Справа № 802/3143/14-а
Суддя: Богоніс Михайло Богданович
Дата ухвалення: 2014-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

01 жовтня 2014 р.
Справа № 802/3143/14-а

Вінницький окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді:
Богоноса М.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання:
Слишинської Н.С.

представника позивача:
Котляра В.В., Клітного Ю.Ю.

представника відповідача:
Рябцуна С.В.

третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача ОСОБА_4;

представника третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідача - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали справи

за позовом: Джуринецької сільської
ради

до: Головного управління
Держземагенства у Вінницькій області

третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача ОСОБА_4

про: визнання незаконними та
скасування наказів

ВСТАНОВИВ:

26.08.2014 року позивач - Джуринецька
сільська рада Немирівського району
Вінницької області звернувся у
Вінницький окружний адміністративний
суд із позовом до відповідача -
Головного управління Держземагенства
у Вінницькій області.

У позовній заяві позивач просить
визнати протиправними та скасувати
Накази Головного управління
Держземагенства у Вінницькій області
від 28.02.2014 року № ВН/:02:001/00002617, №
ВН/:02:001/00002612 та від 28.02.2014 року №
ВН/:02:001/00002618 якими ОСОБА_4 надано
дозвіл на розробку проекту землеустрою
щодо відведення земельних ділянок
орієнтовною площею 42.67 га, 10.34 га. та 12.00
га відповідно, в оренду із земель
державної власності
сільськогосподарського призначення на
території Джуринецької сільської ради
Немирівського району Вінницької
області для ведення фермерського
господарства.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач
зіслався на те, що згідно Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні» до повноважень органів
місцевого самоврядування, належить, в
тому числі, здійснення контролю за
додержанням земельного та
природоохоронного законодавства,
використанням та охороною земель,
природних ресурсів загальнодержавного
та місцевого значення. В межах
виконання наданих Законом повноважень,
сільською радою виявлено, що Головним
управлінням Держземагенства у
Вінницькій області 28.02.2014 року
прийнято оскаржувані Накази. На думку
позивача, приймаючи такі Накази
відповідач порушив норми Земельного
кодексу України та Закону України «Про
фермерське господарство».

Так, зокрема, звернення ОСОБА_4 про
надання дозволу на розробку проекту
землеустрою датовані 26.02.2014 року та
зареєстровані у канцелярії
відповідача 05.03.2014 року. В той час,
оскаржувані Накази прийнято 28.02.2014
року, тобто до реєстрації звернень.
Крім того, позивач зіслався на те, що до
клопотань ОСОБА_4 долучив
«викопіювання із схеми
землекористування Джуринецької
сільської ради», яке ніким не підписано
та не завірено. Крім того, до клопотань
ОСОБА_4 долучив копії трудової книжки,
яка не підтверджує досвід роботи у
сільському господарстві.

Ухвалою від 29 серпня 2014 року судом до
участі у справі в якості третьої особи,
яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору на стороні відповідача
залучено ОСОБА_4.

У поданих запереченнях на позовну
заяву ОСОБА_4 просив відмовити
Джуринецькій сільській раді у
задоволенні позову у повному обсязі.
При обґрунтуванні позовних вимог
зіслався на те, що позивачем не
доведено яким чином порушено права та
законні інтереси сільської ради
оскаржуваними наказами. Крім того, у
запереченнях зазначено і те, що
клопотання ОСОБА_4 про надання дозволу
на розробку проекту землеустрою
відповідало усім вимогам, які
встановлені Законом України «Про
фермерське господарство». Тому,
відповідач приймаючи спірні накази,
діяв виключно у спосіб визначений
законом, оскільки підстав для відмови у
наданні дозволу не було.

Відповідач заперечив проти
задоволення позовних вимог подавши
письмові заперечення на позовну заяву
у яких просив у задоволенні позову
відмовити (а.с. 60-63). Як на підставу
заперечень відповідач зіслався на
необґрунтованість доводів позивача
про прийняття наказів до моменту
офіційної реєстрації клопотань,
оскільки відтиск штампу із датою
«05.03.2014 року» свідчить про дату
завірення копії документа, а не про
реєстрацію такого у Головному
управлінні Держземагенства у
Вінницькій області. Також відповідач
не погодився із твердженням позивача
про те, що викопіювання, яке долучено до
клопотання ніким не підписано, при
цьому відповідачем зазначено, що
єдиною законодавчою вимогою до
картографічного матеріалу є вимога про
зазначення бажаного місця
розташування та розмір земельної
ділянки (ч. 2 ст. 123 ЗК України). Щодо
досвіду роботи ОСОБА_4 у сільському
господарстві, то такий підтверджувався
копією трудової книжки, яка подана
разом із клопотанням.

У судовому засіданні представники
позивача позовні вимоги підтримали із
підстав зазначених у позовній заяві та
додаткових обґрунтуваннях до такої.
При цьому пояснили, що оскаржувані
накази прийнято із грубими
процедурними порушеннями, а саме:
сумніви щодо їх законності викликає і
той факт, що такі прийнято у дводенний
строк, в той час як законодавчо
визначено максимальний строк для
вирішення питання про надання дозволу
на розробку проекту землеустрою в один
місяць. Такий поспіх в прийняття
наказів, на думку позивача, свідчить
про упередженість відповідача. Крім
того, представник позивача зазначив, що
клопотання про надання дозволу на
розробку проекту землеустрою не
відповідало вимогам закону. Крім того,
у позивача викликав сумніви факт
особистого звернення ОСОБА_4 із
клопотаннями.

Представник відповідача у судовому
засіданні пояснив, що Головне
управління Держземагенства у
Вінницькій області приймаючи накази
які оскаржуються діяло у строгій
відповідності із вимогами Закону. При
цьому, стороною відповідача критично
оцінено посилання позивача на
прийняття наказів у короткі строки,
оскільки цей факт не свідчить про
порушення процедури, а підтверджує
виключно дотримання строків при їх
прийнятті. Щодо клопотань які були
підставою для прийняття оскаржуваних
наказів, то такі відповідали усім
вимогам Закону України «Про фермерське
господарство».

Представник третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідача у наданих
поясненнях обґрунтовував законність
оскаржуваних наказів, та прийняття
таких із дотриманням передбаченого
Земельним кодексом України та Законом
України «Про фермерське господарство»
порядку.

Заслухавши пояснення представників
сторін, представника третьої особи, яка
не заявляє самостійних вимог на
предмет спору на стороні відповідача,
та оцінивши їх у сукупності із іншими
доказами, суд дійшов висновку про
відсутність підстав для задоволення
позову із таких мотивів.

26.02.2014 року ОСОБА_4 звернувся у Головне
управління Держземагенства у
Вінницькій області із клопотаннями
про надання дозволу на розробку
проекту землеустрою щодо відведення
земельних ділянок в оренду із земель
запасу Джуринецької сільської ради
Немирівського району Вінницької
області площею 42.6642 га., 10.3329 га., 11.9959 га.
для ведення фермерського господарства
(а.с. 42). Факт особистого звернення
підтверджується наданими у судовому
засіданні поясненнями ОСОБА_4 та
представника відповідача.

Із змісту клопотання від 26.02.2014 року
видно, що як додатками до такого
долучено викопіювання із кадастрової
карти, копію паспорту,
ідентифікаційного номера та копію
трудової книжки ОСОБА_4 (а.с. 11-15, 41, 44, 46,).
Факт долучення зазначених документів
сторонами не оспорювався.

Клопотання ОСОБА_4 від 26.02.2014 року стало
підставою для прийняття Головним
управлінням Держземагенства у
Вінницькій області Наказів від 28.02.2014
року № ВН/:02:001/00002617, №
ВН/:02:001/00002612 та від 28.02.2014 року №
ВН/:02:001/00002618 якими ОСОБА_4 надано
дозвіл на розробку проекту землеустрою
щодо відведення земельних ділянок
орієнтовною площею 42.67 га, 10.34 га. та 12.00
га відповідно, в оренду із земель
державної власності
сільськогосподарського призначення на
території Джуринецької сільської ради
Немирівського району Вінницької
області для ведення фермерського
господарства.

Не погодившись із вказаними Наказами
та вважаючи їх такими, що суперечать
інтересам територіальної громади села
Джуринці позивач звернувся до суду із
позовом предметом якого стала вимога
про їх скасування.

Надаючи правову оцінку рішенням
суб'єкта владних повноважень, що
оскаржуються, суд враховує, що в силу
норми ч. 4 ст. 122 ЗК України центральний
орган виконавчої влади з питань
земельних ресурсів у галузі земельних
відносин та його територіальні органи
передають земельні ділянки
сільськогосподарського призначення
державної власності, крім випадків,
визначених частиною восьмою цієї
статті, у власність або у користування
для всіх потреб.

Згідно п. 1 Положення про Державне
агентство земельних ресурсів України,
яке затверджено Указом Президента
України від 8 квітня 2011 року № 445,
статусом центрального органу
виконавчої влади з питань земельних
ресурсів наділено Державне агентство
земельних ресурсів України
(Держземагентство України).

Пунктом 7 вказаного Положення
передбачено, що Держземагентство
України здійснює свої повноваження
безпосередньо і через утворені в
установленому порядку територіальні
органи в Автономній Республіці Крим,
областях, містах Києві та Севастополі,
районах, містах, а також через
міськрайонні, міжміські, міжрайонні
територіальні органи.

Пунктом 1 Положення про Головне
управління Держземагентства в області
затвердженого Наказом Міністерства
аграрної політики та продовольства
України від 10.05.2012 року № 258
передбачено, що Головне управління
Держземагентства в області (далі -
Головне управління) є територіальним
органом Державного агентства
земельних ресурсів України та йому
підпорядковане.

Згідно п. 4.32. Положення про Головне
управління Держземагентства в області,
Головне управління відповідно до
покладених на нього завдань передає
відповідно до закону земельні ділянки
сільськогосподарського призначення
державної власності у власність або в
користування для всіх потреб в межах
області.

Відповідно до п.п. 1, 3 ч. 3 ст. 2 КАС
України, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії).

Надаючи оцінку оскаржуваним Наказам
суд враховує, що частиною 2 ст. 123 ЗК
України передбачено, що особа,
зацікавлена в одержанні у користування
земельної ділянки із земель державної
або комунальної власності за проектом
землеустрою щодо її відведення,
звертається з клопотанням про надання
дозволу на його розробку до
відповідного органу виконавчої влади
або органу місцевого самоврядування,
які відповідно до повноважень,
визначених статтею 122 цього Кодексу,
передають у власність або користування
такі земельні ділянки.

У клопотанні зазначаються орієнтовний
розмір земельної ділянки та її цільове
призначення. До клопотання додаються
графічні матеріали, на яких зазначено
бажане місце розташування та розмір
земельної ділянки, письмова згода
землекористувача, засвідчена
нотаріально (у разі вилучення
земельної ділянки). Верховній Раді
Автономної Республіки Крим, Раді
міністрів Автономної Республіки Крим,
органам виконавчої влади або органам
місцевого самоврядування, які
передають земельні ділянки державної
чи комунальної власності у
користування відповідно до
повноважень, визначених статтею 122
цього Кодексу, забороняється вимагати
додаткові матеріали та документи, не
передбачені цією статтею.

Нормами ч. 1 ст. 7 Закону України «Про
фермерське господарство», передбачено,
що для отримання (придбання) у
власність або в оренду земельної
ділянки державної власності з метою
ведення фермерського господарства
громадяни звертаються із заявою у якій
зазначаються: бажаний розмір і місце
розташування ділянки, кількість членів
фермерського господарства та
наявність у них права на безоплатне
одержання земельних ділянок у
власність, обґрунтування розмірів
земельної ділянки з урахуванням
перспектив діяльності фермерського
господарства. До заяви додаються
документи, що підтверджують досвід
роботи у сільському господарстві або
наявність освіти, здобутої в аграрному
навчальному закладі.

Перелік документів, що підтверджують
досвід роботи у сільському
господарстві, затверджується
Кабінетом Міністрів України за
поданням центрального органу
виконавчої влади, що забезпечує
формування державної аграрної
політики.

Надаючи оцінку клопотанню ОСОБА_4 від
26.02.2014 року яке стало підставою для
прийняття оскаржуваних Наказів (а.с. 42)
суд встановив, що таке повністю
відповідає вимогам встановленим
Земельним кодексом України та Законом
України «Про фермерське господарство».
Крім того, відповідність змісту самого
клопотання вимогам вказаних
нормативно - правових актів сторонами у
справі не оспорювалась.

Натомість, позивач обґрунтовуючи
позовні вимоги, поставив під сумнів
належність додатків до клопотання
ОСОБА_4 від 26.02.2014 року, а саме
викопіювання з кадастрової карти та
копію трудової книжки, як документу, що
підтверджує досвід роботи ОСОБА_4 саме
у сільському господарстві. Суд,
оцінивши доводи позивача, вважає що
такі спростовуються наступним.

Як зазначалося вище, згідно ч. 1 ст. 7
Закону України «Про фермерське
господарство», до заяви про надання
дозволу на розробку проекту
землеустрою додаються документи, що
підтверджують досвід роботи у
сільському господарстві або наявність
освіти, здобутої в аграрному
навчальному закладі.

Перелік документів, що підтверджують
досвід роботи у сільському
господарстві, затверджується
Кабінетом Міністрів України за
поданням центрального органу
виконавчої влади, що забезпечує
формування державної аграрної
політики.

Суд зазначає, що на момент звернення
ОСОБА_4 із клопотанням від 26.02.2014 року до
відповідача перелік документів, що
підтверджують досвід роботи у
сільському господарстві Кабінетом
Міністрів України не затверджено, а
тому до клопотання долучено саме копію
трудової книжки, яка підтверджує
досвід роботи ОСОБА_4 у Товаристві з
обмеженою відповідальністю
«Гарантінвестагро» на посаді
директора (а.с. 14).

Статтею 48 Кодексу законів про працю
України визначено, що основним
документом про трудову діяльність
працівника є трудова книжка. Тому, на
думку суду, трудову книжку працівника
слід вважати належним документом, який
підтверджує досвід роботи працівника у
тій чи інші сфері.

Крім того, судом витребувано довідку
про основні види діяльності ТОВ
«Гарантінвестагро» (а.с. 59).

Із змісту довідки встановлено, що
основними видами діяльності
підприємства є: вирощування зернових і
технічних культур; розведення великої
рогатої худоби молочних порід; надання
послуг у рослинництві. Довідка
додатково підтверджує, що директором
підприємства з 26.03.2013 року є ОСОБА_4.

Отже, оцінивши наведені обставини у
сукупності, суд доходить висновку, що
долучена до клопотання трудова книжка
ОСОБА_4 є належним документом, який
підтверджує досвід роботи останнього у
сільському господарстві.

Щодо висновків позивача про
неналежність графічних матеріалів, які
долучені ОСОБА_4 до клопотання від
26.02.2014 року, то суд зазначає слідуюче.

Частиною 2 ст. 123 ЗК України передбачено,
що до клопотання додаються графічні
матеріали, на яких зазначено бажане
місце розташування та розмір земельної
ділянки.

В силу ч. 1 ст. 7 Закону України «Про
фермерське господарство», для
отримання (придбання) у власність або в
оренду земельної ділянки державної
власності з метою ведення фермерського
господарства громадяни звертаються із
заявою у якій зазначаються в тому числі
бажаний розмір і місце розташування
ділянки.

Суд зазначає, що на нормативному рівні
не затверджено ані переліку допустимих
графічних матеріалів які повинні
надаватися разом із клопотанням про
надання дозволу на розробку проекту
землеустрою ані вимог до таких. Тому
визначальним є саме можливість на
підставі поданих заявником документів
встановити бажаний розмір земельної
ділянки та її місце розташування.

У судовому засіданні оглянуто графічні
матеріали які долучалися ОСОБА_4 до
клопотання від 26.02.2014 року, а саме
викопіювання із схем
землекористування території
Джуринецької сільської ради
Немирівського району Вінницької
області (а.с. 41, 44, 46). Зміст таких
документів дає можливість встановити
як бажаний розмір земельної ділянки
так і її місце розташування. Отже, на
момент розгляду клопотання ОСОБА_4 та
прийняття оскаржуваних Наказів у
відповідача були відсутні підстави
ставити під сумнів надані заявником
графічні матеріали і вважати їх
неналежними.

Суд також критично оцінює посилання
позивача як на підставу для висновку
про незаконність оскаржуваних наказів
на те, що такі прийнято у найкоротші
строки (протягом двох днів з моменту
надходження клопотань) з огляду на
слідуюче.

Згідно частини 3 ст. 123 ЗК України,
відповідний орган виконавчої влади або
орган місцевого самоврядування в межах
їх повноважень у місячний строк
розглядає клопотання і дає дозвіл на
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки або надає
мотивовану відмову у його наданні.

Аналогічні строки розгляду заяви
передбачені також ч. 2 ст. 7 Закону
України «Про фермерське господарство»
в силу якої, заява громадянина про
надання земельної ділянки у власність
або в оренду розглядається у місячний
строк.

Аналізуючи наведені норми, суд
зазначає, що законодавцем встановлено
граничні (максимальні) строки протягом
яких повинно бути прийнято рішення за
наслідками розгляду заяви про надання
дозволу на розробку проекту
землеустрою. Водночас мінімального
строку для розгляду таких документів
та прийняття рішення за результатами
їх розгляду не передбачено.

Так, клопотання ОСОБА_4 про надання
дозволу на розробку проекту
землеустрою надійшло до Головного
управління Держземагенства у
Вінницькій області 26.02.2014 року і
зареєстроване за вх. № 31-2730/0/1-14, що
підтверджується відміткою на
клопотанню із присвоєним в
автоматичному порядку штрих - кодом
(а.с. 42).

При цьому суд звертає увагу на
помилковість висновків позивача про
те, що реєстрація клопотання відбулася
05.03.2014 року (після прийняття Наказів),
оскільки відтиск штампа на клопотанні
із зазначенням дати 05.03.2014 року
свідчить про момент засвідчення копії
документа, а не момент його реєстрації
(а.с. 10). Цей факт додатково
підтверджується оглянутим у судовому
засіданні оригіналом проекту
землеустрою щодо відведення земельних
ділянок, у якому знаходиться
засвідчена 05.03.2014 року копія клопотання
ОСОБА_4, яка включається до складу
самого проекту землеустрою (згідно ст.
50 Закону України «Про землеустрій»).

Отже, оскаржувані Накази Головного
управління Держземагенства у
Вінницькій області від 28.02.2014 року
прийняті у визначені законом строки, що
також свідчить про їх правомірність, а
тому доводи сторони позивача у цій
частині є безпідставними.

Крім того, суд звертає увагу і на те, що
про законність Наказів від 28.02.2014 року
свідчить і норма ч. 3 ст. 123 ЗК України, в
силу якої підставою відмови у наданні
дозволу на розробку проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки може бути лише невідповідність
місця розташування земельної ділянки
вимогам законів, прийнятих відповідно
до них нормативно-правових актів, а
також генеральних планів населених
пунктів, іншої містобудівної
документації, схем землеустрою і
техніко-економічних обґрунтувань
використання та охорони земель
адміністративно-територіальних
одиниць, проектів землеустрою щодо
впорядкування території населених
пунктів, затверджених у встановленому
законом порядку.

Із диспозиції ч. 3 ст. 123 ЗК України
видно, що законодавцем в імперативному
порядку передбачено виключні підстави
для відмови у наданні дозволу на
розробку проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки.

У зазначеній нормі Земельного кодексу
України міститься загальне посилання
на те, що місце розташування земельної
ділянки повинно відповідати вимогам
законів, прийнятих відповідно до них
нормативно-правових актів, генеральних
планів населених пунктів та іншої
містобудівної документації, схем
землеустрою і техніко-економічних
обґрунтувань використання та охорони
земель адміністративно -
територіальних одиниць, проектів
землеустрою щодо впорядкування
територій населених пунктів,
затверджених у встановленому законом
порядку. Водночас у випадку
встановлення невідповідності місця
розташування земельної ділянки таким
вимогам, компетентний орган державної
влади вправі прийняти рішення про
відмову у наданні дозволу на розробку
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки.

Судом встановлено, та зазначено вище,
що клопотання ОСОБА_4 із яким він
звернувся до Головного управління
Держземагенства у Вінницькій області
відповідало усім вимогам Земельного
кодексу України та Закону України «Про
фермерське господарство». Крім того, на
час прийняття рішення відповідачем за
результатами розгляду клопотання від
26.02.2014 року відсутніми були підстави (ч.
3 ст. 123 ЗК України) для відмови у наданні
дозволу на розробку проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки, а тому відповідач прийняв
єдине правомірне рішення за обставин,
що склалися про надання дозволу на
розробку проекту землеустрою.

Крім того суд критично оцінює доводи
позивача зазначені у наданих письмових
додаткових поясненнях від 01.10.2014 року,
оскільки у таких в більшій мірі позивач
обґрунтовує недоліки проекту
землеустрою, який розроблено на
підставі оскаржуваних наказів від
28.02.2014 року. Такі доводи не стосуються
предмету доказування у справі та в
жодній мірі не ставлять під сумнів
правомірність оскаржуваних наказів.

Окрім того, при розгляді даної справи,
суд також дійшов висновку про
відсутність факту порушень прав та
законних інтересів позивача -
Джуринецької сільської ради
Немирівського району Вінницької
області оскаржуваними Наказами, що
додатково свідчить про наявність
підстав для відмови у задоволенні
позовних вимог.

Так, згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»,
місцеве самоврядування в Україні - це
гарантоване державою право та реальна
здатність територіальної громади -
жителів села чи добровільного
об'єднання у сільську громаду жителів
кількох сіл, селища, міста - самостійно
або під відповідальність органів та
посадових осіб місцевого
самоврядування вирішувати питання
місцевого значення в межах Конституції
і законів України.

Місцеве самоврядування здійснюється
територіальними громадами сіл, селищ,
міст як безпосередньо, так і через
сільські, селищні, міські ради та їх
виконавчі органи, а також через районні
та обласні ради, які представляють
спільні інтереси територіальних
громад сіл, селищ, міст (ч. 2 ст. 2 Закону).

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону, сільські,
селищні, міські ради є органами
місцевого самоврядування, що
представляють відповідні
територіальні громади та здійснюють
від їх імені та в їх інтересах функції і
повноваження місцевого
самоврядування, визначені
Конституцією України, цим та іншими
законами.

Суд зазначає, що Джуринецька сільська
рада Немирівського району Вінницької
області звернувшись із позовом не
довела, яким чином оскаржувані Накази
спричинили порушення інтересів
територіальної громади та в чому
полягають такі порушення. При цьому
позивачем не враховано норми
Конституції України, згідно яких усі
люди є вільні і рівні у своїй гідності
та правах (ст. 21).

Громадяни мають рівні конституційні
права і свободи та є рівними перед
законом.

Не може бути привілеїв чи обмежень за
ознаками раси, кольору шкіри,
політичних, релігійних та інших
переконань, статі, етнічного та
соціального походження, майнового
стану, місця проживання, за мовними або
іншими ознаками (ст. 24).

Тому, суд зазначає, що як жителі с.
Джуринці так і інші громадяни мають
рівні права на отримання в оренду
земельних ділянок
сільськогосподарського призначення
для ведення фермерського господарства
за умови дотримання передбаченого
Законом порядку набуття такого права.

На підставі зазначеного, суд констатує,
що позивачем не обґрунтовано та не
доведено факт порушення Наказами від
28.02.2014 року ані прав та інтересів
Джуринецької сільської ради як органу
місцевого самоврядування, ані прав та
інтересів територіальної громади с.
Джуринці, оскільки як жителі с.
Джуринці так і інші особи користуються
рівними правами на отримання у
користування земельних ділянок
сільськогосподарського призначення
для ведення фермерського господарства.

Так, Верховний Суд України у постанові
від 10 квітня 2012 року (справа № 21-1115во10)
дійшов правового висновку згідно
якого, суд захищає лише порушені,
невизнані або оспорювані права,
свободи та інтереси учасників
адміністративних правовідносин.

Визнання протиправним рішення суб'єкта
владних повноважень можливе лише за
позовом особи, право або законний
інтерес якої порушені цим рішенням.

Згідно ст. 244-2 КАС України, рішення
Верховного Суду України, прийняте за
результатами розгляду заяви про
перегляд судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначені норми права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

В контексті правового висновку
Верховного Суду України, слід
зазначити, що оспорювані у даній справі
рішення відповідача створюють правові
наслідки та задовольняють законні
інтереси виключно третьої особи і тому
не могли спричинити порушення прав та
законних інтересів позивача у
публічно-правовій сфері. Отже, позовні
вимоги Джуринецької сільської ради не
підлягають задоволенню, ще й з огляду
на відсутність факту порушення прав та
інтересів позивача у спірних
правовідносинах.

Підсумовуючи зазначене, суд дійшов
висновку, що приймаючи оскаржувані
Накази від 28.02.2014 року №
ВН/:02:001/00002617, № ВН/:02:001/00002612
та від 28.02.2014 року № ВН/:02:001/00002618
якими ОСОБА_4 було надано дозвіл на
розробку проекту землеустрою щодо
відведення земельних ділянок
орієнтовною площею 42.67 га, 10.34 га. та 12.00
га відповідно, Головне управління
Держземагенства у Вінницькій області
діяло на підставі та в межах наданих
законом повноважень. Тому підстави для
задоволенні позовних вимог та
скасування Наказів відсутні. Крім того,
позивачем не доведено факту порушення
його прав та інтересів у спірних
правовідносинах.

Вирішуючи питання про розподіл судових
витрат, суд керуючись ст. 94 КАС України
не встановив підстав для присудження
позивачу сплаченого ним при зверненні
до суду судового збору.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163,
167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні вимог адміністративного
позову відмовити.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили в порядку,
визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України,
апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови. Якщо
суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя
Богоніс Михайло Богданович