Справа № 810/5532/14
Суддя: Балаклицький А. І.
Дата ухвалення: 2014-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2014 року
810/5532/14

Київський окружний адміністративний
суд у складі: головуючого судді -
Балаклицького А.І., розглянувши в
порядку письмового провадження в м.
Києві адміністративну справу

за позовомТовариства з додатковою
відповідальністю "Рокитнянський
спецкар'єр"доБілоцерківської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Київській
областіпровизнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення,

в с т а н о в и в:

Товариство з додатковою
відповідальністю "Рокитнянський
спецкар'єр" звернулось до Київського
окружного адміністративного суду з
адміністративним позовом до
Білоцерківської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення від 09.09.2014
№/2839.

В обґрунтування позовних вимог
позивачем зазначено, що висновки
відповідача про порушення вимог
податкового законодавства є
необґрунтованими, оскільки
підприємством у відповідності до вимог
чинного законодавства і на підставі
належним чином оформлених
первинно-бухгалтерських документів та
податкової накладної сформовано
податковий кредит, проте, як стверджує
позивач, податковий орган дійшов
помилкового висновку про нікчемність
укладеного між позивачем та його
контрагентом угоди і неправомірно
нарахував грошове зобов'язання по
податку на додану вартість. Позивач
зазначає, що податковому органу було
надано усі первинні документи, які
підтверджують реальність
господарських операцій. Тому, на думку
позивача, рішення податкового органу є
незаконним, оскільки при його
прийнятті відповідачем невірно
встановлено факти та застосовано норми
закону.

Представник відповідача позову не
визнав, надав суду письмові
заперечення, в яких просив суд у
задоволенні позову відмовити з
мотивів, які ґрунтуються на висновках,
викладених в акті перевірки.

До початку розгляду справи по суті
представники сторін подали до суду
заяви про розгляд справи за їх
відсутності в порядку письмового
провадження.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 Кодексу
адміністративного судочинства України
судовий розгляд справи здійснюється в
порядку письмового провадження, якщо
всі особи, які беруть участь у справі
заявили клопотання про розгляд справи
за їх відсутності.

За таких обставин, судом визнано за
можливе розглянути справу в порядку
письмового провадження на підставі
наявних у справі доказів.

Дослідивши матеріали справи,
з'ясувавши всі фактичні обставини,
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд вважає, що
позовні вимоги підлягають задоволенню
з таких підстав.

Як вбачається з наявних матеріалів
справи, в серпні 2014 року посадовою
особою Білоцерківської ОДПІ ГУ
Міндоходів у Київській області згідно
п.п.20.1.4 п. 20.1 ст. 20, п.п.75.1.2 п. 75.1 ст. 75,
п.п.78.1.1, п.п.78.1.11 п. 78.1 ст. 78 Податкового
кодексу України, наказу
Білоцерківської ОДПІ ГУ Міндоходів у
Київській області від 01.08.2014 №1188, у
зв'язку з отриманням постанови
старшого слідчого з ОВС СУ ФР ГУ
Міндоходів у Київській області
капітана податкової міліції Шуліки А.О.
від 18.06.2014 "Про призначення
позапланової виїзної перевірки ТДВ
"Рокитнянський спецкар'єр" та у зв'язку
з ненаданням письмового пояснення та
документального підтвердження на
письмовий запит Білоцерківської ОДПІ
ГУ Міндоходів у Київській області від
19.06.2014 №5227/10/10-02-22-01 проведено
документальну позапланову виїзну
перевірку ТДВ "Рокитнянський
спецкар'єр" з питань дотримання вимог
податкового законодавства по
взаємовідносинах з ТОВ "Стамтоф", ТОВ
"ТВК "Град", ТОВ "Облнафтобудальянс", ПП
"Дніпрорембуд-сервіс" за період з 01.01.2009
по 31.12.2011 та з питань дотримання вимог
податкового законодавства по
взаємовідносинах з ТОВ "Грант Тайм" за
2013 рік.

За результатами перевірки
відповідачем складено Акт від 15.08.2014
№2532/10-02-22-01/05408680/79 (надалі - Акт
перевірки).

Під час перевірки податковим органом
зроблено висновок про те, що правочин,
укладений між позивачем та ТОВ "Грант
Тайм" є нікчемним і в силу статей 203, 215,
216 Цивільного кодексу України не
створює юридичних наслідків, крім тих,
що пов'язані з їх недійсністю. Як
наслідок, в ході перевірки встановлено
порушення позивачем, зокрема, вимог
абз. 1, 2 п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу
України, в результаті чого встановлено
заниження податку на додану вартість
на суму 158300 грн., в тому числі в березні
2013 року на суму 147240 грн., в квітні 2013
року на суму 11060 грн.

Такий висновок податкового органу
ґрунтується на використаних під час
аналізу господарської операції
позивача матеріалів перевірки його
контрагента, а саме: актів ДПІ у
Шевченківському районі ГУ Міндоходів у
м. Києві від 03.04.2014 №957/2659/22-02/38123047 "Про
неможливість проведення зустрічної
звірки суб'єкта господарювання ТОВ
"Грант Тайм" щодо підтвердження
господарських відносин з ТОВ "Юрай" за
період з 01.01.2014 по 31.01.2014" та від 16.04.2014
№1057/2659/22-02/38123047 "Про неможливість
проведення зустрічної звірки суб'єкта
господарювання ТОВ "Грант Тайм" щодо
підтвердження господарських відносин
із постачальниками та покупцями за
період з 01.02.2013 по 28.02.2014".

Відповідач зазначає, що вказаними
актами перевірок встановлено
нереальність здійснення
фінансово-господарських операцій ТОВ
"Грант Тайм" з контрагентами.

Між тим, як вбачається з Акту перевірки
позивача, під час перевірки ТОВ "Грант
Тайм" встановлено відсутність факту
реального здійснення господарської
діяльності, оскільки у ході перевірок
встановлено, що ТОВ "Грант Тайм" не
знаходиться за юридичною адресою та не
має адміністративно-господарських
можливостей, необхідних для виконання
взятих на себе зобов'язань, а тому на
думку податкового органу перевірками
контрагента позивача не підтверджено
господарські операції, здійснені
"Грант Тайм", по ланцюгу постачання з
його контрагентами.

Крім того, з Акту перевірки позивача
вбачається, що згідно пояснень
директора ТОВ "Грант Тайм" ОСОБА_2,
останній стверджує, що зареєстрував
підприємство за грошову винагороду без
наміру фактичного здійснення
підприємницької діяльності та немає
жодного відношення до діяльності
вказаного підприємства.

З наведених підстав податковий орган
дійшов висновку, що господарські
операції підприємств не
підтверджуються щодо врахування
реального часу здійснення операцій,
місцезнаходження майна, наявності
трудових ресурсів,
виробничо-складських приміщень та
іншого майна, яке економічно необхідне
для здійснення діяльності, що свідчить
про відсутність необхідних умов для
результатів відповідної господарської
діяльності, технічного персоналу,
основних фондів, виробничих активів,
складських приміщень і транспортних
засобів, у зв'язку з чим ТОВ "Грант Тайм"
не могло фактично здійснювати
господарські операції.

На думку податкового органу,
діяльність вказаного підприємства
здійснюється поза межами правового
поля, що у свою чергу свідчить про
нікчемність укладених ним угод, як із
постачальниками, так і з покупцями та
відсутність об'єктів оподаткування при
придбанні та продажу товарів (послуг).

З огляду на вказане, надані до
перевірки первинно-бухгалтерські
документи позивача не взято до уваги,
що в свою чергу призвело до
встановлення недостатнього
документального підтвердження
виконання умов за договором, та, як
наслідок, призвело до встановлення
відповідачем порушень формування
позивачем податкового кредиту по
податку на додану вартість.

На підставі висновків Акту перевірки
відповідачем прийнято податкове
повідомлення-рішення від 09.09.2014
№/2839, згідно з яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
за платежем "податок на додану
вартість" у розмірі 237450 грн., з яких: 158300
грн. - за основним платежем; 79150 грн. - за
штрафними (фінансовими) санкціями.

У той же час, позивач вважає вказане
податкове повідомлення-рішення таким,
що суперечить вимогам чинного
податкового законодавства, а тому
оскаржив його, звернувшись із позовом
до суду.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді всіх обставин
справи в їх сукупності, враховуючи те,
що кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
суд звертає увагу на таке.

Так, судом встановлено, що ТДВ
"Рокитнянський спецкар'єр" мало
взаємовідносини з ТОВ "Грант Тайм".

Відповідно до матеріалів справи, між
ТОВ "Грант Тайм" (Виконавець) та ТДВ
"Рокитнянський спецкар'єр" (Замовник)
було укладено договір про надання
послуг по капітальному ремонту
екскаватора від 04.03.2013 №КП0403/2013, згідно
умов якого Замовник доручає
Виконавцеві, а Виконавець
зобов'язується надати Замовнику за
плату послуги по капітальному ремонту
екскаватору, а саме капітальний ремонт
екскаватора ЕКГ 5А (інвентарний номер
104/81).

Виконання вказаного договору
підтверджується наступними
документами, а саме:

- Актом здачі-прийняття виконаних
послуг від 31.03.2013 №1;

- податковою накладною від 31.03.2013 №1190;

- наказом ТДВ "Рокитнянський спецкар'єр"
від 14.03.2031 №21/2а "Про проведення
капітального ремонту", згідно з яким
головному механіку ОСОБА_3 наказано з
14.03.2013 вивести з експлуатації
екскаватор ЕКГ-5А ін. №104/81,
проконтролювати проведення
капітального ремонту екскаватора
ЕКГ-5А та по закінченню капітального
ремонту (при підписанні акта виконаних
робіт) ввести в експлуатацію вказаний
екскаватор;

- Актом приймання-передачі
(внутрішнього переміщення) основних
засобів від 31.03.2013;

- Актом приймання здачі
відремонтованих, реконструйованих та
модернізованих об'єктів від 31.03.2013;

- випискою по рахунку за 28.11.2013.

Суму податку на додану вартість,
підтверджену зазначеною податковою
накладною, позивач включив до складу
податкового кредиту у відповідний
період, відобразив у реєстрі отриманих
податкових накладних та відобразив у
податковій декларації з податку на
додану вартість за відповідний період.

В той же час, як вбачається з Акту
перевірки, позивачем надавались
належним чином засвідчені копії
зазначених вище первинних документів,
що підтверджують факт здійснення
господарських операцій.

Тобто, позивачем надано первинні
документи, які підтверджують факт
здійснення господарських операцій
щодо купівлі у ТОВ "Грант Тайм" послуг
по капітальному ремонту екскаватора
ЕКГ-5А ін. №104/81.

При цьому, суд звертає увагу на те, що
податковий орган в Акті перевірки не
ставив під сумнів достовірність даних,
які містять вказані первинні
бухгалтерські документи, а також не
зазначав про невідповідність
первинних бухгалтерських документів
вимогам чинного податкового
законодавства, зокрема, відсутності у
них обов'язкових реквізитів.

Таким чином, зазначене підтверджує
фактичне здійснення позивачем
господарської операції щодо купівлі у
ТОВ "Грант Тайм" послуг по капітальному
ремонту екскаватора ЕКГ-5А ін. №104/81.

Як вже зазначалося судом, за наслідками
розгляду матеріалів перевірки
відповідач дійшов висновку про те, що
господарські операції між позивачем та
ТОВ "Грант Тайм" є нікчемними.

Надаючи правову оцінку відносинам, що
виникли між сторонами, суд зазначає
таке.

Згідно положення частини 1 статті 202
Цивільного кодексу України, правочином
є дія особи, спрямована на набуття,
зміну або припинення цивільних прав та
обов'язків.

Для здійснення своєї господарської
діяльності юридичні особи укладають
договори, що за змістом є домовленістю,
внаслідок якої виникають взаємні права
і обов'язки. Укладення договорів
купівлі-продажу, поставки товарів,
надання послуг в даному випадку вже
само по собі є ознакою господарської
діяльності.

Відповідно до частини 5 статті 203
Цивільного Кодексу України, правочин
має бути спрямований на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ним. Недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) цієї вимоги є підставою
недійсності правочину.

В той же час, Цивільний кодекс України
статтею 215 визначає підстави для
визнання правочину недійсним. Серед
іншого, вказаною нормою передбачено, що
якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

За вимогами цивільного законодавства
існує презумпція правомірності
правочину. Так, частиною 1 статті 204
Цивільного кодексу України
встановлено, що правочин є правомірним,
якщо його недійсність прямо не
встановлена законом або якщо він не
визнаний судом недійсним.

Водночас, суд звертає увагу, що
відповідно до частини першої статті 207
Господарського кодексу України
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Згідно частини першої статті 208
Господарського кодексу України, якщо
господарське зобов'язання визнано
недійсним як таке, що вчинено з метою,
яка завідомо суперечить інтересам
держави і суспільства, то за наявності
наміру в обох сторін - у разі виконання
зобов'язання обома сторонами - в доход
держави за рішенням суду стягується
все одержане ними за зобов'язанням, а у
разі виконання зобов'язання однією
стороною з другої сторони стягується в
доход держави все одержане нею, а також
все належне з неї першій стороні на
відшкодування одержаного. У разі
наявності наміру лише у однієї із
сторін усе одержане нею повинно бути
повернено другій стороні, а одержане
останньою або належне їй на
відшкодування виконаного стягується
за рішенням суду в доход держави.

Наведену норму слід застосовувати з
урахуванням того, що за змістом
приписів статті 228 Цивільного кодексу
України правочин, учинений з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, водночас є таким, що
порушує публічний порядок, а отже, є
нікчемним.

Статтею 228 Цивільного кодексу України
передбачено, що правочин вважається
таким, що порушує публічний порядок,
якщо він був спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

Відповідачем не надано суду доказів
визнання правочину, укладеного між
позивачем та його контрагентом - ТОВ
"Грант Тайм", недійсним у судовому
порядку, як і не обґрунтовано своєї
позиції, в чому саме полягає порушення
публічного порядку сторонами у ході
укладення та виконання спірного
правочину.

Як вбачається з Акту перевірки, на час
проведення перевірки, а також станом на
день розгляду справи відсутні будь-які
докази наявності судових рішень, які б
набрали законної сили, з приводу
незаконних дій посадових осіб ТОВ
"Грант Тайм", пов'язаних із знищенням,
пошкодженням майна, незаконним його
заволодінням або пов'язаних із
порушенням податкового законодавства.

Проте, з огляду на те, що відповідач
стверджував про нікчемність
господарських операцій, здійснених між
позивачем та ТОВ "Грант Тайм", з підстав
відсутності реальності надання послуг,
судом досліджено дане питання та
встановлено таке.

Відповідно до частини першої статті 3
Господарського кодексу України, під
господарською діяльністю розуміється
діяльність суб'єктів господарювання у
сфері суспільного виробництва,
спрямована на виготовлення та
реалізацію продукції, виконання робіт
чи надання послуг вартісного
характеру, що мають цінову
визначеність.

Підпункт 14.1.36 пункту 14.1 статті 4
Податкового кодексу України визначає
господарську діяльність як діяльність
особи, що пов'язана з виробництвом
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
і проводиться такою особою самостійно
та/або через свої відокремлені
підрозділи, а також через будь-яку іншу
особу, що діє на користь першої особи,
зокрема, за договорами комісії,
доручення та агентськими договорами.

За даними матеріалів справи, основним
видом діяльності позивача за КВЕД,
зокрема, є добування декоративного та
будівельного каменю, вапняку, гіпсу,
крейди та глинистого сланцю.

Таким чином, враховуючи, що предметом
спірного правочину є купівля послуг по
капітальному ремонту екскаватора
ЕКГ-5А ін. №104/81, який використовується
позивачем у власній господарській
діяльності, у суду є підстави вважати,
що господарські операції позивача з
ТОВ "Грант Тайм" підтверджуються
необхідними документами, а зазначені
вище отримані послуги були використані
позивачем у власній господарській
діяльності.

Між тим, суд не бере до уваги посилання
відповідача, як на обґрунтування своїх
висновків, на відсутність необхідних
умов для досягнення результатів
відповідної економічної діяльності у
контрагента позивача, оскільки такі
висновки неможливо зробити без
належної перевірки діяльності суб'єкта
господарювання.

Відповідно до акту перевірки позивача,
податковим органом не здійснювалось
належної перевірки
первинно-бухгалтерських документів
ТОВ "Грант Тайм"; не перевірялася
наявність господарсько-правових
стосунків з іншими суб'єктами
господарювання по оренді основних
засобів виробництва, складських
приміщень, транспортних засобів;
наявність правовідносин по зберіганню
матеріальних цінностей; наявність
укладених цивільно-правових угод з
іншими суб'єктами господарювання щодо
надання послуг або виконання робіт.

В той же час, суд критично ставиться до
посилання відповідача, як на єдиний
доказ правомірності своїх висновків
щодо порушення позивачем податкового
законодавства, на акти ДПІ у
Шевченківському районі ГУ Міндоходів у
м. Києві від 03.04.2014 №957/2659/22-02/38123047 "Про
неможливість проведення зустрічної
звірки суб'єкта господарювання ТОВ
"Грант Тайм" щодо підтвердження
господарських відносин з ТОВ "Юрай" за
період з 01.01.2014 по 31.01.2014" та від 16.04.2014
№1057/2659/22-02/38123047 "Про неможливість
проведення зустрічної звірки суб'єкта
господарювання ТОВ "Грант Тайм" щодо
підтвердження господарських відносин
із постачальниками та покупцями за
період з 01.02.2013 по 28.02.2014".

Поряд із вказаним суд звертає увагу, що
зі змісту актів перевірок вбачається,
що предметом перевірки були
господарські відносин ТОВ "Грант Тайм"
із його контрагентами. Будь-яких
обґрунтованих та логічних пояснень з
приводу взаємозв'язку господарських
операцій, що викликають сумніви
податкового органу щодо їх реальності
із господарськими операціями, які було
досліджено у ході перевірки
контрагента позивача щодо тотожності
предмету господарських відносин у
вказаних підприємств та їх зв'язку із
виконанням зобов'язань перед позивачем
податковим органом не наведено.

Суд звертає увагу на те, що оцінюватися
при дослідженні факту здійснення
господарської операції повинні
відносини безпосередньо між
учасниками тієї операції, на підставі
якої сформовано дані податкового
обліку.

Не є обов'язковою передумовою для
визначення контролюючими органами
грошових зобов'язань визнання
недійсними (у тому числі нікчемними)
правочинів, які укладалися за ланцюгом
між попередніми посередниками, через
ланцюг яких декларувався рух товарів
чи послуг, нібито придбаних останнім у
такому ланцюгу платником податку. При
цьому відносини між учасниками
попередніх ланцюгів постачань товарів
та послуг не мають безпосереднього
впливу на дослідження факту реальності
господарської операції, вчиненої між
останнім у ланцюгу постачань платником
податків та його безпосереднім
контрагентом.

Крім того, будь-яка неправомірна
діяльність контрагентів (наприклад, їх
"фіктивність", відносини з іншими
контрагентами) не впливають на
результати діяльності позивача і не
можуть бути підставою для притягнення
до відповідальності платника податку,
оскільки згідно статті 61 Конституції
України, юридична відповідальність
особи має індивідуальний характер.

Відтак, вищевказані акти не є належними
та допустимими доказами у справі, а
висновки про відсутність умов у ТОВ
"Грант Тайм" для здійснення
фінансово-господарської діяльності
зроблені на підставі службової
інформації, що є недостатньою для
визнання угоди, укладеної із позивачем,
такою, що не спричинила реальних
юридичних наслідків.

Між тим суд звертає увагу на те, що
жодних належних та допустимих доказів
щодо відсутності у ТОВ "Грант Тайм"
матеріальних ресурсів відповідачем
суду не надано, а відсутність основних
фондів не може свідчити про
відсутність
адміністративно-господарських
можливостей на виконання
господарських зобов'язань та
відсутність фактичних дій, спрямованих
на виконання взятих на себе
зобов'язань, що унеможливлює
здійснення господарської діяльності,
оскільки наведені обставини не
позбавляють суб'єкта господарювання
можливості здійснювати посередницьку
діяльність, залучати виробничі та
трудові ресурси інших суб'єктів
господарювання для виконання
зобов'язань по укладених ним договорах.

Окрім того, в законодавстві відсутня
норма, яка б зобов'язувала підприємство
перевіряти наявність таких ресурсів у
контрагента та формувати податковий
кредит лише за їх наявності.

Підсумовуючи наведене, суд зазначає, що
податковий орган переважно
обґрунтовує правомірність свого
рішення нереальністю спірних
господарських операцій між позивачем
та ТОВ "Грант Тайм". Втім, сам акт
перевірки не містить будь-якого
документального підтвердження щодо
фінансово-господарських відносин
позивача по взаєморозрахункам з цим
контрагентом, а викладені у ньому
висновки щодо нікчемності укладеного
правочину не ґрунтуються на документах
первинного бухгалтерського та
податкового обліку.

Таким чином, твердження відповідача з
посиланням на матеріали перевірок про
те, що діяльність контрагента позивача
була спрямована на здійснення
операцій, пов'язаних з наданням
останньому податкової вигоди у вигляді
безпідставного формування податкового
кредиту, судом оцінюються критично,
оскільки вони ґрунтуються на
припущеннях, що суперечить статті 159
КАС України. Факт наявності у сторін
правочину протиправного умислу при
його укладенні відповідачем не
доведено.

Крім того, головною підставою вважати
правочин нікчемним є його недійсність,
встановлена законом, а не актами
податкової перевірки. Вказані ж в актах
податкових органів недоліки, допущені
суб'єктом господарювання при укладенні
та виконанні договорів, не є підставою
для визнання правочинів нікчемними,
оскільки чинне законодавство не
встановлює таких підстав нікчемності
правочину.

При цьому, суд звертає увагу на те, що в
силу закону отримання податковим
органом акту перевірки чи довідки
зустрічної звірки, в яких викладені
висновки про вчинення контрагентом
платника податків нікчемного
правочину або відображення в звітності
показників господарських операцій, які
фактично не відбулись, не звільняє
такий податковий орган від виконання
обов'язку по самостійному встановленню
та доведенню факту вчинення платником
податків порушення закону, позаяк ані
акт перевірки, ані довідка зустрічної
звірки не має преюдиціального значення
та не є документами, що достовірно та
безсумнівно підтверджують обставини
фактичної дійсності.

Крім того, суд також не приймає до уваги
як доказ у справі пояснення директора
ТОВ "Грант Тайм" ОСОБА_2, який пояснив, що
зареєстрував підприємство за грошову
винагороду без наміру фактичного
здійснення підприємницької діяльності
та не мав жодного відношення до
діяльності вказаного підприємства,
оскільки надати йому оцінку може лише
компетентний суд під час розгляду
кримінальної справи та ухвалення
відповідного процесуального рішення.

Отже, посилання відповідача на
пояснення директора ТОВ "Грант Тайм"
ОСОБА_2 як на підставу відсутності
господарських відносин між позивачем
та його контрагентом не є належним
доказом у даній справі.

Враховуючи наведене суд дійшов до
висновку, що спірний правочин не може
визнаватись нікчемним, оскільки
відповідає волевиявленню та
внутрішній волі його учасників і
спрямований на реальне настання
правових наслідків, а зміст правочину
не суперечить чинним нормам
законодавчих актів та не порушує
моральних засад суспільства.

Окрім того, правовідносини між
платником і державою з приводу
оподаткування результатів
господарських операцій (правочинів) є
адміністративними, публічно-правовими,
а тому мета особи на несплату податків,
не може бути підставою для висновку про
нікчемність договору як такого, що
порушує публічний порядок, за умови
фактичного виконання
цивільно-правових зобов'язань та
реальності вчинених господарських
операцій.

За наведених обставин твердження
податкового органу про порушення
позивачем вимог частини п'ятої статті
203, частини першої та другої статті 215,
статті 216 Цивільного кодексу України,
що виявилось в недодержанні вимог
зазначених норм в момент вчинення
правочину, який не спрямований на
реальне настання правових наслідків, є
безпідставними.

Відтак, оскільки належними та
допустимими доказами відповідачем, як
суб'єктом владних повноважень, на якого
покладено обов'язок доведення
правомірності прийнятого ним рішення,
не доведено обґрунтованості висновків
акту перевірки, суд дійшов висновку, що
правочин, укладений позивачем із ТОВ
"Грант Тайм", відповідає нормам чинного
законодавства України, фактичні
обставини об'єктивно засвідчують
здійснення дослідженої судом
господарської діяльності позивача із
вказаним підприємством, що
підтверджується первинними
бухгалтерськими документами та
податковою накладною, які виписані на
виконання умов викладених вище
договірних відносин.

Щодо заниження позивачем податку на
додану вартість, суд зазначає таке.

Як встановлено судом, за рахунок
операцій з ТОВ "Грант Тайм" позивачем
сформовано податковий кредит.

Порядок формування податкового
кредиту з податку на додану вартість
визначено статтею 198 Податкового
кодексу України, згідно якої право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій, зокрема, з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається: дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/ послуг, що
підтверджено податковою накладною
(пункт 198.2 статті 198 Податкового кодексу
України на час вчинення спірних
операцій та видачі податкової
накладної).

Пунктом 198.3 статті 198 Податкового
кодексу України визначено, що
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з, зокрема,
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

В силу положень пункту 198.6 статті 198
Податкового кодексу України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на
момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, які попередньо віднесені
до податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
закону (пункт 198.6 статті 198 Податкового
кодексу України).

Суду не надано доказів того, що на
момент складання податкової накладної
контрагент позивача не був
зареєстрований як платник податку на
додану вартість, а тому не мав права
видавати податкові накладні на кожну
повну або часткову поставку товарів
(робіт, послуг).

В свою чергу податкова накладна, на
підставі якої позивачем сформовано
податковий кредит, копія якої
знаходяться в матеріалах справи,
відповідає вимогам, встановленим
статтею 201 Податкового кодексу України.

Суд звертає увагу, що факт вчинення
певних господарських операцій та
правомірність подальшого відображення
(проведення) їх у бухгалтерському та
податковому обліку підтверджується
первинними документами платника
податків.

Відповідно до статті 1 Закону України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" господарською
операцією є дія або подія, яка викликає
зміни в структурі активів та
зобов'язань, власному капіталі
підприємства. Таким чином визначальною
ознакою господарської операції є те, що
вона повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

Статтею 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" визначено, що
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.

Отже, первинним документом є документ,
який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення.

При цьому, податковий облік формують не
самі по собі цивільні правочини, а саме
господарські операції, тобто фактичний
рух активів та/або зміни власного
капіталу чи зобов'язань платника
податку.

У ході розгляду справи позивачем
спростовано висновки відповідача щодо
відсутності реальних операцій, шляхом
надання первинних документів.

Так, наявні в матеріалах справи
договір, акт здачі-прийняття виконаних
послуг, податкова накладна, акт
приймання-передачі (внутрішнього
переміщення) основних засобів, акт
приймання здачі відремонтованих,
реконструйованих та модернізованих
об'єктів, виписка по рахунку, в силу
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні", є первинними документами, та
мають всі необхідні встановлені
законом обов'язкові реквізити. Докази
того, що вказані документи не мають
юридичної сили або визнані в
установленому порядку недійсними -
відсутні.

Із системного аналізу положень
Податкового кодексу України
вбачається висновок, що право на
формування податкового кредиту з
податку на додану вартість виникає у
платника податків за наявності
сукупності таких елементів: наявності
у сторін спеціальної податкової
правосуб'єктності (особа, що видає
податкову накладну, повинна бути
зареєстрованою як платник ПДВ);
фактичного (реального) здійснення
оподатковуваних операцій
постачальником на користь покупця;
наявності причинно-наслідкового
зв'язку між операцією з придбання
товарів чи послуг та потребою
використання в господарській
діяльності; документального
підтвердження факту здійснення
господарської операції сукупністю
належним чином складених (оформлених)
первинних та інших документів (у т.ч.
платіжних), які зазвичай супроводжують
операції певного виду та підтверджують
їх фактичне виконання; наявності у
покупця належним чином складеної
податкової накладної (має усі
обов'язкові реквізити).

Судом на підставі оцінки наявних у
справі матеріалів та доказів у їх
сукупності встановлено, що факт
отримання послуг за спірним правочином
документально підтверджується.
Твердження податкового органу про
відсутність факту надання послуг по
капітальному ремонту екскаватора під
час розгляду справи не були доведені, а
надані позивачем докази є
переконливими і достатніми для
висновку суду щодо реальності
господарських операцій.

Відтак, висновки податкового органу
про порушення позивачем вимог статті 198
Податкового кодексу України, що
призвело до заниження податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість, є безпідставними.

Крім того, суд звертає увагу на ту
обставину, що нормами чинного
законодавства на сторону
цивільно-правової угоди, яка є
платником податків, не покладено
обов'язку з перевірки відповідності
законодавству правил ведення іншим
учасником правовідносин господарської
діяльності та дотримання ним вимог
податкового законодавства.

Окремо суд звертає увагу на те, що
відповідачем право позивача на
формування податкового кредиту
поставлено в залежність від
добросовісності його контрагента, що
суперечить приписам податкового
законодавства. Так, якщо такий
контрагент не виконав своїх
зобов'язань по належному формуванню
первинних документів для
підтвердження показників податкового
обліку, то це може тягнути
відповідальність та негативні
наслідки саме щодо цієї особи.
Зазначена обставина не є підставою для
зменшення суми податкового кредиту з
податку на додану вартість. На
переконання суду, своїми рішеннями
відповідачем встановлено для позивача
додаткові обмеження, що не відповідає
повноваженням відповідача,
передбаченим Податковим кодексом
України та суперечить вимогам статті 19
Конституції України.

Підсумовуючи вищенаведене, суд
зазначає, що будь-яка неправомірна
діяльність контрагента (наприклад,
його "фіктивність", відносини з іншими
контрагентами) не впливає на
результати діяльності позивача і не
можуть бути підставою для притягнення
до відповідальності платника податку,
оскільки згідно статті 61 Конституції
України, юридична відповідальність
особи має індивідуальний характер.

Неприпустимість притягнення до
відповідальності одного суб'єкта
господарювання за неправомірні дії
іншого підтверджується практикою
Європейського Суду з прав людини.
Європейський Суд з прав людини чітко
визначає правило індивідуальної
відповідальності платника податків.
Тобто, добросовісний платник податків
не має. зазнавати негативних наслідків
через порушення законодавства його
контрагентом. Більш того, у разі
наявності у державних органів
інформації про зловживання в системі
оподаткування конкретною компанією,
вони повинні застосовувати відповідні
заходи саме до цього суб'єкта, а не
розповсюджувати негативні наслідки на
інших осіб при відсутності зловживання
з їх боку (Рішення Європейського суду з
прав людини від 09.01.2007 у справі
"Інтерсплав проти України").

Таким чином, виходячи з меж заявлених
позовних вимог, системного аналізу
положень чинного законодавства
України, матеріалів справи та з
урахуванням того, що у справі було
встановлено реальне здійснення
господарських операцій та їх зв'язок з
господарською діяльністю позивача,
наявність належним чином оформлених
первинних документів, податкової
накладної, виданої зареєстрованим
платником податку на додану вартість,
суд дійшов висновку про протиправність
донарахування позивачу сум податку на
додану вартість, а також застосування
штрафних (фінансових) санкцій за
спірним податковим
повідомленням-рішенням.

Статтею 11 Кодексу адміністративного
судочинства України визначено, що
розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюється
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і доведенні перед судом їх
переконливості.

Відповідно до ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків
встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В силу частини другої статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

На виконання цих вимог відповідач, як
суб'єкт владних повноважень, не надав
суду жодних доказів, які спростовували
б твердження позивача, а відтак, не
довів правомірності своїх рішень.

Таким чином, виходячи з меж заявлених
позовних вимог, системного аналізу
положень законодавства України,
доказів, наявних в матеріалах справи,
суд дійшов висновку про
обґрунтованість позовних вимог та
вважає їх такими, що підлягають
задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України.

На підставі викладеного, керуючись
статтею 124 Конституції України,
статтями 11, 14, 69, 70, 71, 86, 158-163, 167, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов Товариства з
додатково відповідальністю
"Рокитнянський спецкар'єр" -
задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Білоцерківської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області від 09.09.2014 №/2839.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь Товариства з додатково
відповідальністю "Рокитнянський
спецкар'єр" (код за )
сплачений судовий збір у розмірі 4749
(чотири тисячі сімсот сорок дев'ять)
грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо вона не була подана у
встановлені строки. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після повернення апеляційної скарги,
відмови у відкритті апеляційного
провадження або набрання законної сили
рішенням за наслідками апеляційного
провадження.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Київського
апеляційного адміністративного суду
через Київський окружний
адміністративний суд шляхом подачі
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня її проголошення, а у разі
проголошення лише вступної та
резолютивної частини постанови або
прийняття постанови у письмовому
провадженні - протягом десяти днів з
дня отримання копії постанови.

Суддя
Балаклицький А. І.