Справа № 821/1598/14
Суддя: Золотніков О.С.
Дата ухвалення: 2014-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2014 р.м.ОдесаСправа № 821/1598/14

Категорія: 8.3.4 Головуючий в 1 інстанції:
Войтович І.І.

Одеський апеляційний адміністративний
суд у складі колегії:

головуючого Золотнікова О.С.,

суддів Осіпова Ю.В. та Скрипченка В.О.,

розглянувши в місті Одесі в порядку
письмового провадження у зв'язку з
неявкою сторін в судове засідання
апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у м. Херсоні
Головного управління Міндоходів у
Херсонській області на постанову
Херсонського окружного
адміністративного суду від 22 липня 2014
року по справі за адміністративним
позовом приватного підприємства
«Виробничо-торговельна фірма «Магістр
Плюс» до Державної податкової
інспекції у м. Херсоні Головного
управління Міндоходів у Херсонській
області про скасування податкових
повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2014 року приватне підприємство
«Виробничо-торговельна фірма «Магістр
Плюс» (далі ПП «ВТФ «Магістр Плюс»)
звернулось до суду з позовом до
Державної податкової інспекції у м.
Херсоні Головного управління
Міндоходів у Херсонській області (далі
ДПІ у м. Херсоні ГУ Міндоходів у
Херсонській області) про скасування
податкових повідомлень-рішень від 15
квітня 2014 року № та № .

В обґрунтування позову зазначалось, що
з 24 по 25 березня 2013 року посадовою
особою відповідача проведено
позапланову документальну виїзну
перевірку позивача з питань
правомірності нарахування сум
бюджетного відшкодування податку на
додану вартість, заявленої до
відшкодування на розрахунковий
рахунок платника за січень 2014 року. За
результатами перевірки складено акт
від 25 березня 2014 року за №
106/21-03-15-02/33824075, в якому зазначено про
порушення позивачем п. 198.3 ст. 198, п. п.
200.1, 200.3, 200.4 ст. 200 Податкового кодексу
України, що призвело до завищення
бюджетного відшкодування ПДВ на
розрахунковий рахунок платника у банку
на 89537 грн. та завищення залишку
від'ємного значення, який після
бюджетного відшкодування включається
до складу податкового кредиту
наступного податкового періоду, на 60061
грн.. На підставі акта перевірки
відповідачем прийнято податкові
повідомлення-рішення від 15 квітня 2014
року за № , яким ПП «ВТФ «Магістр
Плюс» зменшено суму бюджетного
відшкодування з ПДВ на 89537 грн. та
застосовано штрафні (фінансові)
санкції у розмірі 44768 грн. 50 коп., а також
за № , яким позивачу зменшено
розмір від'ємного значення суми ПДВ на
32090 грн.. На думку позивача, висновки
акта перевірки не відповідають вимогам
Податкового кодексу України, а тому
прийняті відповідачем на його підставі
податкові повідомлення-рішення
підлягають скасуванню.

Постановою Херсонського окружного
адміністративного суду від 22 липня 2014
року позовні вимоги ПП «ВТФ «Магістр
Плюс» задоволено. Скасовано податкові
повідомлення-рішення ДПІ у м. Херсоні
ГУ Міндоходів у Херсонській області
від 15 квітня 2014 року № та № .
Стягнуто з Державного бюджету України
на користь позивача витрати зі сплати
судового збору в розмірі 819 грн. 99 коп..

Не погоджуючись з постановленим по
справі судовим рішенням, представник
відповідача в апеляційній скарзі
зазначає, що судом при вирішенні справи
порушено норми матеріального та
процесуального права. Так, судом не
прийнято до уваги вимоги п. 198.3 ст. 198
Податкового кодексу України, Правил
перевезень вантажів автомобільним
транспортом в Україні, затверджених
наказом Міністерства транспорту
України від 14 жовтня 1997 року № 363, щодо
необхідності належного підтвердження
позивачем фактичного здійснення
господарської операції з контрагентом
під час формування податкового
кредиту. У зв'язку з викладеним в
апеляційній скарзі ставиться питання
про скасування постановленого по
справі судового рішення з винесенням
нової постанови про відмову у
задоволенні позовних вимог.

В запереченнях на апеляційну скаргу
представник позивача просить залишити
оскаржене судове рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши матеріали справи та
перевіривши доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд приходить до висновку
про відсутність підстав для її
задоволення.

Судом встановлено, що з 24 по 25 березня
2013 року посадовою особою відповідача
проведено позапланову документальну
виїзну перевірку позивача з питань
правомірності нарахування сум
бюджетного відшкодування податку на
додану вартість, заявленої до
відшкодування на розрахунковий
рахунок платника за січень 2014 року.

За результатами перевірки складено акт
від 25 березня 2014 року за №
106/21-03-15-02/33824075, в якому зазначено про
порушення позивачем п. 198.3 ст. 198, п. п.
200.1, 200.3, 200.4 ст. 200 Податкового кодексу
України, що призвело до завищення
бюджетного відшкодування ПДВ на
розрахунковий рахунок платника у банку
на 89537 грн. та завищення залишку
від'ємного значення, який після
бюджетного відшкодування включається
до складу податкового кредиту
наступного податкового періоду, на 60061
грн..

На підставі акта перевірки
відповідачем прийнято податкові
повідомлення-рішення від 15 квітня 2014
року за № , яким ПП «ВТФ «Магістр
Плюс» зменшено суму бюджетного
відшкодування з ПДВ на 89537 грн. та
застосовано штрафні (фінансові)
санкції у розмірі 44768 грн. 50 коп., а також
за № , яким позивачу зменшено
розмір від'ємного значення суми ПДВ на
32090 грн..

Вирішуючи справу, суд першої інстанції
обґрунтовано виходив з того, що
відповідачем не спростовано факт
правомірного формування позивачем
суми, заявленої до бюджетного
відшкодування, за січень 2014 року.

Так, відповідно до п. п. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14
Податкового кодексу України
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Згідно п. 198.2 ст. 198 ПК України датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Пунктом 198.3 ст. 198 названого Кодексу
встановлено, що податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

На підставі пункту 198.6 статті 198 ПК
України не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними (або
підтверджені податковими накладними,
оформленими з порушенням вимог статті
201 цього Кодексу) чи не підтверджені
митними деклараціями, іншими
документами, передбаченими пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу.

Як встановлено матеріалами справи,
податковий кредит за листопад 2013 року
позивач формував на підставі
податкових накладних, виданих його
контрагентами, зокрема, ТОВ «АТН
«Логістик» та БПП «Бонус».

При цьому позивачем протягом
перевіреного податковим органом
періоду укладено договори
купівлі-продажу:

- з ТОВ «АТН «Логістик» від 05 вересня 2013
року № 3, відповідно до якого Продавець
(ТОВ «АТН «Логістик») продає, а Покупець
(позивач) приймає та оплачує товар
(нафтопродукти) на умовах договору (т. 1
а. с. 30-32);

- з БПП «Бонус» від 20 вересня 2013 року №
4/09/13, відповідно до якого Продавець (БПП
«Бонус») продає, а Покупець (позивач)
приймає та оплачує товар
(паливно-мастильні матеріали) на умовах
договору (т. 1 а. с. 46-48).

З метою подальшого продажу придбаного
у названих вище підприємств товару, з
вересня по листопад 2013 року ПП «ВТФ
«Магістр Плюс» (Продавець) здійснювало
експортні операції з постачання
дизельного палива нерезидентам
України (Покупці), а саме:

- компанії SNTT D.O.O. на підставі контракту
від 24 вересня 2013 року № 29, за умовами
якого Покупець доручив Продавцю
поставити дизельне паливо в кількості
та за ціною, погодженою в інвойсі (т. 1 а.
с. 49-52);

- компанії KD Shipping Co. Limited Inc. на підставі
контракту від 10 жовтня 2013 року № 34, за
умовами якого Покупець доручив
Продавцю поставити дизельне паливо в
кількості та за ціною, погодженою в
інвойсі (т. 1 а. с. 74-77);

- компанії Midcom Shipping Ltd на підставі
контракту від 30 жовтня 2013 року № 36, за
умовами якого Покупець доручив
Продавцю поставити дизельне паливо в
кількості та за ціною, погодженою в
інвойсі (т. 1 а. с. 107-110);

- компанії Najjar Maritime S.A. на підставі
контракту від 06 листопада 2013 року № 37,
за умовами якого Покупець доручив
Продавцю поставити дизельне паливо в
кількості та за ціною, погодженою в
інвойсі (т. 1 а. с. 130-133);

- компанії SC Ladoga Limited на підставі
контракту від 18 листопада 2013 року № 39,
за умовами якого Покупець доручив
Продавцю поставити дизельне паливо в
кількості та за ціною, погодженою в
інвойсі (т. 1 а. с. 148-151).

В акті перевірки ДПІ у м. Херсоні ГУ
Міндоходів у Херсонській області
зроблено висновок про нереальність
здійснення фінансово-господарських
операцій ПП «ВТФ «Магістр Плюс» з ТОВ
«АТН «Логістик» та БПП «Бонус». В
обґрунтування висновку щодо
нікчемності угод, укладених із
зазначеними підприємствами,
відповідач посилається на
неможливість підтвердження факту
походження товару, придбаного
позивачем у вказаних контрагентів та,
відповідно, його транспортування до
пункту розвантаження з урахуванням
реального часу здійснення операцій,
місцезнаходженням майна, відсутністю
необхідних трудових ресурсів,
транспорту та іншого майна, які
економічно необхідні для виконання
такого постачання або здійснення
господарської діяльності (т. 1 а. с. 24).

Проте, всупереч висновкам податкового
органу, витрати по вказаним вище угодам
безпосередньо пов'язані з основною
статутною діяльністю позивача (оптова
торгівля твердим, рідким, газоподібним
паливом і подібними продуктами - т. 1 а.
с. 13) та підтверджуються наявними в
матеріалах справи первинними
документами - договорами
купівлі-продажу, поставки, про надання
транспортних послуг, про надання
послуг з декларування товарів та
транспортних засобів, на міські і
міжміські перевезення вантажів
автотранспортом, міжнародними
контрактами, податковими та
видатковими накладними,
товарно-транспортними накладними,
виписками з банку по особовому рахунку
позивача, рахунком-фактурою, актами
здачі-прийняття робіт, актами
приймання виконаних підрядних робіт,
копіями платіжних доручень (т. 1 а. с.
30-188).

Відповідно до п. 201.1 ст. 201 ПК України
платник податку зобов'язаний надати
покупцю (отримувачу) на його вимогу
підписану уповноваженою платником
особою та скріплену печаткою (за
наявності) податкову накладну,
складену за вибором покупця
(отримувача) в один з таких способів: а)
у паперовому вигляді; б) в електронній
формі з дотриманням умови щодо
реєстрації у порядку, визначеному
законодавством, електронного підпису
уповноваженої платником особи та умови
реєстрації податкової накладної у
Єдиному реєстрі податкових накладних.
У такому разі складання податкової
накладної у паперовому вигляді не є
обов'язковим.

У податковій накладній зазначаються в
окремих рядках такі обов'язкові
реквізити: а) порядковий номер
податкової накладної; б) дата
виписування податкової накладної; в)
повна або скорочена назва, зазначена у
статутних документах юридичної особи
або прізвище, ім'я та по батькові
фізичної особи, зареєстрованої як
платник податку на додану вартість, -
продавця товарів/послуг; г) податковий
номер платника податку (продавця та
покупця); ґ) місцезнаходження юридичної
особи - продавця або податкова адреса
фізичної особи - продавця,
зареєстрованої як платник податку; д)
повна або скорочена назва, зазначена у
статутних документах юридичної особи
або прізвище, ім'я та по батькові
фізичної особи, зареєстрованої як
платник податку на додану вартість, -
покупця (отримувача) товарів/послуг; е)
опис (номенклатура) товарів/послуг та
їх кількість, обсяг; є) ціна постачання
без урахування податку; ж) ставка
податку та відповідна сума податку в
цифровому значенні; з) загальна сума
коштів, що підлягають сплаті з
урахуванням податку; и) вид
цивільно-правового договору; і) код
товару згідно з УКТ ЗЕД (для
підакцизних товарів та товарів,
ввезених на митну територію України).

Згідно п. 201.10 ст. 201 Кодексу податкова
накладна видається платником податку,
який здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

Крім того, пунктом 1 Порядку заповнення
податкової накладної, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 01 листопада 2011 року № 1379
(зареєстровано в Міністерстві юстиції
України 22 листопада 2011 року за № 1333/20071)
податкову накладну заповнює особа, яка
зареєстрована як платник податку в
податковому органі та якій присвоєно
індивідуальний податковий номер
платника податку на додану вартість.

Податкова накладна вважається
недійсною у разі її заповнення іншою
особою, ніж зазначена у цьому пункті,
тобто якщо податкову накладну видано
особою, яка не зареєстрована як платник
податку в податковому органі і якій не
присвоєно індивідуальний податковий
номер платника податку на додану
вартість.

Підпунктом 6.2 Порядку визначено, що
податкова накладна є підставою для
віднесення до податкового кредиту
витрат зі сплати податку на додану
вартість у покупця, зареєстрованого як
платник податку.

Як встановлено матеріалами справи,
розрахунки позивача підтверджені
податковими накладними, оформленими у
відповідності до вимог п. 201.1 ст. 201
Податкового кодексу України та
складеною в порядку, передбаченому
наказом Міністерства фінансів України
від 01 листопада 2011 року № 1379.

Податкові накладні складено особами,
які на момент їх оформлення були
зареєстровані як платник податку в
податковому органі і яким присвоєно
індивідуальний податковий номер
платника податку на додану вартість.

При цьому податковим органом не
доведено фактів безтоварності
операцій за спірними угодами та
обізнаності позивача щодо можливого
порушення податкового законодавства
його контрагентами.

Реальність виконання господарських
зобов'язань за укладеними позивачем
договорами та подальшої реалізації
товарів підтверджується наявними у
матеріалах справи первинними
документами, які були досліджені судом
першої інстанції та яким надано оцінку
в судовому рішенні.

За таких обставин сума податку на
додану вартість за виписаними ТОВ «АТН
«Логістик» та БПП «Бонус» податковими
накладними за вказаними вище угодами
були правомірно включені позивачем до
складу податкового кредиту.

Суд апеляційної інстанції відхиляє
посилання апелянта на фіктивність
укладених позивачем з ТОВ «АТН
«Логістик» та БПП «Бонус» правочинів з
огляду на наступне.

Статтею 204 Цивільного кодексу України
встановлена презумпція правомірності
правочину.

Загальні вимоги чинності правочину, у
разі порушення яких настають правові
наслідки, передбачені параграфом 2
глави 16 Кодексу, встановлені статтею 203
названого Кодексу.

Відповідно до приписів статті 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Згідно зі статтею 228 ЦК України
правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

Відповідно до пункту 18 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» при
кваліфікації правочину за статтею 228
Цивільного кодексу України має
враховуватися вина, яка виражається в
намірі порушити публічний порядок
сторонами правочину або однією зі
сторін. Доказом вини може бути вирок
суду, постановлений у кримінальній
справі, щодо знищення, пошкодження
майна чи незаконного заволодіння ним
тощо.

На підставі частини 2 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

З огляду на приписи наведеної норми
процесуального права, при розгляді
судом спору щодо правомірності рішення
органу державної податкової служби,
яким платнику податків донараховані
податкові зобов'язання чи відмовлено у
наданні податкових вигод, зокрема,
бюджетного відшкодування,
презумується добросовісність платника
податків, якщо зазначеним органом не
доведено інше.

Із врахуванням викладеного, суд
апеляційної інстанції знаходить
обґрунтованими висновки суду першої
інстанції, що позивачем було додержано
встановлений чинним законодавством
порядок формування податкового
кредиту за спірними господарськими
операціями. При цьому можливе
невиконання контрагентами свого
зобов'язання по сплаті податку до
бюджету є підставою для
відповідальності та тягне негативні
наслідки саме щодо цих осіб. Зазначені
обставини не є підставою для
позбавлення платника податку права на
формування податкового кредиту у разі,
якщо останній виконав весь перелік
умов щодо його формування та має
належні підтвердження розміру свого
податкового кредиту.

Таким чином, висновок суду першої
інстанції про задоволення вимог
позивача про скасування податкових
повідомлень-рішень ДПІ у м. Херсоні ГУ
Міндоходів у Херсонській області від 15
квітня 2014 року № та № є
правильним.

Враховуючи, що судом першої інстанції
повно встановлено обставини справи та
ухвалено судове рішення з додержанням
норм матеріального і процесуального
права, суд апеляційної інстанції на
підставі ст. 200 КАС України залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
оскаржену постанову окружного
адміністративного суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС
України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у м. Херсоні
Головного управління Міндоходів у
Херсонській області залишити без
задоволення, а постанову Херсонського
окружного адміністративного суду від 22
липня 2014 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили через п'ять днів після
направлення її копій особам, які беруть
участь у справі, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили судовим рішенням суду
апеляційної інстанції.

Головуючий:

Судді: