Справа № 822/3118/14
Суддя: Загороднюк А.Г.
Дата ухвалення: 2014-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 822/3118/14
Головуючий у 1-й інстанції:
Тарновецький І.І.

Суддя-доповідач: Загороднюк А.Г.

01 жовтня 2014 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Загороднюка А.Г.

суддів: Полотнянка Ю.П. Драчук Т. О.

за участю секретаря судового
засідання: Бондаренко С.А.

представника відповідача (апелянта) -
Іванова М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
управління Державної міграційної
служби України у Хмельницькій області
на постанову Хмельницького окружного
адміністративного суду від 28 липня 2014
року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_1 до управління Державної
міграційної служби України у
Хмельницькій області про скасування
рішення , -

В С Т А Н О В И В :

постановою Хмельницького окружного
адміністративного суду від 28 липня 2014
року адміністративний позов
задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням,
відповідач подав апеляційну скаргу, у
якій просить скасувати рішення суду І
інстанції та прийняти нову постанову,
якою відмовити у задоволенні позовних
вимог.

Під час судового засідання представник
відповідача підтримав доводи
апеляційної скарги та просив суд її
задовольнити.

Позивач у судове засідання не з'явився,
про час та місце розгляду справи
повідомлений вчасно та належним чином.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача,
представника відповідача, перевіривши
правильність застосування судом
першої інстанції норм чинного
законодавства, колегія суддів
апеляційної інстанції, переглядаючи
судове рішення у даній справі в межах
апеляційної скарги у відповідності до
частини 1 статті 195 КАС України, дійшла
висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню, виходячи з
наступних підстав.

Як встановлено з матеріалів справи,
громадянин Грузії ОСОБА_1 прибув в
Україну 04 червня 2013 року, держкордон
України перетинав в КПП
«Могилів-Подільський».

Головним спеціалістом відділу по
роботі з іноземцями Управління ДМС
України в Хмельницькій області за
результатами розгляду матеріалів
справи про примусове повернення за
межі України громадянина Грузії
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м.
Гардабані Грузія, національний паспорт
серії НОМЕР_1 від 31 липня 2012 року,
прийнято рішення про примусове
повернення з України громадянина
Грузії ОСОБА_1 № 10 від 17 липня 2014 року.

Вказаним рішенням вирішено повернути
за межі України громадянина Грузії
ОСОБА_1, зобов'язано громадянина Грузії
ОСОБА_1 покинути територію України до 27
липня 2014 року та заборонено в'їзд на
територію України на три роки до 17
липня 2017 року.

Позивач вважає вказане рішення в
частині заборони в'їзду на територію
України на три роки до 17 липня 2017 року
незаконним та звернувся до суду з
позовом про його скасування.

Суд І інстанції, задовольняючи позов,
виходив з того, що відповідачем при
прийняті оскаржуваного рішення про
заборону в'їзджати на територію
України протягом 3 років не враховано
положення ч. 1 ст. 13 Закону України "Про
правовий статус іноземців та осіб без
громадянства".

Колегія суду не погоджується з таким
висновком суду І інстанції з огляду на
наступні обставини.

Правовий статус іноземців та осіб без
громадянства, які перебувають в
Україні, визначається Законом України
"Про правовий статус іноземців та осіб
без громадянства" № 3773-VІ від 22 вересня
2011 року (далі - Закон).

Згідно п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону іноземцями та
особами без громадянства, які
тимчасово перебувають на території
України, є іноземці та особи без
громадянства, які перебувають на
території Україні протягом дії візи
або на період, установлений
законодавством чи міжнародним
договором України, або якщо строк їх
перебування на території України
продовжено в установленому порядку.

Відповідно до ч. 15 ст. 4 Закону іноземці
та особи без громадянства, які в'їхали в
Україну на інших законних підставах,
вважаються такими, які тимчасово
перебувають на території України на
законних підставах на період наданого
візою дозволу на в'їзд або на період,
встановлений законодавством чи
міжнародним договором України.

Як передбачено ч. ч. 1, 3 ст. 9 Закону,
іноземці та особи без громадянства
в'їжджають в Україну за наявності
визначеного цим Законом чи міжнародним
договором України паспортного
документа та одержаної у встановленому
порядку візи, якщо інше не передбачено
законодавством чи міжнародними
договорами України. Це правило не
поширюється на іноземців та осіб без
громадянства, які перетинають
державний кордон України з метою
визнання їх біженцями або особами, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту чи отримання
притулку.

Строк перебування іноземців та осіб
без громадянства в Україні
встановлюється візою, законодавством
України чи міжнародним договором
України.

Пунктом 2 Порядку продовження строку
перебування та продовження або
скорочення строку тимчасового
перебування іноземців та осіб без
громадянства на території України,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України № 150 від 15 лютого 2012
року, встановлено, що іноземці та особи
без громадянства, які на законній
підставі прибули в Україну, можуть
тимчасово перебувати на її території
не більш як 90 днів протягом 180 днів з
дати першого в'їзду з держав з
безвізовим порядком в'їзду, якщо інший
строк не визначено міжнародними
договорами України.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 26 Закону іноземець
або особа без громадянства можуть бути
примусово повернуті в країну
походження або третю країну, якщо їх
дії порушують законодавство про
правовий статус іноземців та осіб без
громадянства або суперечать інтересам
забезпечення національної безпеки
України чи охорони громадського
порядку, або якщо це необхідно для
охорони здоров'я, захисту прав і
законних інтересів громадян України за
рішенням центрального органу
виконавчої влади, що забезпечує
реалізацію державної політики у сфері
міграції, органу Служби безпеки
України або органу охорони державного
кордону (стосовно іноземців та осіб без
громадянства, які затримані ними у
межах контрольованих прикордонних
районів під час спроби або після
незаконного перетинання державного
кордону України), з подальшим
повідомленням протягом 24 годин
прокурору про підстави прийняття
такого рішення. У рішенні про примусове
повернення зазначається строк,
протягом якого іноземець або особа без
громадянства повинні виїхати з
України. Зазначений строк не повинен
перевищувати 30 днів з дня прийняття
рішення.

Рішення про примусове повернення
іноземців та осіб без громадянства,
зазначених у частині першій цієї
статті, може супроводжуватися
забороною щодо подальшого в'їзду в
Україну строком на три роки. Строк
заборони щодо подальшого в'їзду в
Україну обчислюється з дня винесення
такого рішення. Порядок виконання
рішення про заборону щодо подальшого
в'їзду в Україну визначає Кабінет
Міністрів України.

Через призму наведених правових норм
колегія суддів зауважує, що
уповноважені органи державної влади
(міграційні органи, органи Служби
безпеки України, органи охорони
державного кордону), приймаючи рішення
про примусове повернення іноземця або
особи без громадянства до країни
проходження, не зобов'язані одночасно
приймати рішення й про заборону в'їзду
цієї особи на територію України і такі
їх повноваження мають дискреційний
характер.

В свою чергу, судова колегія зауважує,
що при прийнятті рішення про заборону
в'їзду на територію України іноземця
або особи без громадянства, щодо яких
приймається рішення про примусове
повернення в країну походження, суб'єкт
владних повноважень повинен
керуватися передбаченими законом
підставами для заборони в'їзду в
Україну іноземців та осіб без
громадянства, які визначені у ст. 13
Закону, відповідно до якої, в'їзд в
Україну іноземцю або особі без
громадянства не дозволяється:

в інтересах забезпечення національної
безпеки України або охорони
громадського порядку;

якщо це необхідно для охорони здоров'я,
захисту прав і законних інтересів
громадян України та інших осіб, які
проживають в Україні;

якщо при клопотанні про в'їзд в Україну
така особа подала про себе завідомо
неправдиві відомості або підроблені
документи;

якщо паспортний документ такої особи,
віза підроблені, зіпсовані чи не
відповідають установленому зразку або
належать іншій особі;

якщо така особа порушила у пункті
пропуску через державний кордон
України правила перетинання
державного кордону України, митні
правила, санітарні норми чи правила або
не виконала законних вимог посадових
та службових осіб органів охорони
державного кордону, органів доходів і
зборів та інших органів, що здійснюють
контроль на державному кордоні;

якщо під час попереднього перебування
на території України іноземець або
особа без громадянства не виконали
рішення суду або органів державної
влади, уповноважених накладати
адміністративні стягнення, або мають
інші не виконані майнові зобов'язання
перед державою, фізичними або
юридичними особами, включаючи
пов'язані з попереднім видворенням, у
тому числі після закінчення терміну
заборони подальшого в'їзду в Україну.

При цьому суд апеляційної інстанції
звертає увагу, що вказаний перелік
підстав для заборони в'їзду в Україну
іноземцю або особі без громадянства є
вичерпним і розширеному тлумаченню не
підлягає.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає обґрунтованими доводи сторін,
що рішення про заборону в'їзду на
територію України іноземця або особи
без громадянства у зв'язку з прийняттям
щодо них рішення про примусове
повернення в країну походження
обов'язково має бути обумовлене
наявністю підстав, передбачених у ст. 13
Закону.

Зазначений висновок також
кореспондується з правовою позицією
висвітленій у пункті 18 постанови
Пленуму Вищого адміністративного суду
України № 3 від 16 березня 2012 року "Про
судову практику розгляду спорів щодо
статусу біженця та особи, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту,
примусового повернення і примусового
видворення іноземця чи особи без
громадянства з України та спорів,
пов'язаних із перебуванням іноземця та
особи без громадянства в Україні", де
зазначено, що під час розгляду спорів
про заборону в'їзду в Україну судам
необхідно мати на увазі, що процедура
заборони в'їзду в Україну не є прямим
наслідком примусового видворення
іноземця чи особи без громадянства з
України. Підстави для заборони в'їзду
іноземців та осіб без громадянства в
Україну визначені статтею 13 Закону
України "Про правовий статус іноземців
та осіб без громадянства".

Під час розгляду справи встановлено, що
17 квітня 2014 року в ході профілактичних
заходів на території м. Хмельницького
виявлено громадянина Грузії ОСОБА_1,
який прибув на територію України через
КПП " Могилів-Подільський" 04 червня 2013
року. Позивач мав покинути Україну не
пізніше 01 вересня 2013 року. Однак,
позивач добровільно країну не покинув
та перейшов на нелегальне становище.

28 квітня 2010 року співробітниками
ВГІРФО Хмельницького МВ УМВС України в
Хмельницькій області позивач вже
притягувався до адміністративної
відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП
(порушення іноземцями та особами без
громадянства правил перебування в
Україні).

19 травня 2010 року постановою
Хмельницького міськрайонного суду
позивача визнано винним у вчиненні
правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 203
КУпАП.

Згідно з листом № 27203 від 02 вересня 2014
року Другого міського відділу
державної виконавчої служби
Хмельницького міськрайонного
управління юстиції постанова від 19
травня 2010 року Хмельницького
міськрайонного суду станом на момент
винесення відповідачем оскаржуваного
рішення не виконана.

Крім того, з аналізу штампів в
національному паспорті позивача,
встановлено, що позивач порушував
впродовж 2012-2014 років Порядок
продовження строку перебування та
продовження або скорочення строку
тимчасового перебування іноземців та
осіб без громадянства на території
України, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України № 150 від 15
лютого 2012 року.

Наявні у матеріалах справи докази, а
також наведені вищевказані доводи
свідчать про наявність підстав,
передбачених п. 6 ч. 1 ст. 13 Закону
України "Про правовий статус іноземців
та осіб без громадянства", для заборони
позивачу в'їзду на територію України. А
в сукупності з тим, що позивачем
неодноразово допущені порушення
законодавства щодо правил пересування
на території України, відповідачем
правомірно прийнято рішення про
заборону позивачу в'їзджати на
територію України протягом 3 років.

Оскаржуване рішення не перешкоджає
рідним та близьким позивача приїхати
до нього.

Відповідно до ч. 1 ст. 31 Закону України
"Про правовий статус іноземців та осіб
без громадянства" іноземець або особа
без громадянства не можуть бути
примусово повернуті чи примусово
видворені або видані чи передані до
країн: де їх життю або свободі
загрожуватиме небезпека за ознаками
раси віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань; де їм загрожує
смертна кара або страта, катування,
жорстоке, нелюдське або таке, що
принижує гідність, поводження чи
покарання; де їх життю або здоров'ю,
безпеці або свободі загрожує
небезпека внаслідок
загальнопоширеного насильства в
ситуаціях міжнародного або
внутрішнього збройного конфлікту
чи систематичного порушення прав
людини, або природного чи
техногенного лиха, або відсутності
медичного лікування чи догляду, який
забезпечує життя; де їм загрожує
видворення або примусове повернення до
країн, де можуть виникнути зазначені
випадки.

Судом не встановлено передбачених цією
нормою заборон.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у
справах щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України;

2) з використанням повноваження з метою,
з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням
усіх обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності
перед законом, запобігаючи всім формам
дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія);

9) з урахуванням права особи на участь у
процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Підсумовуючи вищевикладене, судова
колегія, приходить до висновку, що суд
першої інстанції не дав належної
оцінки вказаним обставинам та зібраним
доказам по справі, неправильно
застосував норми матеріального права,
у зв'язку з чим, ухвалив рішення, яке
підлягає скасуванню.

Доводи апелянта, викладені в
апеляційній скарзі є обґрунтованими,
у зв'язку з чим, колегія суддів
приходить до висновку про задоволення
апеляційної скарги відповідача та
скасування постанови суд І інстанції.

Відповідно до статті 202 КАС України,
підставами для скасування постанови
або ухвали суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення є порушення
судом норм матеріального або
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи або
питання.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207,
212, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргууправління Державної
міграційної служби України у
Хмельницькій області задовольнити
повністю .

Постанову Хмельницького окружного
адміністративного суду від 28 липня 2014
року - скасувати .

Прийняти нову постанову, якою у
задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку
згідно ст. 212 КАС України.

Постанова суду складена в повному
обсязі "02" жовтня 2014 р.

Головуючий
Загороднюк А.Г.

Судді
Драчук Т. О.

Полотнянко Ю.П.