Справа № 804/14773/13-а
Суддя: Дадим Ю.М.
Дата ухвалення: 2014-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

30 вересня 2014 рокусправа № 804/14773/13-а

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Дадим Ю.М.

суддів:
Богданенка І.Ю. Кругового О.О.

за участю секретаря судового
засідання: Спірічева Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційні скарги Новомосковської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області на постанову
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 17 грудня 2013
року у справі за адміністративним
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Інбел» до
Новомосковської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області про
скасування податкового
повідомлення-рішення форми "Р" №
від 20.09.2013р., форми "В4" № від
20.09.2013р., -

В С Т А Н О В И В :

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 17
грудня 2013 року позовні вимоги
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Інбел» задоволені:
скасовані податкові
повідомлення-рішення Новомосковської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області від 20.09.2013р. форми "Р" №,
форми "В4" №.

В апеляційній скарзі Новомосковська
об'єднана державна податкова інспекція
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області просить
скасувати постанову суду першої
інстанції, а в задоволенні позовної
заяви позивача відмовити.

Перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість
постанови суду в межах доводів
апеляційної скарги і заявлених
позовних вимог, суд приходить до
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

З матеріалів справи вбачається та
судом першої інстанції встановлено, що
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Інбел" зареєстроване
як юридична особа 19.01.2010р. виконавчим
комітетом Новомосковської міської
ради за адресою:51215, Дніпропетровська
область, Новомосковський район, с.
Орлівщина, вул. Піщанська, буд.1,
перебуває на обліку у Новомосковській
ОДПІ та є платником податку на додану
вартість, що підтверджується копією
свідоцтва про державну реєстрацію від
7.12.2010р., копією довідки статистики від
19.03.2013р.,копією свідоцтва про
реєстрацію платником ПДВ та даними,
наведеними у акті перевірки від
30.08.2013р.(а.с.18-19, 57-59 том 1).

З 13.08.2013р. по 23.08.2013р. посадовою особою
Новомосковської ОДПІ на підставі
п.п.78.1.1 п.78.1.4, пюпю78.1.8 п.78.1 ст.78
Податкового кодексу України була
проведена документальна позапланова
виїзна перевірка ТОВ "Інбел" з питань
правильності формування та
декларування суми залишку від'ємного
значення, який після бюджетного
відшкодування включається до складу
податкового кредиту наступного
податкового періоду ( рядок 24
декларації) в податковій декларації з
податку на додану вартість за квітень
2013р. у сумі 8318282 грн. (вх.№31970823 від 20.05.2012
року) та по взаємовідносинам із ТОВ
"ДІКСІ БУД", ТОВ "ПРОГРЕС АЛЬФА", ТОВ з ІІ
УР ВКФ "АЛЬКОР", ПП "Автобудцентр" за
період 01.03.2012р. по 30.11.2012р. за
результатами якої було складено акт
від 30.08.2013р. №344/221/31970883 за висновками
якого встановлено наступні порушення:

- п.198.2, п.198.3,п.198.6 ст.198, п.200.1 ст.200, п.201.7,
п.201.4, п.201.10 ст.201 ПК України завищено
податковий кредит за рахунок включення
до складу податкового кредиту сум
податку на додану вартість за період
01.03.2012р. по 30.11.2012 року від ТОВ "ДІКСІ
БУД", ТОВ "ПРОГРЕС АЛЬФА", ТОВ з ІІ УР ВКФ
"АЛЬКОР", ПП "Автобудцентр" на загальну
суму ПДВ 382461,90 грн. в результаті чого
занижено суму податку на додану
вартість, що підлягає сплаті до бюджету
за період 01.03.2012р. по 30.11.2012р. на загальну
суму - 382461,90 грн.;

- п.п.14.1.18 п.14.1 ст.14, п.200.1, п.200.4 ст.200
Податкового кодексу України за
результатами перевірки показники стр.24
декларації підлягають зменшенню в сумі
8318282,00 грн. (а.с.18-56 том 1).

На підставі вищевказаного акту
перевірки, 20.09.2013р. податковою
інспекцією були прийняті наступні
податкові повідомлення-рішення, а саме:

- форми "Р" № за яким позивачеві
збільшено суму грошового зобов'язання
за платежем з податку на додану
вартість в загальній сумі 787 216,25 грн. (
де - основний платіж - 629773 грн., за
фінансовими санкціями - 157443,25 грн.)-
(а.с.16 том 1);

- форми "В4" № за яким позивачеві
зменшено розмір від'ємного значення
суми ПДВ за квітень 2013р. у розмірі 8318282
грн. (а.с.17 том 1).

З 01.01.2011р. набрав чинності Податковий
кодекс України.

Нормами підпункту 14.1.191 пункту 14.1
статті 14 ПКУ передбачено, що постачання
товарів - це будь-яка передача права на
розпорядження товарами як власник, у
тому числі продаж, обмін чи дарування
такого товару, а також постачання
товарів за рішенням суду.

У відповідності до підпункту "а" пункту
185.1 статті 185 ПКУ об'єктом оподаткування
є операції платника податку з
постачання товарів, місце постачання
яких розташоване на митній території
України, відповідно до статті 186 цього
Кодексу, у тому числі операції з
передачі права власності на об'єкти
застави позичальнику (кредитору), на
товари, що передаються на умовах
товарного кредиту, а також з передачі
об'єкта фінансового лізингу в
користування
лізингоотримувачу/орендарю.

Право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій , зокрема, з
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг; - п.198.1 ст.
198 ПКУ.

Пунктом 198.2 ст. 198 вказаного вище
Кодексу, визначено, що датою виникнення
права платника податку на віднесення
сум податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

- дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

За приписами пункту 198.3 статті 198
Податкового кодексу України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні
фонди почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного
податкового періоду, а також від
того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПКУ
не відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
цього Кодексу.

Статтею 1 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" визначено, що
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Якщо є фактичного здійснення
господарської операції не було,
відповідні документи не можуть
вважатися первинними документами для
цілей ведення податкового обліку
навіть за наявності всіх формальних
реквізитів таких документів, що
передбачені чинним законодавством.
Господарською операцією є дія або
подія, яка викликає зміни у структурі
активів та зобов'язань, власному
капіталі підприємства, тобто,
господарська операція повинна
спричиняти реальні зміни майнового
стану платника податків.

У відповідності до п.2 ст. 3 Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні"
бухгалтерський облік є обов'язковим
видом обліку, який ведеться
підприємством. Фінансова, податкова,
статистична та інші види звітності, що
використовують грошовий вимірник,
ґрунтуються на даних бухгалтерського
обліку.

Правила податкового обліку
визначаються відповідними
нормативними документами, що
регламентують порядок оподаткування в
Україні.

Згідно ст. 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкуванням оброблених даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Такі первинні документи повинні мати
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Як встановлено судом першої інстанції,
основними видами діяльності позивача
є виробництво готових кормів для
тварин, що утримуються на фермах;
виробництво інших харчових продуктів,
не віднесених до інших угрупувань;
виробництво готових кормів для
домашніх тварин; діяльність
посередників у торгівлі
сільськогосподарською сировиною,
живими тваринами, текстильною
сировиною та напівфабрикатами; оптова
торгівля зерном, необробленим тютюном,
насінням і кормами для тварин та інші
види діяльності (а.с.58 том 1).

З метою провадження статутної
діяльності, позивачем у період з 2011р.
по 31.03.2012р. здійснювалося будівництво
заводу з виробництва преміксів,
концентратів та комбікормів, що
підтверджується наявними в матеріалах
справи документами, зокрема копіями
декларацій про початок будівельних
робіт та про готовність об'єкта до
експлуатації, копією свідоцтва про
право власності на нерухоме майно -
завод по виготовленню преміксів,
концентратів та комбікормів у м.
Орлівщина вул. Піщанська,1 (а.с.194-210 том
1).

Так, для виконання будівельних робіт з
будівництва нежитлових приміщень
заводу, між позивачем (Замовником) та
ТОВ "ДІКСІ БУД" (Підрядником) було
укладено договір підряду № 25-10/12 від
25.10.2012р. за умовами якого підрядник брав
на себе зобов'язання виконати
будівельно-монтажні роботи на об'єкті
Замовника - Завод по виробництву
преміксів, концентратів та
комбікормів, розташованого по
вул.Піщанська,1 с.Орловщина
Новомосковського району
Дніпропетровської області, а Замовник
зобов'язаний був прийняти такі роботи
та оплатити їх (а.с.60-62 том 1).

Факт реальності здійснення
господарської операції за
вищевказаним договором
підтверджується дослідженими під час
перевірки та відображеними в акті
перевірки первинними бухгалтерськими
документами, а саме: копіями довідок
виконаних робіт КБ-3, копіями актів
виконаних робіт, копіями податкових
накладних, виписаних продавцем послуг -
ТОВ "ДІКСІ БУД" на адресу покупця послуг
- ТОВ "Інбел", а також копіями виписок
банку зі змісту яких видно, що
позивачем на користь ТОВ "ДІКСІ БУД"
здійснено сплату за виконані
будівельні роботи за вищевказаним
договором підряду, де у складі вартості
наданих послуг позивачем сплачена була
і сума ПДВ (а.с.63-96 том 1).

Також, 11.07.2012р. між позивачем
(Замовником) та ПП "Автобудцентр"
(Підрядником) було укладено договір
№11-07/12 за умовами якого підрядник брав
на себе зобов'язання у відповідності до
затвердженої проектно-кошторисної
документації виконати
будівельно-монтажні роботи по
устаткуванню зовнішніх мереж
водопостачання та каналізації на
об'єкті замовника - завод по
виготовленню преміксів, концентратів
та комбікормів у м. Орлівщина вул.
Піщанська,1 (а.с.127-128 том 1).

Факт реальності здійснення
господарської операції за
вищевказаним договором
підтверджується дослідженими під час
перевірки та відображеними в акті
перевірки первинними бухгалтерськими
документами, а саме: копіями актів
виконаних робіт, копіями податкових
накладних, виписаних продавцем послуг -
ПП "Автобудцентр" на адресу покупця
послуг - ТОВ "Інбел", а також копіями
виписок банку зі змісту яких видно, що
позивачем на користь ПП "Автобудцентр"
здійснено сплату за виконані
будівельні роботи за вищевказаним
договором підряду, де у складі вартості
наданих послуг позивачем сплачена була
і сума ПДВ (а.с. 130-162 том 1).

Також, із наданих суду матеріалів
видно, що позивач мав взаємовідносини і
з ТОВ "Прогрес-Альфа" та ТОВ з ІІ УР ВКФ
"Алькор" щодо поставки будівельних
матеріалів, що підтверджується
договорами поставки від 09.11.2012р. №01/91112
,від 03.03.12р. №030312 за умовами якого
зазначеними підприємствами було
поставлено на об'єкт будівництва
позивача будівельні матеріали(а.с.214-217
том 1).

Факт реальності здійснення
господарської операції за вказаними
договорами поставки підтверджується
дослідженими під час перевірки та
відображеними в акті перевірки
первинними бухгалтерськими
документами, а саме: копіями накладних,
податкових накладних, виписаних
продавцями товару позивачеві як
покупцю матеріалів, копіями
інвентарних карток основних засобів,
копіями актів списання матеріалів,
копіями подорожніх листів, копією
договору оренди транспортного засобу,
які свідчать про те, що придбані
матеріали були перевезені позивачем
орендованим транспортом на об'єкт
будівництва та використані у
будівництві заводу, а також копіями
виписок банку зі змісту яких видно, що у
складі вартості придбаних товарів
позивачем було сплачено і суму ПДВ
(а.с.100-126, 218-250 том 1, а.с.1-63 том 2).

За приписами п.200.1 ст.200 ПК України сума
податку, що підлягає сплаті
(перерахуванню) до Державного бюджету
України або бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
(податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду.

Пунктом 200.4 ст.200 ПК України
передбачено, що якщо у наступному
податковому періоді сума, розрахована
згідно з пунктом 200.1 цієї статті, має
від'ємне значення, то:

а)бюджетному відшкодуванню підлягає
частина такого від'ємного значення, яка
дорівнює сумі податку, фактично
сплаченій отримувачем товарів/послуг у
попередніх та звітному податкових
періодах постачальникам таких
товарів/послуг або до Державного
бюджету України, а в разі отримання від
нерезидента послуг на митній території
України - сумі податкового
зобов'язання, включеного до податкової
декларації за попередній період за
отримані від нерезидента послуги
отримувачем послуг;

б)залишок від'ємного значення
попередніх податкових періодів після
бюджетного відшкодування включається
до складу сум, що відносяться до
податкового кредиту наступного
податкового періоду.

Відповідно до пункту 201.4, 201.6 статті 201
ПК України податкова накладна
виписується у двох примірниках у день
виникнення податкових зобов'язань
продавця. Оригінал податкової
накладної видається покупцю, копія
залишається у продавця товарів/послуг.
Податкова накладна є податковим
документом і одночасно відображається
у податкових зобов'язаннях і реєстрі
виданих податкових накладних продавця
та реєстрі отриманих податкових
накладних покупця.

Як встановлено в судовому засіданні,
вищевказані господарські операції
позивачем з вищенаведеними
контрагентами були відображені у
складі податкового кредиту позивача у
відповідності до виписаних та наданих
продавцями товарів і послуг податкових
накладних згідно до вимог ст. 198 ПК
України, які і стали причиною
виникнення від'ємного значення різниці
між сумою податкового зобов'язання та
сумою податкового кредиту (із
зазначенням частки загальної суми
податкового кредиту звітного
(податкового) періоду, у якому виникло
від'ємне значення ПДВ) та були
відображені у поданій позивачем
декларації з ПДВ за квітень 2013р., де
залишок від'ємного значення, який після
бюджетного відшкодування включається
до складу податкового кредиту
наступного податкового періоду,
відображений у рядку 24 податкової
декларації складає 8318282,00 грн.(а.с.64-65
том 2).

Отже, позивачем на виконання вимог п.200.1
ст.200 ПК України відображено суму
від'ємного значення у податковій
декларації з ПДВ за квітень 2013р. з
урахуванням п.200.4 ст.200 ПК України.

Незважаючи на вище досліджені первинні
бухгалтерські документи, які були
також перевірені і податковим
інспектором у ході проведення
перевірки, посадовою особою
відповідача зроблені висновки про те,
що на момент закінчення перевірки не
отримано відповідей по зустрічним
звіркам для документального
підтвердження реальності та повноти
відображення в обліку по контрагентам
-постачальникам та враховуючи висновки
актів контрагентів позивача - ТОВ
"Діксі Буд", ТОВ "ПРОГРЕС АЛЬФА", ТОВ з ІІ
УР ВКФ "АЛЬКОР", ПП "Автобудцентр"
укладені договори не спричинили
реальності господарської операції , а
тому є недійсними у зв'язку з чим
позивачем у перевіряємому періоді
занижено податковий кредит по ПДВ на
загальну суму 382461,90 грн., за
результатами перевірки не проведено
зустрічні звірки з постачальниками
сировини у зв'язку з чим не встановлено
залишків, а тому неможливо підтвердити
суму ПДВ за квітень 2013р., що пов'язано з
відсутністю підтвердженого факту
надмірної сплати ПДВ до бюджету у
зв'язку з чим показники рядка 24
декларації підлягають зменшенню у сумі
8318282 грн.(а.с.53-56 том 1).

Однак, такі висновки не ґрунтуються на
вимогах Закону, виходячи з наступного.

Статтею 20 Податкового кодексу України
податковим органам надано право,
зокрема, для здійснення функцій,
визначених податковим
законодавством, отримувати
безоплатно від платників податків, у
тому числі благодійних та інших
неприбуткових організацій, у порядку,
визначеному цим Кодексом, інформацію,
довідки, копії документів (засвідчені
підписом платника податків або його
посадовою особою та скріплені
печаткою (за наявності) про
фінансово-господарську діяльність,
отримувані доходи, видатки платників
податків та іншу інформацію, пов'язану
з обчисленням та сплатою податків,
дотриманням вимог іншого
законодавства, здійснення контролю
за яким покладено на органи
державної податкової служби, а також
фінансову та статистичну звітність, в
порядку та на підставах, визначених цим
Кодексом; під час проведення перевірок
вимагати виготовлення і надання копій
первинних документів (засвідчені
підписом платника податків або його
посадовою особою та скріплені
печаткою), які свідчать про порушення
податкового та іншого законодавства,
контроль за дотриманням якого
покладено на органи державної
податкової служби, та отримувати їх
у платників податків у порядку,
встановленому цим Кодексом; під час
проведення перевірок вивчати та
перевіряти первинні документи, які
використовуються в бухгалтерському
та податковому обліку, інші
регістри, фінансову, статистичну
звітність, пов'язані з обчисленням і
сплатою податків та зборів, виконанням
вимог іншого законодавства, контроль
за дотриманням якого покладено на
органи державної податкової служби.

З аналізу вищенаведених норм чинного
законодавства України вбачається, що
відповідачу відповідно до покладених
на нього функцій та повноважень не
надано право щодо встановлення
висновків в актах перевірки
нереальності правочинів, нікчемності
правочинів (недійсності), укладених
суб'єктами господарювання при
перевірці їх господарської
діяльності.

Однак, податковою інспекцією, з
перевищенням своїх повноважень, у акті
перевірки від 30.08.2013р. зроблено
висновок про те, що укладені між
позивачем та вищевказаними
контрагентами позивача правочини
згідно до ч.1,5 ст. 203, п.1,2 ст. 215, ст. 228 ЦК
України є недійсними (а.с.55 зворот акту
том 1).

Частинами 1 та 5 ст. 203 ЦК України
передбачено, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Стаття 204 ЦК України закріплює принцип
презумпції правомірності правочину:
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він невизнаний судом
недійсним.

Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним
є правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин). У цьому разі визнання такого
правочину недійсним судом не
вимагається.

Статтею 228 ЦК України передбачено, що
правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки
Крим, територіальної громади,
незаконне заволодіння ним. Правочин,
який порушує публічний порядок, є
нікчемним.

Разом з тим, висновок суду стосовно
нікчемності правочину має бути
викладений у мотивувальній частині
судового рішення.

Пленум Верховного Суду України в своїй
постанові від 06 листопада 2009 року № 9
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" роз'яснив, що
нікчемними правочинами, які порушують
публічний порядок, визначені ст. 228 ЦК
України, є:

1) правочини, спрямовані на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина;

2) правочини, спрямовані на знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.

Правочини, які посягають на суспільні,
економічні та соціальні основи
держави, зокрема є: правочини,
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу - землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (стаття 14 конституції
України); правочини щодо відчуження
викраденого майна; правочини, що
порушують правовий режими вилучення з
обігу або обмеження в обігу об'єктів
цивільного права, тощо. Усі інші
правочини, спрямовані на порушення
інших об'єктів права, передбачені
іншими нормами публічного права, не є
такими, що порушують публічний порядок.
При кваліфікації правочину за статтею
228 ЦК України має враховуватися вина,
яка виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін. Доказом вини може
бути вирок суду, постановлений у
кримінальній справі щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним, тощо.

Отже, договори поставки та договори
на виконання робіт, договори підряду,
не віднесені до переліку тих
правочинів, які посягають на суспільні,
економічні та соціальні основи
держави, тобто такі, що порушують
публічний порядок.

Акт перевірки від 30.08.2013р. не тільки не
містить посилань на вину позивача, яка
виразилася в намірі позивача порушити
публічний порядок, а й не доводить
умислу посадових осіб позивача на
порушення публічного порядку, не
містить посилання і на те, в чому таке
порушення полягає.

Статтею 207 ГК України встановлено, що
господарське зобов'язання, що
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Аналізуючи наведені норми, суд дійшов
висновку, що відповідно до презумпції
правомірності правочину всі укладені
між сторонами правочини є чинними, якщо
їх недійсність прямо не встановлена
законом (нікчемні правочини). В усіх
інших випадках питання про недійсність
правочину має бути встановлено судом
на підставі заяви зацікавленої особи
після повного та всебічного розгляду
питання про недійсність такого
правочину. Про недійсність правочини
ухвалюється судове рішення.

Отже, відповідач, зробивши висновок у
акті перевірки від 30.08.2013р. про
недійсність правочинів, нереальність
господарських операцій, не міг
керуватися лише припущеннями щодо
недійсності укладених договорів, його
позиція про те, що цей правочини є
недійсними не підкріплена належними
доказами, а саме: рішеннями суду про
визнання його таким або вироком суду
про визнання вини посадових осіб
позивача.

Також, слід зазначити, що акт перевірки
фактично не містить посилань на
відсутність документів
бухгалтерського обліку та порушення
саме позивачем будь-яких норм чинного
податкового законодавства України.

Отже, актом перевірки не встановлено
жодного фактичного порушення вимог
наведених норм законодавства, яке б
позбавляло позивача права на
формування податкового кредиту у
перевіряє мий період.

Податковий кодекс України не ставить
право позивача на формування податку
на додану вартість в залежність від
факту підтвердження реальності
здійснення своїх зобов'язань його
контрагентами чи від результатів
проведення зустрічних звірок
контрагентів позивача.

З огляду на викладене, посилання
податкового інспектора в акті
перевірки як на підставу для
позбавлення позивача права формування
податкового кредиту - не проведення
податковим органом зустрічних звірок
контрагентів-постачальників - є
незаконними та протиправними.

Статтями 61,67 Конституції України
встановлено, що кожен зобов'язаний
сплачувати податки і збори в порядку і
розмірах, встановлених законом.
Юридична відповідальністю особи має
індивідуальний характер.

Якщо контрагент не виконав свого
зобов'язання по сплаті податку до
бюджету, то це тягне відповідальність
та негативні наслідки саме щодо цієї
особи. Зазначена обставина не є
підставою для позбавлення платника
податку права на відшкодування податку
на додану вартість у разі, якщо
останній виконав усі передбачені
законом умови щодо отримання такого
відшкодування та має всі документально
підтвердження розміру свого
податкового кредиту.

За викладеного, суд першої інстанції
дійшов правомірного висновку, що
відповідачем прийняті оспорювані
податкові повідомлення-рішення від
20.09.2013р. не у спосіб, що передбачений
Конституцією та Законами України та
без урахування всіх обставин, що мають
значення для прийняття рішення
(вчинення дії), а тому зазначені вище
податкові повідомлення-рішення є
протиправними та підлягають
скасуванню.

Вирішуючи питання щодо розподілу
судових витрат, суд виходить із того, що
відповідно до ч.1 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України.

Як вбачається з наявних в матеріалах
справи квитанції № 5735330-1 від 07.11.2013р.
позивачем понесені судові витрати по
сплаті судового збору у розмірі 458 грн.
80 коп. (а.с. 3 том 1), а тому зазначені
судові витрати підлягають
відшкодуванню позивачу із Державного
бюджету України з урахуванням ч.1 ст. 94
Кодексу адміністративного судочинства
України.

З урахуванням наведеного, суд
першої інстанції дійшов вірного
висновку стосовно задоволення
позовних вимог.

За таких обставин, суд вважає, що
рішення суду першої інстанції
викладене достатньо повно,
обґрунтовано та мотивовано з
посиланням на конкретні пункти законів
України, які регулюють спірні
правовідносини, що свідчить про
відсутність підстав для його
скасування.

З огляду на встановлені судом
першої інстанції фактичні обставини
справи та обрану правову позицію, суд
приходить до висновку про відсутність
підстав для задоволення апеляційної
скарги.

Керуючись п.1 ч. 1 ст. 198, ст. 200
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Новомосковської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 17
грудня 2013 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили
відповідно до ст. 254 КАС України та може
бути оскаржена відповідно до ст. 212 КАС
України.

Головуючий:
Ю.М. Дадим

Суддя:
І.Ю. Богданенко

Суддя:
О.О. Круговий