Справа № 2а-1293/11
Суддя: Качмар В.Я.
Дата ухвалення: 2014-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2014 р.

Справа № 233/13/876 Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Качмара В.Я.,

суддів - Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

за участі секретаря - Ратушної М.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові апеляційну скаргу
ОСОБА_1 на постанову Галицького
районного суду м.Львова від 26 листопада
2012 року в справі за позовом ОСОБА_1 до
Львівської міської ради, треті особи,
які не заявляють самостійних вимог на
предмет спору на стороні відповідача
Управління Держкомзему у м.Львів та
ОСОБА_3, про скасування ухвали міської
ради та державного акту на право
власності на земельну ділянку,

В С Т А Н О В
И В :

10.12.2010 позивачка звернулася до суду із
позовом до Львівської міської ради
(далі - Міська рада) про скасування
ухвал відповідача від 11.03.2010 №3408 «Про
заміну та погодження гр.ОСОБА_3 місця
розташування земельної ділянки та
надання дозволу на виготовлення
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки на АДРЕСА_1» (далі -
Ухвала №3408) та від 08.07.2010 №3787 «Про
затвердження гр.ОСОБА_3 проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки та надання земельної ділянки
на АДРЕСА_1» (далі - Ухвала №3787), а також
державного акту на право власності на
земельну ділянку від 29.09.2010 серії ЯЛ
№304148 (далі - Державний акт), виданий
ОСОБА_3 на земельну ділянку площею
0,0541га, розташовану в АДРЕСА_1 (далі -
Земельна ділянка).

В обґрунтування позовних вимог
покликається на те, що на підставі
листа відділу комунального
господарства Червоноармійського
району м.Львова від 17.03.1989 №07 (далі -
Лист) матері позивачки ОСОБА_5, як вдові
загиблого у Великій Вітчизняній війні,
передано в користування для ведення
садівництва земельну ділянку площею
0,06га у АДРЕСА_1. Така земельна ділянка
була окультурена та понад 20 років
використовується за цільовим
призначенням, в тому числі, і після
смерті матері. Позивачка неодноразово
зверталась до міського голови із
заявами про приватизацію цієї
земельної ділянки, однак Міська рада
прийняла оскаржені ухвали та передала
на підставі договору міни земельних
ділянок від 02.09.2010 (далі - Договір)
спірну Земельну ділянку ОСОБА_3

Постановою Галицького районного суду
м.Львова від 26 листопада 2012 року в
справі №2а-1293/11 в задоволенні
заявленого позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням,
його оскаржила позивачка, яка
покликаючись на неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, невідповідність висновків суду
таким обставинам, порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати постанову суду
першої інстанції і прийняти нову
постанову, якою позов задовольнити
повністю. В апеляційній скарзі
покликається на обставини викладені в
позовній заяві, яким суд не дав жодної
правової оцінки. Додатково зазначає, що
з прийняттям спірних ухвал її
позбавлено права користування
земельною ділянкою. На момент
отримання її матір'ю земельної ділянки
право приватної власності громадян на
землю не встановлювалося. Зволікання
та небажання посадових осіб
відповідача розглядати її
неодноразові звернення призвело до
порушення її права на спірну Земельну
ділянку.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які беруть участь у справі,
перевіривши матеріали справи,
апеляційну скаргу, суд апеляційної
інстанції приходить до переконання, що
апеляційна скарга не підлягає до
задоволення з таких міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову суд
першої інстанції виходив з того, що
Ухвали №№3408, 3787 прийняті відповідачем
відповідно до Регламенту Львівської
міської ради, не порушують прав та
інтересів позивачки, яка прав
власності чи користування спірною
Земельною ділянкою, у встановленому
законом порядку, не набула.

Такі висновки суду першої інстанції є
правильними з огляду на таке.

Правосуддя за своєю суттю визнається
таким лише за умови, що воно відповідає
вимогам справедливості і забезпечує
ефективне поновлення в правах (абзац 10
п.9 Рішення Конституційного Суду
України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

У відповідності до ч.1 ст.6 КАС України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до адміністративного суду, якщо вважає,
що рішенням, дією чи бездіяльністю
суб'єкта владних повноважень порушені
її права, свободи або інтереси.

Як передбачено ч.1 ст.2 цього ж Кодексу
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, у тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Із наведених положень убачається, що
суд захищає лише порушені, невизнані
або оспорювані права, свободи та
інтереси учасників адміністративних
правовідносин. Визнання протиправним
рішення суб'єкта владних повноважень
можливе лише за позовом особи, право
або законний інтерес якої порушені цим
рішенням.

Таким чином, підставами для визнання
актів недійсними, є невідповідність
його вимогам чинного законодавства
та/або визначеної законом компетенції
органу, який видав(затвердив) цей акт.
Крім того, обов'язковою умовою визнання
акта недійсним є порушення у зв'язку з
прийняттям відповідного акта прав та
законних інтересів позивача. Якщо за
результатами розгляду справи факту
такого порушення не встановлено, у
адміністративного суду відсутні
підстави для задоволення позову.

Суди, розглядаючи справи цієї
категорії, повинні ураховувати
інтереси сторін і вирішувати такі
спори залежно від установленого та на
підставі закону.

Згідно зі ст.13 Конституції України
земля є об'єктом права власності
Українського народу. Від імені
Українського народу права власника
здійснюють органи державної влади та
органи місцевого самоврядування в
межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до ст.ст.142-145 Конституції
України до матеріальної основи органів
місцевого самоврядування належить,
зокрема, земля, управління якою
здійснюють територіальні громади
через органи місцевого самоврядування
в межах їх повноважень шляхом
прийняття рішень.

Згідно з ст.40 ЗК України (2001 року) (в
редакції, чинній на час виникнення
спірних відносин) громадянам України
за рішенням органів виконавчої влади
або органів місцевого самоврядування
можуть передаватися безоплатно у
власність або надаватися в оренду
земельні ділянки для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і гаражного
будівництва в межах норм, визначених
цим Кодексом. Понад норму безоплатної
передачі громадяни можуть набувати у
власність земельні ділянки для
зазначених потреб за
цивільно-правовими угодами.

Статтею 116 цього ж Кодексу встановлено,
що громадяни та юридичні особи
набувають права власності та права
користування земельними ділянками із
земель державної або комунальної
власності за рішенням органів
виконавчої влади або органів місцевого
самоврядування в межах їх повноважень,
визначених цим Кодексом або за
результатами аукціону. Надання у
користування земельної ділянки, що
перебуває у власності або у
користуванні, провадиться лише після
вилучення (викупу) її в порядку,
передбаченому цим Кодексом.

Отже, розпорядження землями від імені
Українського народу здійснюють органи
виконавчої влади та органи місцевого
самоврядування в межах їх повноважень
шляхом прийняття рішень.

У п.34 ч.1 ст.26 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні» (в
редакції, чинній на час виникнення
спірних відносин) визначено, що до
виключної компетенції сільських,
селищних, міських рад входить
вирішення відповідно до закону питань
з врегулювання земельних відносин.

За змістом пунктів «а», «б» ч.1 ст.81 ЗК
України громадяни України набувають
права власності на земельні ділянки на
підставі: придбання за договором
купівлі-продажу, ренти, дарування, міни,
іншими цивільно-правовими угодами;
безоплатної передачі із земель
державної і комунальної власності.

За змістом частин 6-9 ст.118 ЗК України
громадяни, зацікавлені в одержанні
безоплатно у власність земельної
ділянки із земель державної або
комунальної власності для будівництва
і обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибної ділянки) у межах норм
безоплатної приватизації, подають
клопотання до відповідної міської
ради за місцезнаходженням земельної
ділянки. У клопотанні зазначаються
цільове призначення земельної ділянки
та її орієнтовні розміри. До клопотання
додаються графічні матеріали, на яких
зазначено бажане місце розташування
земельної ділянки, погодження
землекористувача (у разі вилучення
земельної ділянки, що перебуває у
користуванні інших осіб).

Міська рада розглядає клопотання у
місячний строк і дає дозвіл на
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки або надає
мотивовану відмову у його наданні.

Проект землеустрою щодо відведення
земельної ділянки розробляється за
замовленням громадян особами, які
мають відповідні дозволи (ліцензії) на
виконання цих видів робіт, у строки, що
обумовлюються угодою сторін,
погоджується у встановленому порядку,
за певних умов підлягає обов'язковій
державній експертизі землевпорядної
документації.

Міська рада у двотижневий строк з дня
отримання погодженого проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки (а в разі необхідності
здійснення обов'язкової державної
експертизи землевпорядної
документації згідно із законом - після
отримання позитивного висновку такої
експертизи приймає рішення про
затвердження проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки та
надання її у власність.

Стаття 131 ЗК України визначає, що
громадяни та юридичні особи України, а
також територіальні громади та держава
мають право набувати у власність
земельні ділянки на підставі міни,
ренти, дарування, успадкування та інших
цивільно-правових угод.

Судом апеляційної інстанції, з
врахуванням встановленого судом
першої інстанції, встановлено, що на
підставі державного акту на право
приватної власності на землю від 30.08.2001
серії ІІІ-ЛВ №065291 ОСОБА_3 була
власником земельної ділянки, площею
0,0500га, розташованої в АДРЕСА_2 (далі -
Земельна ділянка-1; а.с.95).

Ухвалою №3408 ОСОБА_3 надано дозвіл на
заміну Земельної ділянки-1 на Земельну
ділянку, погоджено місце розташування
земельної ділянки та надано дозвіл на
виготовлення проекту землеустрою щодо
відведення останньої Земельної
ділянки у власність для будівництва та
обслуговування індивідуального
житлового будинку (а.с.181).

Крім того, Ухвалою №3787 затверджено
ОСОБА_3 проект землеустрою щодо
відведення земельної ділянки та надано
Земельну ділянку у власність для
будівництва та обслуговування
індивідуального житлового будинку,
перевівши із земель, що не надані у
власність або користування, до земель
житлової та громадської забудови, за
функцією використання - землі житлової
забудови. Дозволено директору
департаменту містобудування укласти
договір міни Земельної ділянки-1 на
передану Земельну ділянку (а.с.182).

Ухвала №3787 була прийнята на підставі
заяви ОСОБА_3 від 25.06.2010 та поданого нею
пакету документів, який погоджений у
встановленому законом порядку (а.с.80-95).

Зокрема, нею було надано довідку
Управління Держкомзему у м.Львів від
11.05.2010 про правовий статус наданої
земельної ділянки, в якій вказано, що
Земельна ділянка відноситься до земель
м.Львова, що не надані у власність чи
користування (а.с.80).

02.09.2010 між Міською радою та ОСОБА_3
укладено Договір, згідно якого Міська
рада зобов'язується передати ОСОБА_3 у
власність належну їй (Міській раді)
Земельну ділянку в обмін на належну
ОСОБА_3 Земельну ділянку-1 (а.с.184-186), а
29.09.2010 останній видано Державний акт,
який зареєстровано 30.09.2010 (а.с.183).

Також встановлено, що Листом за ОСОБА_5 -
матір'ю позивачки закріплено земельну
ділянку площею 0,06 га на АДРЕСА_1, на якій
розміщено сміттєзвалище. Зобов'язано
таку земельну ділянку привести у
порядок і утримувати в належному
агротехнічному стані. Ця земельна
ділянка частково є Земельною ділянкою
(а.с.6, 12, 92, 94, 187).

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1, при цьому
за життя жодних інших документів
(правовстановлюючих) на закріплену
земельну ділянку не отримала (а.с.188).

Суб'єктивне право на земельну ділянку
виникає і реалізується на підставах і в
порядку, визначених Конституцією
України, ЗК України та іншими законами
України, що регулюють земельні
відносини.

Підставою для виникнення права на
земельну ділянку є відповідний
юридичний факт.

Статтею 11 ЗК Української РСР (1970 року),
який був чинним станом на момент видачі
Листа, було визначено компетенцію
міських Рад народних депутатів у
галузі використання та охорони земель.
Міські Ради народних депутатів, їх
виконавчі комітети в межах і в порядку,
встановлених цим Кодексом та іншими
законодавчими актами, на території
міста, зокрема: 1) здійснювали державний
контроль за використанням та охороною
всіх земель; 4) надавали у користування,
а також вилучали земельні ділянки для
державних або громадських потреб
відповідно до статей 16, 37, 38 цього
Кодексу; видавали землекористувачам
документи на право користування
землею.

У відповідності до ст.84 цього ж Кодексу
до земель міст належали всі землі, що
розташовані в межах міста.

Стаття 13 ЗК Української РСР визначала
землекористувачів, та встановлювала,
що, зокрема, земля в Українській РСР
надається в користування громадянам
СРСР.

Порядок надання земель у користування
був передбачений ст.16 цього Кодексу.

Визначалося, що надання земельних
ділянок у користування здійснюється в
порядку відведення. Відведення
земельних ділянок провадиться на
підставі постанови Ради Міністрів УРСР
або рішення виконавчих комітетів
обласної, районної, міської, селищної і
сільської Рад народних депутатів в
порядку, встановлюваному
законодавством Союзу РСР і Української
РСР. У постановах або рішеннях про
надання земельних ділянок вказується
мета, для якої вони надаються, і основні
умови користування землею.

Стаття 20 ЗК Української РСР регулювала
порядок документального ствердження
права землекористування.

Нею було передбачено, що відповідно до
Основ земельного законодавства Союзу
РСР і союзних республік право
землекористування колгоспів,
радгоспів та інших землекористувачів
засвідчується державними актами на
право користування землею. Форми актів
встановлюються Радою Міністрів СРСР.
Право короткострокового тимчасового
користування землею засвідчується
рішенням органу, який надав земельну
ділянку в користування. Право
довгострокового тимчасового
користування землею засвідчується
актами, форма яких встановлюється
Радою Міністрів Української РСР.
Зазначені документи видаються після
відводу земельних ділянок в натурі.
Право землекористування громадян, які
проживають в сільській місцевості,
засвідчується записами в
земельно-шнурових книгах
сільськогосподарських підприємств і
організацій та погосподарських книгах
сільських Рад, а в містах і селищах
міського типу - в реєстрових книгах
виконавчих комітетів міських, селищних
Рад народних депутатів.

Згідно ст.22 цього ж Кодексу
передбачалося, що приступати до
користування наданою земельною
ділянкою до встановлення відповідними
землевпорядними органами меж цієї
ділянки в натурі (на місцевості) і
видачі документа, який засвідчує право
користування землею, забороняється.

Статтею 1 Декрету Кабінету Міністрів
України від 26.12.1992 №15-92 «Про
приватизацію земельних ділянок»
(чинного на час виникнення спірних
відносин; далі - Декрет) було
зобов'язано сільські, селищні, міські
Ради народних депутатів забезпечити
передачу протягом 1993 року громадянам
України у приватну власність земельних
ділянок, наданих їм для ведення
особистого підсобного господарства,
будівництва і обслуговування жилого
будинку і господарських будівель
(присадибна ділянка), садівництва,
дачного і гаражного будівництва, у
межах норм, установлених Земельним
кодексом України.

Згідно із ст.3 Декрету право приватної
власності громадян на земельні
ділянки, передані їм для цілей,
передбачених ст.1 цього Декрету,
посвідчується відповідною Радою
народних депутатів, про що робиться
запис у земельно-кадастрових
документах, з наступною видачею
державного акта на право приватної
власності на землю.

Пунктом 7 Розділу X Перехідні положення
ЗК України передбачено, що громадяни та
юридичні особи, що одержали у
власність, у тимчасове користування, в
тому числі на умовах оренди, земельні
ділянки у розмірах, що були передбачені
раніше діючим законодавством,
зберігають права на ці ділянки.

Лист не може підміняти відповідного
рішення виконавчого комітету міської
ради (міської ради). При тому, що не має
жодних даних що така земельна ділянка
була відведена ОСОБА_5 в натурі на
місцевості.

Також є безпідставним покликання
позивачки на тривале фактичне
користування Земельною ділянкою, як
підстави для набуття права на неї.

Відповідно до ст.119 ЗК України
громадяни, які добросовісно, відкрито і
безперервно користуються земельною
ділянкою протягом п'ятнадцяти років,
але не мають документів, які б свідчили
про наявність у них прав на цю земельну
ділянку, можуть звернутися до органу
державної влади або органу місцевого
самоврядування з клопотанням про
передачу її у власність або надання в
користування. Передача земельної
ділянки у власність або у користування
громадян на підставі набувальної
давності здійснюється в порядку,
встановленому цим Кодексом.

Таким чином, зі змісту вказаної статті
вбачається, що сама по собі наявність
строку набувальної давності не є
єдиною та безпосередньою підставою для
виникнення у особи права власності або
права користування земельною ділянкою.
Вона є лише умовою для застосування
інших способів встановлення цих прав.
Набувальна давність користування
земельною ділянкою згідно з вказаною
статтею є лише підставою для звернення
до органу державної влади або органу
місцевого самоврядування з
відповідним клопотанням щодо
оформлення правовстановлюючих
документів на земельну ділянку.

Разом з тим, за змістом п.8 Прикінцевих
та перехідних положень ЦК України таке
право в особи може виникнути не раніше
01.01.2017.

Таким чином, можна прийти до висновку,
що ні ОСОБА_5, ні позивачка жодних прав
на спірну земельну ділянку, у
встановленому, як раніше (станом на 1989
рік), так і в подальшому чинним
законодавством, не набула.

09.07.2008 позивачка звернулася до Міської
ради із заявою про безоплатну передачу
їй спірної земельної ділянки для
будівництва індивідуального будинку.
Управлінням природних ресурсів та
регулювання земельних відносин (далі -
Управління) вона була повідомлена, що
для подальшого розгляду звернення їй
необхідно подати ряд документів
(а.с.8-8а).

23.07.2009 позивачка повторно звернулася до
вказаного Управління із аналогічною
заявою та долучила ряд документів, які
вимагалося. 05.08.2009 Департаментом
містобудування позивачку повідомлено,
що її заява знаходиться на розгляді, а
про прийняте рішення буде повідомлена
додатково. Аж 01.06.2010, на звернення від
19.04.2010, цим же Департаментом позивачку
повідомлено про прийняття Ухвали №3408
(а.с.9-15).

Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України у
справах щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони,
зокрема, обґрунтовано, тобто з
урахуванням усіх обставин, що мають
значення для прийняття рішення
(вчинення дії) (п.3); безсторонньо
(неупереджено) (п.4); пропорційно,
зокрема з дотриманням необхідного
балансу між будь-якими несприятливими
наслідками для прав, свобод та
інтересів особи і цілями, на досягнення
яких спрямоване це рішення (дія) (п.8).

Тобто під час розгляду спорів щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень суди незалежно від
підстав, наведених у позовній заяві,
повинні перевіряти їх відповідність
усім зазначеним вимогам.

Представник ОСОБА_3 ОСОБА_6 в судовому
засіданні пояснив (з чим погодилася
позивачка), що на наданій його
довірительці Земельній ділянці-1 був
розташований дитячий майданчик, що
призвело до гострого громадського
конфлікту із місцевими мешканцями та
до нагальної необхідності повернення
такої Земельної ділянки-1 у комунальну
власність. Реалізація таких цілей була
забезпечена шляхом укладення Договору
та передачі ОСОБА_3 Земельної ділянки.

Отже, з врахуванням всього вище
наведеного, апеляційний суд приходить
до висновку, що Земельна ділянка надана
ОСОБА_3 відповідно до вимог земельного
законодавства уповноваженим органом з
урахуванням усіх обставин, без
порушення прав та законних інтересів
позивачки.

Підсумовуючи, апеляційний суд
приходить до висновку, що суд першої
інстанції при вирішенні даного
публічно-правового спору правильно
встановив фактичні обставини справи та
надав їм належну правову оцінку. Доводи
апелянта висновків суду не
спростовують та не дають правових
підстав для скасування оскаржуваного
судового рішення.

Керуючись ст.ст.195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС
України, суд,

У Х В А Л
И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення, а постанову Галицького
районного суду м.Львова від 26 листопада
2012 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
адміністративного суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів після
набрання нею законної сили.

Головуючий суддя
В.Я. Качмар

Суддя
О.М. Гінда

Суддя
В.В. Ніколін

Повний текст виготовлений 26 вересня 2014
року.