Справа № 809/2397/13-а
Суддя: Макарик В.Я.
Дата ухвалення: 2014-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2014 року
Справа
№ 12598/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді -
Макарика В.Я.

суддів -
Глушка І.В. Большакової О.О.

за участю секретаря судового засідання
- Баранкевич А.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
Державної податкової інспекції у м.
Івано-Франківську на постанову
Івано-Франківського окружного
адміністративного суду від 18.09.2013р. у
справі № 809/2397/13-а за позовом Приватного
підприємства «БУД АКС» до Державної
податкової інспекції у м.
Івано-Франківську про скасування
податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В
И В:

05 серпня 2013 року приватне підприємство
«БУД АКС» звернулося до суду з позовом
до Державної податкової інспекції у м.
Івано-Франківську у якому просило
скасувати податкові
повідомлення-рішення № та
№ від 25.07.2013 року.

Постановою Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від
18.09.2013 року адміністративний позов
задоволено повністю. Скасовано
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у м.
Івано-Франківську № від 25.07.2013
року. Скасовано повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у м.
Івано-Франківську № від 25.07.2013
року.

Не погодившись із постановою суду
першої інстанції Державна податкова
інспекція у м. Івано-Франківську
оскаржила її в апеляційному порядку та
просить постанову Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від
18.09.2013р. в частині задоволення позовних
вимог ПП «Буд Акс» скасувати, прийняти
нове рішення, яким в позові відмовити
повністю.

Апелянт свої вимоги мотивує тим, що
відповідно до Наказу ДПІ в м.
Івано-Франківську від 27 червня 2013 року
№ 71 та п.п. 78..1.1 п.78.1 ст. 78, п.82.2 ст. 82
Податкового кодексу України проведена
документальна позапланова виїзна
перевірка ПП "БУД АКС", з питань
своєчасності, достовірності, повноти
нарахування та сплати податків та
зборів, а також дотримання вимог
валютного та іншого законодавства, за
період з 01.04.2010р. по 01.04.2013р..

ДПІ у м. Івано-Франківську вважає, що
постанова винесена судом з порушенням
норм, матеріального права, зокрема, п.п.
78.1.1,ст. 78, п.82.2. ст. 82, ст..44, п.187.1 ст. 187, п.
198.1, п. 198.2., п.198.3., п. 198.6. ст.. 198, п.201.1.,
п.201.4., ст..201 Податкового кодексу
України та норми процесуального права -
ст. 7, ст..11, ст. 159 Кодексу
адміністративного судочинства
України, що призвело до неправильного
вирішення справи по суті.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апелянта у їх сукупності, апеляційний
суд приходить до переконання, що подана
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких мотивів.

На підставі наказу Державної
податкової інспекції у м.
Івано-Франківську № 71 від 27.06.2013 року та
згідно направлення на перевірку від
26.06.2015 року в період з 02.07.2013 року по
08.07.2013 року проведена виїзна
позапланова перевірка позивача з
питань своєчасності, достовірності,
повноти нарахування та сплати податків
і зборів, дотримання вимог валютного
законодавства за період з 01.04.2010 року по
01.04.2013 року.

За результатами проведеної перевірки
відповідачем 15.07.2013 року складено акт
за № 554/22-04/35516626, яким встановлено
порушення позивачем п.138.2 ст. 138, пп.
139.1.9 п.139.1 ст. 139 Податкового кодексу
України, в результаті чого занижено
податок на прибуток у сумі 27 596 грн., у
тому числі: 4 квартал 2011р. у сумі 23 984
грн., 1 квартал 2012р. у сумі 683 грн.,
півріччя 2012р. у сумі 2 475 грн., 3 квартали
2012р. у сумі 2 782 грн., 2012 рік у сумі 3612 грн.
та порушено п.198.1, п.198.2. п.198.3. п. 198.6 ст. 198;
п.201.1., п.201.4 ст. 201 Податкового кодексу
України, в результаті чого занижено
податок на додану вартість у сумі 26 503
грн., в т.ч. за грудень 2011 р. грн. у сумі 26
503 грн.

25.07.2013 року відповідач податковим
повідомленням-рішенням за № 000052224
визначив позивачу грошові зобов'язання
зі сплати податку на додану вартість в
розмірі 26 503 грн. за основним платежем
та 6 626 грн. за штрафними фінансовими
санкціями, а податковим повідомленням
рішенням № грн. визначив грошові
зобов'язання зі сплати податку на
прибуток в розмірі за основним
платежем та 27 596 грн. і за штрафними
(фінансовими) санкціями 903 грн.

Відповідно до вимог п.п. 2.1.1. п. 2.1. ст. 2
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» визначено, що
платниками податку з числа резидентів
є суб'єкти господарської діяльності,
бюджетні, громадські та інші
підприємства, установи та організації,
які здійснюють діяльність, спрямовану
на отримання прибутку як на території
України, так і за її межами.

Згідно ст. 3 Закону, об'єктом
оподаткування є прибуток, який
визначається шляхом зменшення суми
скоригованого валового доходу
звітного періоду, визначеного згідно з
пунктом 4.3 цього Закону на суму валових
витрат платника податку, визначених
статтею 5 цього Закону; суму
амортизаційних відрахувань,
нарахованих згідно із статтями 8 і 9
цього Закону.

Відповідно до п. 5.1. ст. 5 Закону, валові
витрати виробництва та обігу - сума
будь-яких витрат платника податку у
грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних як
компенсація вартості товарів (робіт,
послуг), які придбаваються
(виготовляються) таким платником
податку для їх подальшого використання
у власній господарській діяльності.

Згідно п.п. 5.2.1. п. 5.2. ст. 5 Закону, до
складу валових витрат включаються суми
будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
продажем продукції (робіт, послуг) і
охороною праці, у тому числі витрати з
придбання електричної енергії
(включаючи реактивну), з урахуванням
обмежень, установлених пунктами 5.3-5.7
цієї статті.

Відповідно до вимог п. 1.7 ст. 1 Закону
України від 03.04.1997 року № 168/97-ВР «Про
податок на додану вартість», чинного на
момент виникнення спірних
правовідносин, податковий кредит -
сума, на яку платник податку має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного періоду, визначена згідно з
цим Законом.

Відповідно до п.п. 7.4.1. п. 7.4 ст. 7. Закону
України «Про податок на додану
вартість» № 168/97-ВР від 03.04.1997 року
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи із договірної
(контрактної) вартості товарів (послуг),
але не вище рівня звичайних цін, у разі
якщо договірна ціна на такі товари
(послуги) відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до п.п. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» від 03.04.1997 року № 168/97-ВР не
підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

У разі коли на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
підпунктом документами, платник
податку несе відповідальність у
вигляді фінансових санкцій,
установлених законодавством,
нарахованих на суму податкового
кредиту, не підтверджену зазначеними
цим підпунктом документами.

Відповідно до ст.. 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» визначено, що
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Отже, будь-які документи (у тому числі
договори, накладні, рахунки тощо) мають
силу первинних документів лише в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Якщо ж фактичного здійснення
господарської операції не було,
відповідні документи не можуть
вважатися первинними документами для
цілей ведення податкового обліку
навіть за наявності всіх формальних
реквізитів таких документів, що
передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного для
підтвердження даних податкового
обліку можуть братися до уваги лише ті
первинні документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» господарською
операцією є дія або подія, яка викликає
зміни в структурі активів та
зобов'язань, власному капіталі
підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

Відповідно до п.п. 7.4.1. п. 7.4 ст. 7. Закону
України «Про податок на додану
вартість» № 168/97-ВР від 03.04.1997 року
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи із договірної
(контрактної) вартості товарів (послуг),
але не вище рівня звичайних цін, у разі
якщо договірна ціна на такі товари
(послуги) відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Тобто необхідною умовою для віднесення
сплачених у ціні товарів (послуг) сум
податку на додану вартість є факт
придбання товарів та послуг із метою їх
використання в господарській
діяльності.

Отже податковий кредит для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на додану вартість мають бути
фактично здійснені і підтверджені
належним чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків.

Водночас за відсутності факту
придбання товарів чи послуг або в разі
якщо придбані товари чи послуги не
призначені для використання у
господарській діяльності платника
податку відповідні суми не можуть
включатися до складу витрат для цілей
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість навіть за наявності
формально складених, але недостовірних
документів або сплати грошових коштів.

Приватне підприємство «Буд Акс»
віднесено до складу собівартості
придбаних (виготовлених) та
реалізованих товарів (робіт, послуг)
витрати у зв'язку з придбанням
товаро-матеріальних цінностей у TзOB
«Інтеграл Ай Ті» згідно журналу-ордера
і відомості по рахунку 28.1 «Товари на
складі» за період з 15.12.2011р. по 11.07. 2013р. в
сумі 12 1476 грн., в т.ч: 4 квартал 2011р. у сумі
104 277 грн.,1 квартал 2012р. у сумі 3 251 грн., 2
квартал 2012р. у сумі 8 535 грн., З квартал
2012р. у сумі 1 463 грн., 4 квартал 2012р. у сумі
3 950 грн. В бухгалтерському обліку
операції з придбання
товарно-матеріальних цінностей
відображено наступними записами
(журнал - ордер і відомості по рахунку
28.1 «Товари на складі»): 1)Д-т рах. 281
«Товари» К-т pax. 631 «Розрахунки з
вітчизняними постачальниками» - 132 513
грн. 2) Д-т pax. 644 «Розрахунки по ПДВ»
К-т pax. 631 «Розрахунки з вітчизняними
постачальниками» - 26 502,65 грн.
Заборгованість по розрахунках станом
на 01.01.2013 р. склала 0 грн.

Так, 16.03.2012 року між позивачем
(боржником), ТзОВ «Інтеграл Ай Ті»
(первісним кредитором) та ТзОВ «Фінанси
Пан Трейд» (новим кредитором) укладено
договір про переуступку права вимоги
за яким первісний кредитор передав, а
новий кредитор прийняв право вимоги
боргу від боржника, який виник
внаслідок несплати товару згідно
накладної №19/12-16 від 19.12.2011 року. Право
вимоги боргу яке переуступається
первісним кредитором новому кредитору
встановлюється сторонами в розмірі
визначеному в акті звірки між
первісним кредитором і боржником. Факт
виплати фіксується документально. Сума
вимоги становить 159 015,90 грн.(т.1 а.с. 41-42).

01.08.2012 року між позивачем (боржником),
ТзОВ «ТПК ГРУП» (новим кредитором) та
ТзОВ «Фінанси Пан Трейд» (первісним
кредитором) укладено договір про
переуступку права вимоги за яким
первісний кредитор передав, а новий
кредитор прийняв право вимоги боргу
від боржника, який виник внаслідок
несплати товару згідно договору
переуступки права вимоги №03/01 від
16.03.2012 року. Право вимоги боргу яке
переуступається первісним кредитором
новому кредитору встановлюється
сторонами в розмірі визначеному в акті
звірки між первісним кредитором і
боржником. Факт виплати фіксується
документально. Сума вимоги становить 102
015,90 грн.(т.1 а.с.41-42).

Судом першої інстанції встановлено, що
на виконання даних договорів виписано
видаткові та податкові накладні,
згідно актів прийому-передачі товари
отримані, є в наявності банківські
виписки та платіжні доручення (т.1 а.с.
37-38-39, 49-61,66-106,107-128).

Окрім цього, слід зазначити що
придбаний товар у контрагента позивача
ТзОВ «Інтеграл Ай Ті» (метало
пластикові конструкції, підвіконня та
ін.) в подальшому були використані в
господарській діяльності позивача та
встановлені в поліклініці м. Коломия на
замовлення ТзОВ КП «Стандарт-ІФ».

Необхідні первинні бухгалтерські
документи щодо придбання товарів
(обладнання) у контрагента є в
наявності у позивача.

Суд першої інстанції перевіряючи
реальність господарських операцій,
визначених угодами, що укладені між
позивачем та його контрагентом прийшов
до висновку, що твердження податкового
органу щодо нереальності та
безтоварності здійснення
господарських операцій не знайшли
свого підтвердження.

Суд першої інстанції зазначив, що
обставини, коли контрагент не виконав
свого зобов'язання зі сплати податку до
бюджету тягнуть відповідальність та
негативні наслідки саме щодо цієї
особи. Зазначена обставина не є
підставою для позбавлення платника
податку на додану вартість права на
формування податкового кредиту у разі,
коли цей платник має необхідні
документальні підтвердження розміру
свого податкового кредиту.

Така позиція відповідає практиці
Верховного Суду України у подібних
правовідносинах. Так, у постанові від
13.01.2009 року (справа № 21-1578во08) Верховний
Суд України зазначив, що визнання
недійсними установчих документів
юридичної особи та подальше анулювання
свідоцтва платника податку на додану
вартість самі по собі не призвели до
недійсності всіх угод, укладених з
моменту державної реєстрації такої
особи до моменту виключення її з
державного реєстру, та не позбавляло
правового значення видані за цими
господарськими операціями податкові
накладні. У постанові від 11.12.2007 року
(справа № 21-1376во06) Верховний Суд
України дійшов висновку, що у разі
невиконання контрагентом зобов'язання
зі сплати податку до бюджету,
відповідальність та негативні
наслідки настають саме щодо цієї особи.
Ця обставина не є підставою для
позбавлення платника податку на додану
вартість права на його відшкодування у
разі, коли цей платник виконав усі
передбачені законом умови щодо
отримання такого відшкодування та має
необхідні документальні підтвердження
розміру свого податкового кредиту.

Крім того, дана позиція узгоджується із
практикою Європейського Суду з прав
людини у справі «БУЛВЕС» АД проти
Болгарії» (заява № 3991/03) Європейський
Суд з прав людини у своєму рішенні від
22.01.2009 року зазначив, що платник податку
не повинен нести наслідків невиконання
постачальником його зобов'язань зі
сплати податку і в результаті
сплачувати податок на додану вартість
другий раз, а також сплачувати пеню. На
думку Суду, такі вимоги стали надмірним
тягарем для платника податку, що
порушило справедливий баланс, який
повинен підтримуватися між вимогами
суспільного інтересу та вимогами
захисту права власності.

Відповідно до Постанови Пленуму
Верховного суду України від 28.04.1978 року
№ 3 «Про судову практику в справах про
визнання угод недійсними» до угод,
укладених з метою завідомо суперечною
інтересам держави і суспільства
належать, зокрема угоди, спрямовані на
використання всупереч закону
колективної, державної або приватної
власності з корисливою метою, на
приховування фізичними та юридичними
особами від оподаткування прибутків та
доходів, використання майна, що
перебуває у їх власності або
користуванні, всупереч інтересам
суспільства, на незаконне відчуження
землі або незаконне користування нею,
розпорядження чи придбання всупереч
встановленим правилам предметів,
вилучених з обігу або обмежених в
обігу.

В матеріалах справи відсутні докази
обставин, встановлені податковим
органом на підтвердження того, що
укладаючи спірний договір, учасники
договірних відносин діяли з метою, яка
є завідомо суперечною інтересам
держави та суспільства.

Податковим органом не доведено
наявності протиправного умислу та мети
при укладенні угод позивачем, що мали
місце під час здійснення
підприємницької діяльності позивачем,
оскільки мета є суб'єктивною ознакою,
притаманною фізичним особам. Юридичні
особи діють через органи управління і
як наслідок через фізичних осіб, які
входять до складу таких органів
управління, а тому для встановлення
умислу та мети в діях юридичної особи
необхідно довести наявність умислу та
мети в діях фізичних осіб, що діяли від
імені відповідної юридичної особи.

Врахувавши вищевикладене, суд
апеляційної інстанції погоджується з
висновком суду першої інстанції, про
те, що позивачем правомірно сформовано
валові витрати та правомірно включено
до складу податкового кредиту суми
податку на додану вартість сплачені
контрагенту у зв'язку з придбанням
товарів (обладнання).

В зв'язку з вищевикладеним, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції,
вирішуючи даний спір, на підставі
правильно встановлених обставин
справи та визначених їм правовідносин,
прийшов до обґрунтованих і законних
висновків. Доводи апеляційної скарги
не спростовують висновків суду першої
інстанції і не свідчать про порушення
судом норм матеріального чи
процесуального права, які призвели до
неправильного вирішення справи і
відповідно до ст. 200 Кодексу
адміністративного судочинства України
не можуть бути підставою для
скасування рішення суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 160, 195, ст. 198, ст. 200, ст.
205, ст. 206, 254 КАС України, Львівський
апеляційний адміністративний суд, -

У Х В А Л
И В:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у м.
Івано-Франківську залишити без
задоволення, а постанову
Івано-Франківського окружного
адміністративного суду від 18.09.2013р. у
справі № 809/2397/13-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого адміністративного суду
України протягом двадцяти днів шляхом
подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий суддя:
В.Я. Макарик

Судді:
І.В. Глушко

О.О. Большакова

Повний текст ухвали складений 23
вересня 2014 року.