Справа № 826/12238/14
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2014-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючої судді
Кузьменко А.І., при секретарі Яцюті М.С.,
розглянувши у письмовому провадженні
адміністративну справу
за позовомОСОБА_1доДержавної
податкової інспекції у
Шевченківському районі Головного
управління Міндоходів у місті Києвіпро
визнання протиправним та
скасування податкового повідомлення -
рішення, В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач,
ОСОБА_1.) звернувся до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції у
Шевченківському районі Головного
управління Міндоходів у місті Києві
(далі по тексту - відповідач, ДПІ у
Шевченківському районі ГУ Міндоходів у
м. Києві) про визнання протиправним та
скасування податкового повідомлення -
рішення від 09 квітня 2014 року №.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 20 серпня 2014 року
відкрито провадження у справі та
призначено її до судового розгляду на 02
вересня 2014 року.

У судове засідання 02 вересня 2014 року
з'явився представник відповідача, який
проти задоволення позову заперечував.
Представник позивача в судове
засідання не з'явився, про день, час та
місце розгляду справи повідомлений
належним чином, надав заяву про розгляд
справи в порядку письмового
провадження.

Відповідно до частини 6 статті 128
Кодексу адміністративного судочинства
України якщо немає перешкод для
розгляду справи у судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином повідомлені
про дату, час і місце судового розгляду,
суд має право розглянути справу у
письмовому провадженні у разі
відсутності потреби заслухати свідка
чи експерта.

Враховуючи положення частини 6 статті
128 Кодексу адміністративного
судочинства України, беручи до уваги
відсутність потреби заслухати свідка
чи експерта, в судовому засіданні 02
вересня 2014 року суд ухвалив перейти до
розгляду справи в письмовому
провадженні.

Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, Окружний адміністративний суд
міста Києва встановив наступне.

09 квітня 2014 року згідно з підпунктом
54.3.3 пункту 54.3 статті 54, пунктом 286.5
статті 286 Податкового кодексу України
ДПІ у Шевченківському районі ГУ
Міндоходів у м. Києві винесено
податкове повідомлення - рішення
№, яким ОСОБА_1 визначено суму
податкового зобов'язання за платежем
земельний податок у сумі 5207,34 грн.

Зазначене податкове повідомлення -
рішення направлено позивачу 26 червня
2014 року та отримано ним у липні 2014 року.

Посилаючись на безпідставність та
протиправність дій податкового органу
щодо визначення податкового
зобов'язання по земельному податку,
ОСОБА_1 звернувся з відповідним позовом
до суду, в якому зазначив, що в силу
приписів Податкового кодексу України
не є платником податку на землю.

Заперечуючи проти позову ДПІ у
Шевченківському районі ГУ Міндоходів у
м. Києві зазначила, що позивачу на праві
власності належить частина
нежитлового приміщення за адресою:
АДРЕСА_1, загальною площею 236,1 кв.м., а
тому в силу приписів пункту 286.6 статті
286 та пункту 287.8 статті 287 Податкового
кодексу України ОСОБА_1 як власник
нежитлового приміщення зобов'язаний
сплачувати земельний податок за площі
під таким приміщенням з урахуванням
пропорційної частки прибудинкової
території з дати державної реєстрації
права власності на нерухоме майно.

Надаючи правову оцінку позовним
вимогам, суд приходить до наступного.

Починаючи з 1 січня 2011 року набрав
чинності Податковий кодекс України
(далі по тексту - ПК України), яким
регулюються правовідносини, що
виникають у сфері справляння податків
і зборів (в т.ч. земельного податку),
зокрема, визначає вичерпний перелік
податків та зборів, що справляються в
Україні, та порядок їх адміністрування,
платників податків та зборів, їх права
та обов'язки, компетенцію контролюючих
органів, повноваження і обов'язки їх
посадових осіб під час здійснення
податкового контролю, а також
відповідальність за порушення
податкового законодавства.

Згідно із статтею 269 ПК України
платниками земельного податку є
власники земельних ділянок, земельних
часток (паїв) та землекористувачі.

Статтею 270 названого Кодексу визначено,
що об'єктами оподаткування є земельні
ділянки, які перебувають у власності
або користуванні, та земельні частки
(паї), які перебувають у власності.

У пункті 286.1 статті 286 ПК України
закріплено, що підставою для
нарахування земельного податку є дані
державного земельного кадастру.

У той же час, відповідно до пункту 287.1
статті 287 цього Кодексу власники землі
та землекористувачі сплачують плату за
землю з дня виникнення права власності
або права користування земельною
ділянкою.

При переході права власності на
будівлю, споруду (їх частину) податок за
земельні ділянки, на яких розташовані
такі будівлі, споруди (їх частини), з
урахуванням прибудинкової території
сплачується на загальних підставах з
дати державної реєстрації права
власності на нерухоме майно (пункт 287.6
статті 287 ПК України).

Аналіз наведених положень Податкового
кодексу України дає підстави для
висновку, що обов'язок здійснювати
оплату земельного податку виникає у
осіб, які набули право власності на
будівлю, споруду або їх частину саме з
моменту реєстрації права власності на
таке нерухоме майно.

Як вбачається з матеріалів справи, а
саме копії договору купівлі - продажу
нежилих приміщень від 25 грудня 2002 року
та копії реєстраційного посвідчення
Київського міського бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна
від 16 січня 2004 року, ОСОБА_1 на праві
приватної власності належать нежилі
приміщення загальною площею 236,1 кв.м. -
29/100 частин від нежилих приміщень в
будинку, який розташований в АДРЕСА_1,
про що 16 січня 2004 року внесено запис в
реєстраційну книгу №12п-209 за
реєстровим №1735п.

Таким чином, з часу реєстрації права
власності на нерухоме майно у позивача,
як його власника, виник обов'язок зі
сплати земельного податку за земельну
ділянку, на якій розташований
відповідний об'єкт нерухомості.

У той же час, пунктом 286.6 статті 286 ПК
України закріплено, що за земельну
ділянку, на якій розташована будівля,
що перебуває у спільній власності
кількох юридичних або фізичних осіб,
податок нараховується з урахуванням
прибудинкової території кожному з
таких осіб:

1) у рівних частинах - якщо будівля
перебуває у спільній сумісній
власності кількох осіб, але не поділена
в натурі, або одній з таких
осіб-власників, визначеній за їх
згодою, якщо інше не встановлено судом;

2) пропорційно належній частці кожної
особи - якщо будівля перебуває у
спільній частковій власності;

3) пропорційно належній частці кожної
особи - якщо будівля перебуває у
спільній сумісній власності і поділена
в натурі.

За земельну ділянку, на якій
розташована будівля, що перебуває у
користуванні кількох юридичних або
фізичних осіб, податок нараховується
кожному з них пропорційно тій частині
площі будівлі, що знаходиться в їх
користуванні, з урахуванням
прибудинкової території.

У відповідності до пункту 286.1 статті 286
цього Кодексу підставою для
нарахування земельного податку є дані
державного земельного кадастру.
Центральні органи виконавчої влади, що
реалізують державну політику у сфері
земельних відносин та у сфері
державної реєстрації речових прав на
нерухоме майно, щомісяця, але не
пізніше 10 числа наступного місяця, а
також за запитом відповідного
контролюючого органу за
місцезнаходженням земельної ділянки
подають інформацію, необхідну для
обчислення і справляння плати за землю,
у порядку, встановленому Кабінетом
Міністрів України.

Згідно із пунктом 286.5 названої статті
нарахування фізичним особам сум
податку проводиться контролюючими
органами, які видають платникові до 1
липня поточного року податкове
повідомлення-рішення про внесення
податку за формою, встановленою у
порядку визначеному статтею 58 ПК
України.

З наведених правових приписів
Податкового кодексу України
вбачається, що обов'язок по нарахуванню
сум земельного податку фізичним особам
покладено саме на контролюючі органи,
зокрема, органи державної податкової
служби, яким для визначення розміру
вказаного податку необхідно
встановити базу оподаткування,
наявність грошової оцінки землі, інші
відомості для визначення суми
податкового зобов'язання.

На підтвердження виконання
зазначеного обов'язку та проведення
нарахування суми грошового
зобов'язання, зазначеної в
оскаржуваному податковому
повідомленні - рішенні, із дотриманнями
положень Податкового кодексу України,
відповідачем надано копію довідки про
грошову оцінку частки земельної
ділянки від 03 серпня 2001 року №1286,
виданої позивачу, в якій зазначена
грошова оцінка частки земельної
ділянки площею 175 кв.м.

Однак, суд критично ставиться до
наданої довідки, оскільки остання
складена до дати придбання та
реєстрації прав власності ОСОБА_2 на
нежитлові приміщення, розташовані за
адресою: АДРЕСА_1.

Крім того, зі змісту зазначеного
документа не уявляється за можливе
встановити правильність визначення
площі земельної ділянки, з якої
проведено розрахунок грошових
зобов'язань у відповідному розмірі,
зокрема, немає даних щодо площі всієї
земельної ділянки, на якій
розташований будинок, немає даних щодо
площі приміщень зазначеного будинку,
що не дає можливості перевірити
дотримання відповідачем вимог пункту
286.6 статті 286 ПК України, що у свою чергу,
унеможливлює перевірку правильності
визначення позивачу суми грошового
зобов'язання, зазначеної у податковому
повідомленні - рішенні.

Також відповідачем не надано
документального підтвердження, що
інформація, яка використана під час
розрахунку, відповідає даним, які
містяться в державному земельному
кадастрі.

З огляду на викладене, суд приходить до
висновку про ненадання відповідачем
доказів на підтвердження правильності
розрахунку суми грошового
зобов'язання, визначеного у
податковому повідомленні - рішенні, що
є підставою для визнання його
протиправним та скасування.

Такі висновки суду узгоджуються з
позицією Вищого адміністративного
суду України, викладеною в ухвалах від
10 грудня 2013 року № К/800/25459/13 та від 24
червня 2014 року № К/800/62298/13.

Частиною 1 статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що суд при вирішенні
справи керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до частини 1 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 69 Кодексу
адміністративного судочинства України
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Відповідно до статті 70 Кодексу
адміністративного судочинства України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмету доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмету доказування.
Обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Частиною 2 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Доказів, які б підтвердили
правильність нарахування суми
грошового зобов'язання, визначеної у
податковому повідомленні - рішенні,
відповідач суду не надав.

Оцінивши докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, та враховуючи всі
наведені обставини, Окружний
адміністративний суд міста Києва
приходить до висновку про наявність
підстав для задоволення позовних
вимог.

Враховуючи вищевикладене, керуючись
статтями 69, 70, 71, 158-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати протиправним та
скасувати податкове повідомлення -
рішення Державної податкової
інспекції у Шевченківському районі
Головного управління Міндоходів у
місті Києві від 09 квітня 2014 року
№.

Постанова набирає законної сили
відповідно до статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Суддя
А.І. Кузьменко