Справа № 2а-833/12/1370
Суддя: Ситников О.Ф.
Дата ухвалення: 2014-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"23" вересня 2014 р. м. Київ
К/9991/67474/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Ситникова О.Ф.,

Малиніна В.В.,

Швець В.В.,

розглянувши в письмовому провадженні
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Державної
міграційної служби України ,
Державного комітету України у справах
національностей та релігій про
скасування рішення та зобов'язання
вчинити дії за касаційною скаргою
Державної міграційної служби України
на постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 06 квітня 2012
року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 04 жовтня 2012 року, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Львівського
окружного адміністративного суду з
адміністративним позовом, в якому
просив скасувати рішення Державної
міграційної служби від 31.10.2011 року №
533-11 та № 625-11, зобов'язати Державну
міграційну службу України прийняти
рішення про визнання їх біженцями або
особами, які потребують додаткового
захисту.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 06 квітня 2012
року адміністративний позов
задоволено.

Ухвалою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 04 жовтня 2012
року залишено без змін постанову
Львівського окружного
адміністративного суду від 06 квітня 2012
року.

Державна міграційна служба України не
погодилася з постановою Львівського
окружного адміністративного суду від 06
квітня 2012 року та ухвалою Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 04 жовтня 2012 року і звернулась до
суду з касаційною скаргою, в який
просить скасувати рішення судів
попередніх інстанцій та ухвалити нове,
яким відмовити у задоволенні позову,
посилаючись на порушення норм
матеріального права, що призвело до
ухвалення незаконних судових рішень.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи, суд, в межах ст. 220 КАС України,
прийшов до висновку про залишення
касаційної скарги без задоволення з
таких підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлені наступні обставини.

ОСОБА_5 та та його дружина - ОСОБА_4
громадяни Ісламської Республіки Іран,
проживали м. Шіраз в провінції Фарс,
мають двоє дітей 1996 та 1998 року
народження. ОСОБА_5 змінив релігію
13.04.2008 року, прийнявши хрещення в
Фарсійській церкві «Корес» у м.
Апельдорн (Нідерланди). У Нідерланах
ОСОБА_5 перебував з 06.12.2007 року,
повернувся в Іран до сім'ї. 16.11.2009 року
позивачі та їх діти покинули Іран, в
Україну в'їхали легально.

Разом з тим, 10.02.2010 року позивачі подали
заяви про надання їм статусу біженця до
відділу міграційної служби у
Львівській області, в яких зазначали,
що у них є обґрунтовані побоювання
стати жертвами переслідування за
релігійною ознакою. ОСОБА_5 вказував, що
його брата ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, який
відрікся ісламу і прийняв
християнство, у 2006 році було вбито, його
повісили у будинку, де він проживав з
сім'єю. ОСОБА_4 у своїй заяві посилалась
на те, що правоохоронні органи не могли
забезпечити її сім'ї безпеку, на неї
чинився тиск з боку родичів та інших
мусульман, які їй погрожували та
залякували.

Наказом начальника відділу
міграційної служби у Львівській
області № 5 від 03.03.2010 року дозволено
оформлення документів для вирішення
питання про надання статусу біженця в
Україні громадянам Ірану: ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Як вбачається з листів управління
громадянства, імміграції та реєстрації
фізичних осіб № 19/1946 від 14.05.2010 року та
№ 19/1945 від 14.04.2010 року, у УГІРФО ГУ МВС
України у Львівській області стосовно
позивачів, обставини, які відносяться
до компетенції УГІРФО за яких статус
біженця не надається, відсутні.

Згідно листа управління Служби безпеки
України у Львівській області від 07.05.2010
року № 62/2/3-1750, в управління СБ України у
Львівській області відсутня
інформація, яка може перешкодити
отримання статусу біженців громадянам
Ірану: ОСОБА_5 та ОСОБА_4.

10.05.2011 року головним спеціалістом
відділу міграційної служби у
Львівській області Гончаруком С.М.
надано висновки про те, що: у ОСОБА_5 та
ОСОБА_4 відсутні обґрунтовані
побоювання стати жертвою
переслідування за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань. У висновках
зазначено, що стосовно даних осіб має
бути прийнято рішення про відмову у
наданні статусу біженця.

31.10.2011 року Державним комітетом України
у справах національностей та релігій
прийнято рішення № 533-11 та № 625-11, якими
відмовлено у визнанні біженцями
ОСОБА_5, громадянину Ірану та ОСОБА_4,
громадянці Ірану, згідно яких стосовно
позивачів встановлено, що умови,
передбачені п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту», відсутні.

Приймаючи рішення про задоволення
позову, суди попередніх інстанцій
виходили з того, що позивачем наведені
обґрунтовані факті та обставин, які
можна розцінювати як переконливі
докази побоювань стати жертвою
переслідувань та котрі впливають на
наслідки прийнятого відповідачем
рішення при розгляді його заяви про
надання статусу біженця.

З таким висновком суду попередніх
інстанції погоджується і колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України з огляду на наступне.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
№3671-VI від 08.07.2011 року, біженець - особа,
яка не є громадянином України і
внаслідок обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Частиною 5 статті 5 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
особа, яка на законних підставах
тимчасово перебуває в Україні, і під
час такого перебування в країні її
громадянської належності чи
попереднього постійного проживання
виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи
13 частини першої статті 1 цього Закону,
внаслідок яких вона не може
повернутися до країни свого походження
і має намір бути визнаною біженцем в
Україні або особою, яка потребує
додаткового захисту, повинна
звернутися до відповідного органу
міграційної служби із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, до
закінчення строку перебування на
території України.

Виходячи зі змісту Конвенції про
статус біженців 1951 року та ст. 1 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту", поняття
"біженець" включає чотири основні
підстави, за наявності яких, особі може
бути наданий статус біженця. До таких
підстав відносяться: знаходження особи
за межами країни своєї національної
належності або якщо особа не має
визначеного громадянства за межами
країни свого попереднього місця
проживання; неможливість або
побоювання користуватись захистом
країни походження; наявність цілком
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань; побоювання стати
жертвою переслідувань.

Статтями 7, 8 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
визначено порядок оформлення
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем на підставі заяви
про визнання біженцем. Така заява
особисто подається іноземцем чи особою
без громадянства або її законним
представником до органу міграційної
служби в Автономній Республіці Крим,
областях, містах Києві та Севастополі
за місцем тимчасового перебування
заявника.

Відповідно до норм ч. 6 ст. 8 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту", рішення про
відмову в оформленні документів для
вирішення питань щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, приймаються за
заявами: які є очевидно
необґрунтованими, тобто якщо у
заявника відсутні умови, зазначені
пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього
Закону; якщо заяви носять характер
зловживання: якщо заявник з метою
визнання його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, видає
себе за іншу особу; за заявами, поданими
особами, яким було відмовлено у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, у зв'язку
з відсутністю підстав, передбачених
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
встановлених пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 цього Закону, якщо
зазначені умови не змінилися.

Положеннями ч. 5 ст. 10 Закону України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
передбачено, що за результатами
всебічного вивчення і оцінки всіх
документів та матеріалів, що можуть
бути доказом наявності умов для
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
міграції приймає рішення про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, чи про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

У відповідності до вимог Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту", Правил розгляду
заяв та оформлення документів,
необхідних для вирішення питання про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, втрату і
позбавлення статусу біженця та
додаткового захисту і скасування
рішення про визнання особи біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, затверджених наказом
Міністерства внутрішніх справ України
№649 від 07.09.2011 року та поданої заяви
позивача, головним спеціалістом
відділу у справах біженців Головного
управління Державної міграційної
служби України у Львівській області
було проведено опитування позивачів та
оформлено матеріали особової справи.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН "Про
обов'язки та стандарти доказів у
біженців", 1998 року факти в
підтвердження заяв біженців
визначаються шляхом надання
підтвердження або доказів викладеного.
Докази можуть бути як усні, так і
документальні. Загальними правовими
принципами доказового права, обов'язок
доказу покладається на особу, яка
висловлює це твердження. Таким чином, у
заяві про надання статусу біженця
заявник повинен довести достовірність
своїх тверджень і точність фактів, на
яких ґрунтується його заява.

Підтвердження обґрунтованості
побоювань переслідування можуть
отримуватись від особи, яка шукає
статусу біженця, та незалежно від неї -
з різних достовірних джерел
інформації, наприклад: із резолюцій
Ради Безпеки ООН, документів і
повідомлень Міністерства закордонних
справ України, інформації, зібраної та
проаналізованої Державним комітетом
України у справах національностей та
релігій, Управління Верховного
Комісара ООН у справах біженців, інших
міжнародних, державних та неурядових
організацій, із публікацій у засобах
масової інформації.

Згідно з п. 5 ст. 4 Директиви Ради
Європейського Союзу "Щодо мінімальних
стандартів для кваліфікації громадян
третіх країн та осіб без громадянства
як біженців або як осіб, що потребують
міжнародного захисту за іншими
причинами, а також суті захисту, що
надається" №8043/04 від 27.04.2004 року, заяви є
обґрунтованими, якщо виконуються такі
умови: заявник зробив реальну спробу
обґрунтувати свою заяву; усі важливі
факти, що були в його розпорядженні,
були надані, і було задовільне
пояснення відносно будь-якої
відсутності інших важливих фактів;
твердження заявника є зрозумілими та
правдоподібними і не протирічать
конкретній та загальній інформації за
його справою; заявник подав свою заяву
про міжнародний захист як можливо
раніше, якщо заявник не зможе довести
відсутність поважної причини для
подання такої заяви; встановлено, що в
цілому заявник заслуговує довіри.

Перевіривши висновок Головного
управління Державної міграційної
служби України у Львівській області,
який став підставою для відмови в
оформленні документів, суд касаційної
інстанції погоджується з тим, що для
позивачів існують обставини, яким не
було надано оцінку при вирішенні
питання щодо прийняття заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
відповідачем не в повній мірі було
досліджено можливість переслідування
позивачів зі сторони уряду, зокрема
щодо вбивства брата позивача - ОСОБА_9
та інформацією про становище в Ірані
осіб, які від народження були
мусульманами та змінили релігію. Тому
Державним комітетом України у справах
національностей та релігій
безпідставно прийнято рішення № 533-11 та
№ 625-11, якими відмовлено у визнанні
біженцями ОСОБА_5, громадянину Ірану та
ОСОБА_4, громадянці Ірану.

При цьому суди попередніх інстанцій
обґрунтовано зобов'язали Державну
міграційну службу України прийняти
рішення про визнання ОСОБА_4 біженцем
або особою, які потребує додаткового
захисту.

Суди першої та апеляційної інстанцій
правильно встановили обставини справи,
повно дослідили докази по справі та
ухвалили рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
доводи викладені в касаційній скарзі
не спростовують висновків суду першої
та апеляційної інстанції, тому
підстави для скасування або зміни
рішень відсутні.

Відповідно до вимог ст. 224 КАС України
суд касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанцій не допустили порушень
норм матеріального і процесуального
права при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ст.ст.220, 222, 223, 224, 231 КАС
України суд, -

УХВАЛИВ :

Касаційну скаргу Державної
міграційної служби України залишити
без задоволення, а постанову
Львівського окружного
адміністративного суду від 06 квітня 2012
року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 04 жовтня 2012 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі та
оскарженню не підлягає.

Судді О.Ф.
Ситников

В.В.
Малинін

В.В.
Швець