, ґрунтуються
лише на даних баз співставлення.

Судом першої інстанції вірно не
прийнято до уваги посилання
відповідача на невідповідність
вимогам законодавства
товарно-транспортних накладних, що не
дають змоги ідентифікувати товар що
перевозився, а тому не є первинними
документами.

Договори поставки зернових культур з
ПП ТД «Ділові дрібниці», ТОВ «Яна ЛТД»,
ТОВ «Альфа», ТОВ «Ділкорн», ТОВ
«Нордскол», ТОВ НІО «Контехсистем ЛТД»,
ТОВ «Мередіан строй», ТОВ «Автосервіс»
та ТОВ «Кміс-Торгаш МК» провадилась на
умовах СРТ Інкотермс за адресою
Миколаївського морського
торгівельного порту.

У відповідності до Правил Інкотермс
(Офіційні правила тлумачення
торговельних термінів Міжнародної
торгової палати), СРТ - CARRIAGE PAID TO (... named
place of destination) - ФРАХТ/ПЕРЕВЕЗЕННЯ
ОПЛАЧЕНО ДО (... назва місця призначення)
означає, що продавець зобов'язаний
здійснити поставку шляхом надання
товару перевізнику, з яким укладено
договір перевезення, для
транспортування товару до узгодженого
пункту в межах названого місця у
встановлену дату чи в межах
узгодженого періоду.

У відповідності до Правил перевезень
вантажів автомобільним транспортом в
Україні: «Правила перевезень вантажів
автомобільним транспортом в Україні
(надалі - Правила) визначають права,
обов'язки і відповідальність власників
автомобільного транспорту -
Перевізників та вантажовідправників і
вантажоодержувачів - Замовників;
замовник - вантажовідправник або
вантажоодержувач, який уклав з
перевізником договір про перевезення
вантажів».

Позивачем надано всі
товарно-транспортні накладні що були
складені за результатами
взаємовідносин позивача з ПП ТД
«Ділові дрібниці», ТОВ «Яна ЛТД», ТОВ
«Альфа», ТОВ «Ділкорн», ТОВ «Нордскол»,
ТОВ НІО «Контехсистем ЛТД», ТОВ
«Мередіан строй», ТОВ «Автосервіс» та
ТОВ «Кміс-Торгаш МК», які заповнено
належним чином та копії яких наявні в
матеріалах справи.

Заперечуючи проти вимог даного позову,
відповідач вказує на нікчемність
укладених позивачем правочинів, які
на його думку є фіктивними та не
створюють жодних юридичних наслідків,
крім тих, які пов'язані з їх
недійсністю.

Відповідно до статті 202 Цивільного
кодексу України, правочином є дія
особи, спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Приписами статті 203 Цивільного кодексу
України, встановлені загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину.

Згідно ст. 215 Цивільного кодексу
України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу
України, недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю.

Дії, вчинені у межах нікчемного
правочину, не можна вважати
господарськими операціями, оскільки
зазначений правочин не створює інших
юридичних наслідків, окрім пов'язаних з
його недійсністю.

Відповідно до пункту 18 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
06 листопада 2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»,
перелік правочинів, які є нікчемними як
такі, що порушують публічний порядок,
визначений статтею 228 Цивільного
кодексу України: 1) правочини,
спрямовані на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина: 2) правочини, спрямовані на
знищення, пошкодження майна фізичної
або юридичної особи, держави,
Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на
економічні та соціальні основи
держави, зокрема: правочини, спрямовані
на використання всупереч закону
комунальної, державної або приватної
власності; правочини, спрямовані на
незаконне відчуження або незаконне
володіння, користування, розпорядження
об'єктами права власності українського
народу - землею як основним
національним багатством, що перебуває
під особливою охороною держави, її
надрами, іншими природними ресурсами
(стаття 14 Конституції України);
правочини щодо відчуження викраденого
майна; правочини, що порушують правовий
режим вилучених з обігу або обмежених в
обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на
порушення інших об'єктів права,
передбачені іншими нормами публічного
права, не є такими, що порушують
публічний порядок.

Відповідно до статті 228 Цивільного
кодексу України, правочин вважається
таким, що порушує публічний порядок,
якщо він був спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

Положенням статті 234 ЦК України
передбачено, що фіктивним є правочин,
який вчинено без наміру створення
правових наслідків, які обумовлювалися
цим правочином. Фіктивний правочин
визнається недійсним в судовому
порядку. В розумінні даної норми
цивільного закону характеризуючими
ознаками фіктивного правочину є те, що
сторони вчиняють його лише для вигляду,
знаючи заздалегідь що він не буде
виконаний. Тобто, при вчинені
фіктивного правочину учасники мають
інші цілі, ніж ті що передбачені самим
правочином, не маючи на меті
встановлення його правових наслідків.
При цьому, фіктивним можна визнати
правочин тільки за умови, що обидві
сторони діяли без наміру як створення
так і досягнення відповідних
цивільно-правових наслідків.

Заперечуючи проти вимог даного позову,
відповідач, зокрема, посилається на Акт
від 22.10.2012 № 706/22-200/30565050 складений ДПІ у
Центральному районі м. Миколаєва з
питань дотримання вимог податкового
законодавства та відображення
правових відносин з
контрагентами-постачальниками ТОВ
«Ділові дрібниці», Акт від 22.10.2012 №
706/22-200/30565050 складений ДПІ у
Центральному районі м. Миколаєва з
питань дотримання вимог податкового
законодавства та відображення
правових відносин з
контрагентами-постачальниками ТОВ
«Яна ЛТД», Акт від 13.09.2012 № 714/22-4/35910506
складений ДПІ у Печерському районі м.
Києва з питань дотримання вимог
податкового законодавства та
відображення правових відносин з
контрагентами-постачальниками ТОВ
«Ділкорн», якими встановлено
відсутність у зазначених контрагентів
реальних можливостей виконувати свої
зобов'язання за договорами, а також
відсутність у позивача
товаротранспортних накладних на
поставку товарів від свої
контрагентів, а саме: від ПП ТД «Ділові
дрібниці», ТОВ «Яна ЛТД», ТОВ «Аль фа»,
ТОВ «Ділкорн», ТОВ «Нордскол», ТОВ НІО
«Контехсистем ЛТД», ТОВ «Мередіан
строй», ТОВ «Автосервіс» та ТОВ
«Кміс-Торгаш МК».

Відповідно до правової позиції
Верховного Суду України, у разі, якщо
дії платника податку свідчать про його
добросовісність, а вчинені ним
господарські операції не викликають
сумніву в їх реальності та
відповідності дійсному економічному
змісту, для підтвердження права на
податковий кредит та/або бюджетне
відшкодування достатньо наявності
належним чином оформлених документів,
зокрема податкових накладних. Разом з
тим, не є підставою для відмови у праві
на податковий кредит та бюджетне
відшкодування з податку на додану
вартість порушення податкової
дисципліни, вчинені контрагентом
платника податку. Також не є підставою
для визнання неправомірними операцій
платника податків подальше припинення
чи анулювання статусу платника податку
на додану вартість його контрагента.
Усі операції, вчинені контрагентом
платника податку до припинення такого
контрагента, не можуть автоматично
розглядатися як нікчемні правочини в
силу самого собою припинення юридичної
особи або анулювання її податкового
статусу. У такому разі достатньо
встановити необізнаність платника
податку, що заявляє право на податковий
кредит чи бюджетне відшкодування з
податку на додану вартість про факт
припинення або недобросовісний
характер діяльності контрагента
(зокрема про несплату податків чи
неподання податкової звітності).

У разі, якщо на час здійснення
господарських операцій, за якими
податкова інспекція не визнає
обґрунтованим віднесення позивачем до
податкового кредиту сум податку на
додану вартість, постачальники були
включені до Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців, а також мали
свідоцтво про реєстрацію платника
податку на додану вартість, покупець не
може нести відповідальність за
несплату податків продавцями, ні за
можливу недостовірність відомостей
про них, наведених у зазначеному
реєстрі, за умови необізнаності щодо
неї.

Так, на момент здійснення вищевказаних
господарських операцій контрагенти
позивача були зареєстровані у
визначеному законом порядку та не були
припинені згідно Закону України «Про
державну реєстрацію юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців».

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України
«Про державну реєстрацію юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців»,
державна реєстрація юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців засвідчення
факту створення або припинення
юридичної особи, засвідчення факту
набуття або позбавлення статусу
підприємця фізичною особою, а також
вчинення інших реєстраційних дій, які
передбачені цим Законом, шляхом
внесення відповідних записів до
Єдиного державного реєстру.

Згідно статті 33 Закону України «Про
державну реєстрацію юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців», юридична
особа припиняється в результаті
передання всього свого майна, прав та
обов'язків іншим юридичним особам -
правонаступникам у результаті злиття,
приєднання, поділу, перетворення
(реорганізації) або в результаті
ліквідації за рішенням, прийнятим
засновниками (учасниками) юридичної
особи або уповноваженим ними органом,
за судовим рішенням або за рішенням
органу державної влади, прийнятим у
випадках, передбачених законом.

Юридична особа є такою, що припинилася,
з дати внесення до Єдиного державного
реєстру запису про державну реєстрацію
припинення юридичної особи.

На момент здійснення правовідносин,
контрагентів позивача було
зареєстровано як юридичних осіб та
платниками податку на додану вартість,
доказів існування вироків суду у
кримінальних справах, якими б
встановлювався факт фіктивного
підприємництва, відповідачем не
надано.

Згідно Рішень Європейського суду з
прав людини у справах Інтерсплав проти
України (2007 рік, заява № 803/02), «Булвес»
АД проти Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03)
і Бізнес Супорт Центр проти Болгарії
(2010 рік, заява № 6689/03), які відповідно до
ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання
рішень та застосування практики
Європейського суду з прав людини»
підлягають застосуванню судами як
джерела права, платника податку не може
бути позбавлено права на бюджетне
відшкодування ПДВ за відсутності
доказів того, що його було залучено до
протиправної діяльності, пов'язаної з
незаконним отриманням бюджетного
відшкодування; при цьому платник ПДВ не
повинен нести відповідальність за
зловживання, вчинені його
постачальниками, якщо платник ПДВ не
знав про такі зловживання і не міг про
них знати.

З огляду на принцип персональної
відповідальності платника податку,
право на податковий кредит не може
ставитись у пряму залежність від
додержання податкової дисципліни
третіми особами. Тобто, якщо контрагент
не виконав свого зобов'язання щодо
сплати податку до бюджету, це тягне
відповідальність та негативні
наслідки саме щодо цієї особи, а тому
сама по собі несплата податку (у тому
числі внаслідок ухилення від сплати) не
може бути підставою для відмови у праві
платника податку на податковий кредит
за наявності факту здійснення
господарської операції.

Аналогічна правова позиція викладена в
постанові Верховного суду України від
31.01.2011 у справі за позовом ЗАТ
«Мукачівський лісокомбінат» до
Мукачівської об'єднаної державної
податкової інспекції в Закарпатській
області про визнання недійсним
податкового повідомлення-рішення.

Відповідно до ст. 71 КАС України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Тобто, на відповідача як суб'єкта
владних повноважень, покладено
обов'язок щодо доказування
правомірності прийнятих ним
податкових повідомлень-рішень, так як
він заперечує проти задоволення
позовних вимог.

Відповідачем не було надано до суду
належних та допустимих доказів
правомірності прийняття ним
податкових повідомлень-рішень від
12.02.2013 № та № .

З огляду на викладене, колегія суддів
приходить до висновку щодо
правомірності заявлених позивачем
вимог, які є обґрунтованими,
підтверджуються належними доказами та
є такими, що підлягають задоволенню.

Згідно зі ст. 159 КАС України, судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.

З підстав вищенаведеного, колегія
суддів дійшла висновку, що суд першої
інстанції вірно встановив фактичні
обставини справи, дослідив наявні
докази, надав їм належну оцінку та
прийняв законне і обґрунтоване
рішення, з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
а тому підстав для його скасування не
вбачається.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України,
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції суд апеляційної інстанції
має право залишити апеляційну скаргу
без задоволення, а постанову суду без
змін.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212,
254 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Святошинському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві на постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 06 червня 2013 року -
залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 06 червня 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
в повному обсязі, шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя
суддя суддя Л.П. Борисюк
В.Ю. Ключкович М.І. Кобаль

Повний текст ухвали складено та
підписано - 07.10.2014

Головуючий суддя
Борисюк Л.П.

Судді:
Ключкович В.Ю.

Кобаль М.І.