Справа № 712/7799/14-а
Суддя: Хрімлі О.Г.
Дата ухвалення: 2014-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
712/7799/14-а Головуючий у 1-й
інстанції: Пироженко С.А.
Суддя-доповідач: Хрімлі О.Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого суддів Хрімлі О.Г.,
Ганечко О.М., Літвіної Н.М.,

розглянувши у порядку письмового
провадження апеляційну скаргу ОСОБА_4
на постанову Соснівського районного
суду м. Черкаси від 14 липня 2014 року у
справі за адміністративним позовом
ОСОБА_4 до Департаменту соціального
захисту населення Черкаської обласної
державної адміністрації про визнання
дій неправомірними та зобов'язання
вчинити певні дії, стягнення моральної
шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_4 звернувся до Соснівського
районного суду м. Черкаси з
адміністративним позовом до
Департаменту соціального захисту
населення Черкаської обласної
державної адміністрації про визнання
дій неправомірними та зобов'язання
виплатити разову грошову допомогу до 05
травня за 2012-2014 роки в розмірі,
встановленому ст. 13 Закону України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту», стягнення
моральної шкоди в розмірі 40 000,00 грн.

Постановою Соснівського районного
суду м. Черкаси від 14 липня 2014 року у
задоволенні адміністративного позову
відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
позивач звернувся до суду з
апеляційною скаргою, в якій
посилається на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи, та просить скасувати постанову
суду першої інстанції та ухвалити нову,
якою адміністративний позов
задовольнити у повному обсязі.

У відповідності до пп. 1, 2 ч. 1 ст. 183-2 КАС
України, скорочене провадження
застосовується в адміністративних
справах щодо:

1) зобов'язання суб'єкта владних
повноважень вчинити певні дії щодо
розгляду звернення, у тому числі
інформаційного запиту, фізичної або
юридичної особи;

2) оскарження фізичними особами рішень,
дій чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень щодо обчислення,
призначення, перерахунку, здійснення,
надання, одержання пенсійних виплат,
соціальних виплат непрацездатним
громадянам, виплат за
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням, виплат та
пільг дітям війни, інших соціальних
виплат, доплат, соціальних послуг,
допомоги, захисту, пільг.

Згідно з ч. 8 ст. 183-2 КАС України,
апеляційні скарги у справах,
передбачених пунктами 1, 2 частини
першої цієї статті, розглядаються
апеляційними судами в порядку
письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга
необґрунтована та задоволенню не
підлягає.

Як вбачається з поданої позовної заяви,
позивач є інвалідом війни І групи та
має право на разову грошову допомогу до
05 травня в розмірі, встановленому ст. 13
Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту».

Проте, позивач зазначає, що вказана
грошова допомога виплачувалась йому у
меншому розмірі, ніж передбачено
законом, а саме: в розмірі,
передбаченому нормативно-правовими
актами Кабінету Міністрів України, чим
порушені права позивача.

Не погоджуючись з такими діями
відповідача та вважаючи їх
протиправними, позивач звернувся до
суду з адміністративним позовом.

З матеріалів справи вбачається, що
ухвалою Придніпровського районного
суду м. Черкаси від 23 квітня 2014 року
відкрито провадження в
адміністративній справі № 2-а/711/102/14 за
адміністративним позовом ОСОБА_4 до
Департаменту соціального захисту
населення Черкаської області,
Черкаської обласної державної
адміністрації про визнання дій
неправомірними та відшкодування
моральної шкоди.

Ухвалою Соснівського районного суду м.
Черкаси від 03 червня 2013 року у справі №
712/5393/13-а відмовлено ОСОБА_4 у поновленні
строку звернення до адміністративного
суду, та адміністративний позов ОСОБА_4
до Головного управління праці та
соціального захисту населення
Черкаської обласної державної
адміністрації про визнання дій
незаконними та зобов'язання вчинити
певні дії в частині вимог за 2012 рік
залишено без розгляду.

Постановою Соснівського районного
суду м. Черкаси від 03 червня 2013 року
відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4
до Головного управління праці та
соціального захисту населення
Черкаської обласної державної
адміністрації про визнання
незаконними дій з виплати соціальної
допомоги до 05 травня 2013 року та
зобов'язання вчинити певні дії,
відшкодування моральної шкоди.

Крім того, позивачу відповідно до
Постанов Кабінету Міністрів України №
1381 від 28 грудня 2011 року, № 149 від 13
березня 2013 року нарахована одноразова
грошова допомога за 2012 рік у розмірі 2
200,00 грн. за 2013 рік - 2 415,00 грн., та
відповідно до Постанови Кабінету
Міністрів України № 102 від 16 квітня
2014 року нарахована та виплачена
одноразова грошова допомога за 2014 рік у
розмірі 2 975,00 грн.

Перевіряючи обґрунтованість позовних
вимог та їх відповідність чинному
законодавству, колегія суддів виходить
з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України,
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Рішенням Конституційного Суду України
від 22 травня 2008 року у справі № 1-28/2008
визнано такими, що не відповідають
Конституції України зміни, що були
внесені до ст.ст. 12-16 Закону України
«Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту» в частині
визначення розміру щорічної
одноразової грошової допомоги до 05
травня.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду
України від 26 грудня 2011 року у справі
№ 1-42/2011, зазначено, що одним із
визначальних елементів у регулюванні
суспільних відносин у соціальній сфері
є додержання принципу пропорційності
між соціальним захистом громадян та
фінансовими можливостями держави, а
також гарантування права кожного на
достатній життєвий рівень.

Конституційний Суд України виходить із
того, що додержання конституційних
принципів соціальної і правової
держави, верховенства права (стаття 1,
частина перша статті 8 Основного Закону
України) обумовлює здійснення
законодавчого регулювання суспільних
відносин на засадах справедливості та
розмірності з урахуванням обов'язку
держави забезпечувати гідні умови
життя кожному громадянину України.

Таким чином, передбачені законами
соціально-економічні права не є
абсолютними. Механізм реалізації цих
прав може бути змінений державою,
зокрема, через неможливість їх
фінансового забезпечення шляхом
пропорційного перерозподілу коштів з
метою збереження балансу інтересів
усього суспільства. Крім того, такі
заходи можуть бути обумовлені
необхідністю запобігання чи усунення
реальних загроз економічній безпеці
України, що згідно з частиною першою
статті 17 Конституції України є
найважливішою функцією держави.
Водночас зміст основного права не може
бути порушений, що є загальновизнаним
правилом, на що вказав Конституційний
Суд України у Рішенні від 22 вересня 2005
року № 5-рп/2005 у справі про постійне
користування земельними ділянками.
Неприпустимим також є встановлення
такого правового регулювання,
відповідно до якого розмір пенсій,
інших соціальних виплат та допомоги
буде нижчим від рівня, визначеного в
частині третій статті 46 Конституції
України, і не дозволить забезпечувати
належні умови життя особи в
суспільстві та зберігати її людську
гідність, що суперечитиме статті 21
Конституції України.

Отже, зміна механізму нарахування
певних видів соціальних виплат та
допомоги є конституційно допустимою до
тих меж, за якими ставиться під сумнів
сама сутність змісту права на
соціальний захист.

Як зазначено в Рішенні Конституційного
Суду України від 25 січня 2012 року у
справі № 1-11/2012, одним із елементів
верховенства права є принцип
пропорційності, який у сфері
соціального захисту означає, зокрема,
що заходи, передбачені в
нормативно-правових актах, повинні
спрямовуватися на досягнення
легітимної мети та мають бути
співмірними з нею.

Частиною другою статті 46 Конституції
України передбачено, що право на
соціальний захист гарантується, у тому
числі, загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням за рахунок
страхових внесків громадян,
підприємств, установ і організацій, а
також бюджетних та інших джерел
соціального забезпечення.

Конституційний Суд України виходить з
того, що за рахунок бюджетних джерел
забезпечується соціальний захист
широких верств населення країни, серед
яких особи, що отримують пенсії та інші
види соціальних виплат та допомоги. Це
зобов'язує державу дотримуватися
частин першої, третьої статті 95
Основного Закону України, згідно з
якими бюджетна система України
будується на засадах справедливого і
неупередженого розподілу суспільного
багатства між громадянами і
територіальними громадами; держава
прагне до збалансованості бюджету
України.

У Рішенні від 27 листопада 2008 року №
26-рп/2008 у справі про збалансованість
бюджету Конституційний Суд України
зазначив, що положення частини третьої
статті 95 Конституції України стосовно
прагнення держави до збалансованості
бюджету України у системному зв'язку з
положеннями частини другої цієї
статті, статті 46 Конституції України
треба розуміти як намагання держави
при визначенні законом про Державний
бюджет України доходів і видатків та
прийнятті законів, інших
нормативно-правових актів, які можуть
вплинути на доходну і видаткову
частини бюджету, дотримуватися
рівномірного співвідношення між ними
та її обов'язок на засадах
справедливого, неупередженого
розподілу суспільного багатства між
громадянами враховувати
загальносуспільні потреби,
необхідність забезпечення прав i
свобод людини та гідних умов її життя.

Відповідно до правової позиції
Конституційного Суду України,
викладеної в Рішенні від 26 грудня 2011
року № 20-рп/2011, передбачені законами
соціально-економічні права не є
абсолютними. Механізм реалізації цих
прав може бути змінений державою,
зокрема, через неможливість їх
фінансового забезпечення шляхом
пропорційного перерозподілу коштів з
метою збереження балансу інтересів
усього суспільства. Крім того, такі
заходи можуть бути обумовлені
необхідністю запобігання чи усунення
реальних загроз економічній безпеці
України, що згідно з частиною першою
статті 17 Конституції України є
найважливішою функцією держави.

Отже, зміна механізму нарахування
соціальних виплат та допомоги повинна
відбуватися відповідно до критеріїв
пропорційності та справедливості і є
конституційно допустимою до тих меж, за
якими ставиться під сумнів власне
сутність змісту права на соціальний
захист.

Згідно з ч. 2 ст. 95 Конституції України,
виключно законом про Державний бюджет
України визначаються будь-які видатки
держави на загальносуспільні потреби,
розмір і цільове спрямування цих
видатків.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 20 Закону України
«Про Кабінет Міністрів України»,
Кабінет Міністрів України у сферах
соціальної політики, охорони здоров'я,
освіти, науки, культури, спорту,
туризму, охорони навколишнього
природного середовища та ліквідації
наслідків надзвичайних ситуацій:
забезпечує проведення державної
соціальної політики, вживає заходів
щодо підвищення реальних доходів
населення та забезпечує соціальний
захист громадян.

Проаналізувавши наведені законодавчі
норми, повно та всебічно дослідивши
матеріали справи, колегія суддів
вважає, що відповідач, здійснюючи
відповідні виплати позивачу, діяв на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією
України та чинним пенсійним
законодавством.

З приводу позовної вимоги про
стягнення з відповідача коштів в
розмірі 40 000,00 грн. в якості
відшкодування завданої моральної
(немайнової шкоди), колегія суддів
звертає увагу на наступне.

Відповідно до ст. 56 Конституції
України, кожен має право на
відшкодування за рахунок держави чи
органів місцевого самоврядування
матеріальної та моральної шкоди,
завданої незаконними рішеннями, діями
чи бездіяльністю органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їх посадових і
службових осіб при здійсненні ними
своїх повноважень.

Згідно зі ст. 23 Цивільного кодексу
України, особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; 2) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; 4) у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми,
іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливості їх реалізації, ступеня вини
особи, яка завдала моральної шкоди,
якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення. При визначенні розміру
відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується
незалежно від майнової шкоди, яка
підлягає відшкодуванню, та не пов'язана
з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується
одноразово, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до ст. 1167 Цивільного кодексу
України, моральна шкода, завдана
фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини,
крім випадків, встановлених частиною
другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується
незалежно від вини органу державної
влади, органу влади Автономної
Республіки Крим, органу місцевого
самоврядування, фізичної або юридичної
особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди
завдано каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я або смертю фізичної особи
внаслідок дії джерела підвищеної
небезпеки; 2) якщо шкоди завдано
фізичній особі внаслідок її
незаконного засудження, незаконного
притягнення до кримінальної
відповідальності, незаконного
застосування запобіжного заходу,
незаконного затримання, незаконного
накладення адміністративного
стягнення у вигляді арешту або
виправних робіт; 3) в інших випадках,
встановлених законом.

За змістом ст. 1173 Цивільного кодексу
України визначено, що шкода, завдана
фізичній або юридичній особі
незаконними рішеннями, дією чи
бездіяльністю органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування при здійсненні ними
своїх повноважень, відшкодовується
державою, Автономною Республікою Крим
або органом місцевого самоврядування
незалежно від вини цих органів.

Згідно з п. 5 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 4 від 31
березня 1995 року «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди», відповідно до
загальних підстав цивільно-правової
відповідальності обов'язковому
з'ясуванню при вирішенні спору про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди підлягають: наявність такої
шкоди, протиправність діяння її
заподіювача, наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправним
діянням заподіювача та вини останнього
в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен
з'ясувати, чим підтверджується факт
заподіяння позивачеві моральних чи
фізичних страждань або втрат
немайнового характеру, за яких
обставин чи якими діями (бездіяльністю)
вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи
в якій матеріальній формі позивач
оцінює заподіяну йому шкоду та з чого
він при цьому виходить, а також інші
обставини, що мають значення для
вирішення спору.

Колегія суддів зазначає про
відсутність підстав для задоволення
позовної вимоги щодо стягнення з
відповідача моральної (немайнової)
шкоди в розмірі 40 000,00 грн., оскільки
позивачем не обґрунтовано, в чому
полягає завдана йому моральна шкода, не
доведено факту завдання моральних
страждань, душевних переживань та
психологічного розладу, наявність
втрат немайнового характеру, що
настали у зв'язку з діями відповідача,
не визначено, якими належними та
допустимим доказами це
підтверджується.

З огляду на зазначене, колегія суддів
приходить до висновку про
безпідставність позовних вимог ОСОБА_4
до Департаменту соціального захисту
населення Черкаської обласної
державної адміністрації про визнання
дій неправомірними та зобов'язання
вчинити певні дії, стягнення моральної
шкоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Колегія суддів вважає, що відповідачем
надано достатньо доказів
правомірності дій щодо здійснення
відповідних виплат позивачу разової
грошової допомоги до 05 травня за 2012-2014
роки, що підтверджується наявними в
матеріалах справи документами та
наведеними законодавчими нормами.

Доводи апелянта спростовуються
вищенаведеним, матеріалами справи та
не відповідають вимогам чинного
законодавства.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 1, 200 КАС України,
суд апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову суду без змін, якщо визнає, що
суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

На підставі вищевикладеного, колегія
суддів дійшла висновку про те, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Згідно з ч. 10 ст. 183-2 КАС України, у разі
оскарження в апеляційному порядку
постанови, прийнятої у скороченому
провадженні, судове рішення
апеляційної інстанції по такій справі
є остаточним і оскарженню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 160, 183-2, 197, 198, 200, 205, 206, 212,
254 КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без
задоволення, постанову Соснівського
районного суду м. Черкаси від 14 липня 2014
року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
постановлення, є остаточною та
оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя
О.Г. Хрімлі

Судді
О.М. Ганечко

Н.М. Літвіна

Головуючий суддя
Хрімлі О.Г.

Судді:
Ганечко О.М.

Літвіна Н. М.