Справа № 2а/344/98/13
Суддя: Гінда О.М.
Дата ухвалення: 2014-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2014 року
№ 876/9082/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді:
Гінди О.М.

суддів:
Качмара В.Я., Ніколіна В.В.

за участю секретаря судових засідань:
Щерби С.Б.

позивача -
ОСОБА_2

представника позивача -
ОСОБА_3

представника відповідача -
Устінського А.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
ОСОБА_2 на постанову
Івано-Франківського міського суду
Івано-Франківської області від 11
квітня 2013 року у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_2 до
Івано-Франківської міської ради про
визнання рішення незаконним, -

встановив:

11.08.2011 ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом
до Івано-Франківської міської ради у
якому просила визнати незаконним
рішення відповідача від 14.04.2011 № 180-ІХ.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилався на те, що рішенням Виконкому
Івано-Франківської міської ради від
21.07.2009 № 372, їй було надано дозвіл на
проведення проектно-пошукових робіт
для будівництва крамниці промислових
товарів на місці існуючого тимчасового
торгового закладу. Однак, у зв'язку із
помилкою, допущеною при прийнятті
зазначеного рішення, рішенням № 315 від
24.04.2010 було внесено зміни. Рішенням
Виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради № 600
від 19.10.2010 ОСОБА_2 дозволено будівництво
крамниці продовольчих товарів на місці
існуючого тимчасового торгового
закладу. На підставі вказаних рішень
вона виготовила повний пакет
дозвільної документації для
проведення будівельних робіт. Однак, не
зважаючи на вказані рішення, 14.04.2011
сесією Івано-Франківської міської ради
прийнято рішення №180-ІХ, яким раніше
прийняті рішення № 372 та № 600 скасовано
у зв'язку із порушенням вимог ст. 24
Закону України «Про планування і
забудову територій». Вважає дане
рішення незаконним та просить його
скасувати.

Постановою Івано-Франківського
міського суду Івано-Франківської
області від 11.04.2013 у задоволенні позову
відмовлено.

Із цією постановою не погодився
позивач та подав на неї апеляційну
скаргу у якій просить скасувати
рішення суду першої інстанції та
прийняти нову постанову, якою позов
задовольнити. В обґрунтування
апеляційних вимог посилається не
неповне з'ясуванням судом обставин, що
мають значення для справи та порушення
норм матеріального права, що призвело
до неправильного вирішення справи.

Позивач та його представник апеляційну
скаргу підтримали та просять її
задовольнити.

Представник відповідача апеляційну
скаргу заперечив та просить залишити
її без задоволення.

Суд апеляційної інстанції, заслухав
доповідь судді-доповідача, позивача та
представників сторін, перевірив
матеріали справи та обговорив підстави
і межі апеляційних вимог, вважає, що
апеляційну скаргу належить
задовольнити.

Судом першої інстанції встановлено, що
рішенням ІХ сесії Івано-Франківської
міської ради шостого демократичного
скликання 14.04.2011 року скасовано рішення
виконавчого комітету № 372 від 21.07.2009 та
п. 3.10 рішення від 19.10.2010.

Рішення Виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради № 372
від 21.07.2009 стосувалося надання дозволу
на проведення проектно-пошукових робіт
ОСОБА_2 для будівництва крамниці
промтоварів на місці існуючого
тимчасового торгового закладу в межах
орендованої земельної ділянки на
АДРЕСА_1, а рішення № 600 від 19.10.2010 -
надання дозволу на будівництво
вказаного об'єкта.

На підставі встановлених обставин та
досліджених доказів, суд першої
інстанції дійшов висновку, що позов
задоволеним бути не може, оскільки
всупереч вимогам ст. 24 Закону України
«Про планування і забудову території»,
виконавчий комітет прийняв рішення,
яким надав дозвіл на будівництво
крамниці продтоварів на місці
існуючого тимчасового торгового
закладу, а не згоду на розроблення
містобудівного обґрунтування, як
передбачено Законом та не було
дотримано вимог закону щодо
громадського обговорення.

Однак, суд апеляційної інстанції з
такими висновками суду першої
інстанції не погоджується, з огляду на
таке.

Як вбачається із матеріалів справи,
Івано-Франківська міська рада
приймаючи оскаржуване рішення
посилається на те, що під час прийняття
рішень від 21.07.2009 № 372 та від 19.10.2010 № 600
було допущено порушення ст. 24 Закону
України «Про планування і забудову
території». Однак, у вказаному рішенні
відсутні посилання, які саме порушення
були допущенні. У процесі судового
розгляду відповідач вказує на те, що
виконавчий комітет у порушення частини
6 вказаної статті надав дозвіл на
будівництво крамниці, а не згоду на
розроблення містобудівного
обґрунтування та не було проведено
громадських обговорень.

Частинами 2-4 статті 24 Закону України
«Про планування і забудову території»,
який діяв до 12.03.2011, було передбачено, що
замовник, який має намір забудови
належної йому на праві власності або
користуванні земельної ділянки, або
уповноважена ним особа звертається до
відповідного органу виконавчої влади
або органу місцевого самоврядування із
заявою (клопотанням) щодо намірів
забудови земельної ділянки, в якій
зазначаються призначення будівлі,
споруди та орієнтовні характеристики
забудови. До заяви (клопотання) можуть
бути додані передпроектні роботи.

Орган місцевого самоврядування
визначає відповідність намірів
забудови земельної ділянки місцевим
правилам забудови населеного пункту,
містобудівній документації.

У разі якщо зазначені в заяві
(клопотанні) наміри належать до
переважних чи допустимих видів
забудови відповідної території, орган
місцевого самоврядування у
двотижневий строк з дня реєстрації
заяви (клопотання) надає заявнику
містобудівні умови і обмеження
забудови земельної ділянки,
встановлені місцевими правилами
забудови населеного пункту.

Згідно частин 6 та 8 вказаної статті у
разі відсутності місцевих правил
забудови або при намірах забудови
земельної ділянки за межами населеного
пункту відповідний орган виконавчої
влади чи орган місцевого
самоврядування у двотижневий строк з
дня реєстрації заяви (клопотання) надає
заявнику згоду на розроблення
містобудівного обґрунтування
розміщення об'єкта. Містобудівні умови
і обмеження забудови земельної
ділянки, викладені в містобудівному
обґрунтуванні, після його погодження
та врахування результатів
громадського обговорення в порядку,
встановленому цим Законом,
затверджуються рішенням відповідного
органу виконавчої влади або органу
місцевого самоврядування одночасно із
затвердженням містобудівного
обґрунтування.

Отже, з аналізу вказаних положень можна
дійти висновку, що у разі відповідності
намірів забудови земельної ділянки
місцевим правилам забудови населеного
пункту, містобудівній документації,
орган місцевого самоврядування надає
заявнику містобудівні умови і
обмеження забудови земельної ділянки,
встановлені місцевими правилами
забудови населеного пункту.

Як вбачається із матеріалів справи,
позивачу містобудівні умови і
обмеження забудови земельної ділянки,
яка знаходиться у межах населеного
пункту, виконавчим комітетом видані
11.05.2010 (а.с. 44 зворот - 45), а тому на час
прийняття рішення від 19.10.2010 у
виконавчого комітету не було правових
підстав для прийняття рішення про
надання згоди на розроблення
містобудівного обґрунтування
розміщення об'єкта, який би підлягав
подальшому громадському обговоренню.

Також суд першої інстанції дійшов
помилкового висновку про те, що
виконавчий комітет Івано-Франківської
міської ради надав дозвіл на
будівництво на земельній ділянці яка
не була відведена для цієї мети, з
огляду на таке.

Частиною першою статті 19 Земельного
кодексу України встановлений
вичерпний перелік категорій земель
України за основним цільовим
призначенням. Відповідно до статті 96
Земельного кодексу України
землекористувач зобов'язаний
забезпечити використання земельної
ділянки за цільовим призначенням.

Статтею 38 Земельного кодексу України
передбачено, що до земель житлової та
громадської забудови належать
земельні ділянки в межах населених
пунктів, які використовуються для
розміщення житлової забудови,
громадських будівель і споруд, інших
об'єктів загального користування.

Використання земель житлової та
громадської забудови здійснюється
відповідно до генерального плану
населеного пункту, іншої містобудівної
документації, плану
земельно-господарського устрою з
дотриманням державних стандартів і
норм, регіональних та місцевих правил
забудови (стаття 39 Земельного кодексу
України).

У свою чергу наказом Держкомзему
України від 23.07.2010 № 548 «Про
затвердження Класифікації видів
цільового призначення земель»,
зареєстрованим в Мін'юсті 1 листопада
2010 року за № 1011/18306, визначено
класифікацію видів цільового
призначення земель в межах категорій,
встановлених статтею 19 Земельного
кодексу України.

Класифікація визначає поділ земель на
окремі види цільового призначення
земель, які характеризуються власним
правовим режимом, екосистемними
функціями, видом господарської
діяльності, типами забудови, типами
особливо цінних об'єктів.

Зазначеною Класифікацією встановлено,
що землі, які за категорією відносяться
до земель житлової та громадської
забудови, за цільовим призначенням
поділяються на розділи та відповідно
підрозділи:

землі житлової забудови (землі, які
використовуються для розміщення
житлової забудови (житлові будинки,
гуртожитки, господарські будівлі та
інше);

землі, які використовуються для
розміщення гаражного будівництва;

землі громадської забудови (землі, які
використовуються для розміщення
громадських будівель і споруд (готелів,
офісних будівель, торговельних
будівель, для публічних виступів, для
музеїв та бібліотек, для навчальних та
дослідних закладів, для лікарень та
оздоровчих закладів), інших об'єктів
загального користування).

Згідно вимог частини п'ятої статті 20
Земельного кодексу України, види
використання земельної ділянки в межах
певної категорії земель (крім земель
сільськогосподарського призначення та
земель оборони) визначаються її
власником або користувачем самостійно
в межах вимог, встановлених законом до
використання земель цієї категорії, з
урахуванням містобудівної
документації та документації із
землеустрою.

Враховуючи зазначене, використання
земельної ділянки, яка надана за
цільовим призначенням «землі житлової
та громадської забудови», для
розміщення об'єктів комерційного
призначення передбачає використання
земельної ділянки в межах категорії
земель житлової та громадської
забудови.

Як вбачається із наявної у матеріалах
справи копії розрахунку розміру
орендної плати наданого Управлінням
земельних відносин Виконавчого
комітету Івано-Франківської міської
ради (а.с. 42 зворот), цільове призначення
земельної ділянки наданої позивачу в
оренду визначено як «землі житлової та
громадської забудови», а тому
безпідставним є посилання відповідача
на використання земельної ділянки не
за цільовим призначенням.

Також є безпідставним посилання
відповідача на припинення договору
оренди земельної ділянки, з чим
погодився суд першої інстанції,
оскільки судом оцінюється
правомірність рішення суб'єкта владних
повноважень, з урахуванням тих
обставин, які існували на час прийняття
такого рішення. Як вбачається із
матеріалів справи, на час прийняття
відповідачем рішення від 14.04.2011 № 180-ІХ,
у позивача був наявний договір оренди
землі від 06.03.2009, який укладений строком
на три роки. Подальше закінчення
договору оренди не підтверджує
правомірність прийняття вказаного
вище рішення.

Також суд апеляційної інстанції вважає
за необхідне зазначити, що згідно
рішення Конституційного Суду України
від 16.04.2009 року № 7-рп/2009 в аспекті
конституційного подання положення
частини другої статті 19, статті 144
Конституції України , статті 25, частин
першої, десятої статті 59 Закону України
«Про місцеве самоврядування в
Україні» стосовно права органу
місцевого самоврядування скасовувати
свої раніше прийняті рішення та
вносити до них зміни необхідно
розуміти так, що орган місцевого
самоврядування має право приймати
рішення, вносити до них зміни та/чи
скасовувати їх на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Пунктом 10 статті 59 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»
передбачено, що акти органів та
посадових осіб місцевого
самоврядування з мотивів їхньої
невідповідності Конституції або
законам України визнаються
незаконними в судовому порядку.

У пункті 5 рішення Конституційного Суду
України від 16.04.2009 року № 7-рп/2009
зазначено, що Органи місцевого
самоврядування не можуть скасовувати
свої попередні рішення, вносити до них
зміни, якщо відповідно до приписів цих
рішень виникли правовідносини,
пов'язані з реалізацією певних
суб'єктивних прав та охоронюваних
законом інтересів, і суб'єкти цих
правовідносин заперечують проти їх
зміни чи припинення. Ненормативні
правові акти органу місцевого
самоврядування є актами одноразового
застосування, вичерпують свою дію
фактом їхнього виконання, тому вони не
можуть бути скасовані чи змінені
органом місцевого самоврядування
після їх виконання.

Конституційний Суд України вказав, що в
Конституції України закріплено
принцип, за яким права і свободи людини
та їх гарантії визначають зміст і
спрямованість діяльності держави, яка
відповідає перед людиною за свою
діяльність (стаття 3). Органи місцевого
самоврядування є відповідальними за
свою діяльність перед юридичними і
фізичними особами (стаття 74 Закону).
Таким чином, органи місцевого
самоврядування не можуть скасовувати
свої попередні рішення, вносити до них
зміни, якщо відповідно до приписів цих
рішень виникли правовідносини,
пов'язані з реалізацією певних
суб'єктивних прав та охоронюваних
законом інтересів, і суб'єкти цих
правовідносин заперечують проти їх
зміни чи припинення. Це є «гарантією
стабільності суспільних відносин» між
органами місцевого самоврядування і
громадянами, породжуючи у громадян
впевненість у тому, що їхнє існуюче
становище не буде погіршене прийняттям
більш пізнього рішення, що
узгоджується з правовою позицією,
викладеною в абзаці другому пункту 5
мотивувальної частини Рішення
Конституційного Суду України від 13
травня 1997 року № 1-зп у справі щодо
несумісності депутатського мандата.

Встановлено, що рішення виконавчого
комітету Івано-Франківської міської
ради від 21.07.2009 № 372 та п. 3.10 рішення від
19.10.2010 № 600 є актами індивідуальної дії,
які повністю вичерпують свою дію
шляхом виконанням. Як вбачається із
матеріалів справи вказані рішення
виконані шляхом виготовлення
проектної документації та здійснення
будівництва, а тому подальше їх
скасування органом місцевого
самоврядування є незаконним.

З огляду на те, що оскаржувана
постанова прийнята з неповним
з'ясуванням обставин, що мають значення
для справи та з порушенням норм
матеріального права, що призвело до
неправильного вирішення справи, суд
апеляційної інстанції дійшов висновку
про її скасування та прийняття нової
постанови про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС
України, суд -

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити.

Постанову Івано-Франківського
міського суду Івано-Франківської
області від 11 квітня 2013 року у справі №
0907/2-а-13088/2011 (2-а/344/98/13) - скасувати та
прийняти нову постанову, якою позов
ОСОБА_2 - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати
рішення Івано-Франківської міської
ради від 14.04.2011 № 180-ІХ «Про скасування з
моменту прийняття п. 1.3 рішення
виконавчого комітету від 21.07.2009 № 372 та
п. 3.10 рішення виконавчого комітету від
19.10.2010 № 600».

Постанова набирає законної сили з
моменту її проголошення.

На постанову протягом двадцяти днів, з
дня набрання нею законної сили, може
бути подано касаційну скаргу
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий:
О.М. Гінда

Судді:
В.Я. Качмар

В.В. Ніколін

Постанова у повному обсязі складена та
підписана 26.09.2013.