Справа № 2а-0370/2149/12
Суддя: Святецький В.В.
Дата ухвалення: 2014-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2014 року Справа №
9104/143246/12

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі :

головуючого судді
Святецького В.В.

суддів
Гудима Л.Я., Коваля Р.Й.,

розглянувши в порядку письмового
провадження в м. Львові апеляційну
скаргу головного управління
містобудування, архітектури та
житлово-комунального господарства
Волинської обласної державної
адміністрації на постанову
Волинського окружного
адміністративного суду від 01 серпня 2012
року у справі за адміністративним
позовом державної фінансової
інспекції у Волинській області до
головного управління містобудування,
архітектури та житлово-комунального
господарства Волинської обласної
державної адміністрації про
зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

06 липня 2012 року державна фінансова
інспекція у Волинській області
звернулась до суду першої інстанції з
адміністративним позовом, в якому, з
врахуванням заяви про уточнення
позовних вимог, просила зобов'язати
головне управління містобудування,
архітектури та житлово-комунального
господарства Волинської обласної
державної адміністрації виконати
пункт 6 законних вимог від 15.12.2011 року №
03-060-13-15/1669 в частині відшкодування
проведених видатків за рахунок
загального фонду бюджету на оплату
комунальних послуг по КЕКВ 1160 ,,Оплата
комунальних послуг та енергоносіїв",
які планувалися та фактично понесені в
2009 році - І півріччі 2011 року за
спеціальним фондом бюджету головного
управління на загальну суму 179 233 грн. 12
коп., в тому числі у 2009 році - 59 518 грн. 84
коп., у 2010 році - 80 766 грн. 80 коп., в І
півріччі 2011 року - 38 947 грн. 48 коп.

Постановою від 01 серпня 2012 року
Волинський окружний адміністративний
суд позовні вимоги задовольнив в
повному обсязі.

Не погодившись з таким рішенням суду
першої інстанції, відповідач подав
апеляційну скаргу, оскільки вважає, що
постанова прийнята з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
а висновки суду неповністю
відповідають обставинам справи.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд
першої інстанції не врахував ті
обставини, що п.17 Положення про головне
управління, затвердженого
розпорядження Волинської
облдержадміністрації від 25 вересня 2006
року № 329, головне управління
утримується за рахунок коштів
загального та спеціального фондів
державного бюджету. Чіткого
(відсоткового або числового)
розмежування використання коштів
(проведення видатків) загального і
спеціального фондів державного
бюджету на утримання апарату
управління жодним нормативним
документом не встановлено.

Головним управлінням, як розпорядником
коштів нижчого рівня, проводились
протягом 2009-2011 років видатки на оплату
комунальних послуг та енергоносіїв
виключно відповідно до кошторисів на
2009-2011 роки. Висновки суду про
необхідність виконання п. 6 вимоги не
відповідають затвердженим вищестоящою
організацією кошторисам на 2009-2011 роки
(завірені фотокопії яких залучені до
матеріалів справи) та суперечать
вищезазначеному бюджетному
законодавству.

Державна фінансова інспекція не навела
доказів (з посиланням на
нормативно-правові акти), що головне
управління мало було проводити оплату
витрат за комунальні послуги саме з
спеціального фонду. Також, ними не
обґрунтований розрахунок коштів, який
ніби мав сплачуватись з спеціального
фонду бюджету, оскільки запропонована
позивачем методика визначення розміру
шкоди не ґрунтується на нормах чинного
законодавства та не враховує того, що
головним управлінням проводилась
оплата за користування площею на
підставі виставлених комунальною
установою ,,Управління будинком
Волинської обласної ради" рахунків із
зазначених у них різних видів послуг з
різними одиницями виміру.

З огляду на викладене відповідач
просить скасувати постанову суду
першої інстанції та прийняти нову
постанову, якою відмовити в задоволені
позову.

Оскільки особи, які беруть участь у
справі, в судове засідання не прибули,
хоча належним чином були повідомлені
про дату, час і місце судового
засідання, апеляційний суд у
відповідності до п. 2 ч.1 ст. 197 Кодексу
адміністративного судочинства України
вважає можливим здійснювати розгляд
справи в порядку письмового
провадження за наявними у ній
матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши законність та
обґрунтованість постанови суду в межах
доводів апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, апеляційний суд вважає, що
скарга підлягає до задоволення з
таких підстав.

Суд першої інстанції встановив, що за
наслідками ревізії головного
управління містобудування,
архітектури та житлово-комунального
господарства Волинської
облдержадміністрації за період з 01.01.2009
року по 31.07.2011 року
Контрольно-ревізійне управління в
Волинській області склало акт від
02.11.2011 року № 060-28/026.

На сторінці 37 акту зафіксовано, що в
ході ревізії проведено розрахунок
видатків за КЕКВ 1160, згідно з яким сума
коштів на оплату комунальних послуг із
урахуванням частки видатків у
співвідношенні до загальної суми
кошторисних асигнувань, які б мали
фінансуватися за рахунок спеціального
фонду бюджету головного управління, у
2009 році складає 59 518 грн. 84 коп. (29,1%), у 2010
році - 93 332 грн. 46 коп. (32,8 %), і у першому
півріччі 2011 року - 38 947 грн. 48 коп. (28,6%), а
всього на суму 191 798 грн. 78 коп..

На думку ревізорів, вказане порушення
призвело до завищення асигнувань та
касових і фактичних витрат за
загальним фондом кошторису за 2009 рік по
КЕКВ 1160 ,,Оплата комунальних послуг" на
суму 59 518,84 грн., за 2010 рік по КЕКВ 1160
,,Оплата комунальних послуг" - на 80 766,80
грн., за І півріччя 2011 року - на 38 947,47 грн.
та заниження касових та фактичних
видатків по спеціальному фонду
кошторису за КЕКВ 1160 на зазначені суми
у вищезазначених періодах, що є
порушенням п. 1.2. ,,Порядку складання
річних фінансових звітах установами та
організаціями, які отримують кошти
державного або місцевих бюджетів",
затвердженого наказами Державного
казначейства України на відповідні
роки, п.1 ст.3 Закону України ,,Про
бухгалтерський облік і фінансову
звітність в Україні", п.3 ст.56 Бюджетного
кодексу України від 21.06.2001 № 2542-ІІІ.

Таким чином, на думку фінансового
органу, відповідач порушив п.3
Постанови КМУ №659 від 17.05.2007 року ,,Про
затвердження переліку груп власних
надходжень бюджетних установ, вимог
щодо їх утворення та напрямів
використання", ч.2 п.5 Порядку складання,
розгляду, затвердження та основних
вимог до виконання кошторисів
бюджетних установ, затвердженого
постановою КМУ від 28.02.2002 року №228, ч. 4
ст. 13 Бюджетного кодексу України від
08.07.2010 року № 2456.

На підставі висновків акту ревізії КРУ
в Волинській області винесено вимогу
від 15.12.2011 року № 03-060-13-15/7669 про
усунення порушень, виявлених ревізією,
пунктом 6 якої зобов'язано відповідача
відшкодувати незаконно проведені
видатки за рахунок загального фонду
бюджету на оплату комунальних послуг
по КЕКВ 1160 ,,Оплата комунальних послуг
та енергоносіїв", які планувалися та
фактично понесені в 2009 році -І півріччі
2011 року за спеціальним фондом бюджету
головного управління на загальну суму
179 233 грн. 12 коп., в тому числі у 2009 році -
59518 грн. 84 коп., у 2010 році - 80 766 грн. 80 коп.,
в І півріччі 2011 року - 38 947 грн. 48 коп..

Листом від 13 січня 2012 року № 111/1.3.8
головне управління містобудування,
архітектури та житлово-комунального
господарства Волинської обласної
державної адміністрації повідомило
КРУ про усунення порушень, виявлених в
ході ревізії. Поряд з тим зі змісту
даного листа вбачається, що відповідач
не виконав п.6 вимоги.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що відповідач
не оскаржив вимогу, доказів виконання
п.6 вимоги не надав, а дослідження
правомірності винесення позивачем
вимоги позивача не є предметом даного
спору.

Такі висновки суду першої інстанції, на
думку апеляційного суду, не
відповідають фактичним обставинам
справи, нормам матеріального права та є
помилковими.

Так, згідно з частиною першою статті 2
Закону України від 26 січня 1993 року №
2939-XII ,,Про державну
контрольно-ревізійну службу в Україні"
(у редакції, чинній на час виникнення
спірних відносин) головним завданням
контрольно-ревізійної служби є
здійснення державного фінансового
контролю за використанням і
збереженням державних фінансових
ресурсів, необоротних та інших активів,
правильністю визначення потреби в
бюджетних коштах та взяття зобов'язань,
ефективним використанням коштів і
майна, станом і достовірністю
бухгалтерського обліку і фінансової
звітності в міністерствах та інших
органах виконавчої влади, в державних
фондах, у бюджетних установах і у
суб'єктів господарювання державного
сектору економіки, а також на
підприємствах і в організаціях, які
отримують (отримували в періоді, який
перевіряється) кошти з бюджетів усіх
рівнів та державних фондів або
використовують (використовували у
періоді, який перевіряється) державне
чи комунальне майно (далі -
підконтрольні установи), виконанням
місцевих бюджетів, розроблення
пропозицій щодо усунення виявлених
недоліків і порушень та запобігання їм
у подальшому.

За змістом пунктів 1, 7, 10 статті 10 Закону
№ 2939-XII контрольно-ревізійним
управлінням в областях надається право
перевіряти у підконтрольних установах
грошові та бухгалтерські документи,
звіти, кошториси й інші документи, що
підтверджують надходження і
витрачання коштів та матеріальних
цінностей, проводити перевірки
фактичної наявності цінностей
(грошових сум, цінних паперів, сировини,
матеріалів, готової продукції,
устаткування тощо); пред'являти
керівникам та іншим службовим особам
підконтрольних установ, що
ревізуються, вимоги щодо усунення
виявлених порушень законодавства з
питань збереження і використання
державної власності та фінансів;
звертатися до суду в інтересах держави,
якщо підконтрольною установою не
забезпечено виконання вимог щодо
усунення виявлених ревізією порушень
законодавства з питань збереження і
використання активів.

Частиною 2 статті 15 Закону №2939-XII
передбачено, що законні вимоги
службових осіб державної
контрольно-ревізійної служби є
обов'язковими для виконання службовими
особами об'єктів, що ревізуються.

Відповідно до підпункту 4 пункту 4
Положення про Державну фінансову
інспекцію України, затвердженого
Указом Президента України 23.04.2011 року
№499/2011, Держфінінспекція України
відповідно до покладених на неї
завдань вживає в установленому порядку
заходів до усунення виявлених під час
здійснення державного фінансового
контролю порушень законодавства та
притягнення до відповідальності
винних осіб, а саме: звертається до суду
в інтересах держави, якщо
підконтрольною установою не
забезпечено виконання вимог до
усунення виявлених під час здійснення
державного фінансового контролю
порушень законодавства з питань
збереження і використання активів.

Аналіз наведених норм дає підстави
вважати, що органу державного
фінансового контролю надано
можливість здійснювати контроль за
використанням коштів державного і
місцевого бюджету та у разі виявлення
порушень законодавства пред'являти
обов'язкові до виконання вимоги щодо
усунення таких правопорушень.

При виявленні збитків, завданих
державі чи об'єкту контролю, орган
державного фінансового контролю має
право визначати їх розмір та
звернутися до суду в інтересах держави,
якщо підконтрольною установою не
забезпечено виконання вимог до
усунення виявлених під час здійснення
державного фінансового контролю
порушень законодавства з питань
збереження і використання активів.

Вимога органу державного фінансового
контролю спрямована на приведення
роботи підконтрольної організації у
відповідність із вимогами
законодавства у майбутньому і є
обов'язковою до виконання. Що ж
стосується відшкодування виявлених
збитків, завданих державі чи об'єкту
контролю, то про їх наявність може бути
зазначено у вимозі, але вони не можуть
бути примусово відшкодовані шляхом
вимоги. Такі збитки відшкодовуються у
добровільному порядку або шляхом
звернення органу державного
фінансового контролю до суду з
відповідним позовом.

Таким чином, наявність у органу
державного фінансового контролю права
заявляти вимогу про усунення порушень,
виявлених у ході перевірки
підконтрольних установ, яка
обов'язкова до виконання лише в частині
усунення допущених порушень
законодавства і за допомогою якої
неможливо примусово стягнути кошти на
відшкодування виявлених в ході
перевірки збитків.

В порядку адміністративного
судочинства може бути оскаржене лише
таке рішення, яке породжує
безпосередньо права чи обов'язки для
позивача.

З матеріалів справи апеляційний суд
вбачає, що відповідач обґрунтовано та
на законних підставах провів оплату
комунальних послуг та енергоносіїв,
які планувалися та фактично понесені в
2009 році - І півріччі 2011 року на загальну
суму 179 233 грн. 12 коп.

Суть даного спору полягає в тому, що
вказані витрати відповідач провів за
загальним фондом бюджету головного
управління містобудування,
архітектури та житлово-комунального
господарства Волинської обласної
державної адміністрації, а позивач
вважає, що такі видатки повинні бути
проведені за рахунок спеціального
фонду бюджету.

В силу приписів ч. 2 ст. 15 Закону №2939-XII
тільки законні вимоги службових осіб
державної контрольно-ревізійної
служби є обов'язковими для виконання, а
тому апеляційний суд вважає, що під час
розгляду справ за позовом фінансових
інспекцій про зобов'язання виконати
вимоги необхідно дати аналіз
законності цих вимог.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Бюджетного
кодексу України від 08.07.2010 року № 2456
власні надходження бюджетних установ
отримуються додатково до коштів
загального фонду бюджету і включаються
до спеціального фонду бюджету. Власні
надходження бюджетних установ
поділяються на такі групи: перша група -
надходження від плати за послуги, що
надаються бюджетними установами
згідно із законодавством; друга група -
інші джерела власних надходжень
бюджетних установ.

У складі першої групи виділяються такі
підгрупи: підгрупа 1 - плата за послуги,
що надаються бюджетними установами
згідно з їх основною діяльністю;
підгрупа 2 - надходження бюджетних
установ від додаткової (господарської)
діяльності; підгрупа 3 - плата за оренду
майна бюджетних установ; підгрупа 4 -
надходження бюджетних установ від
реалізації в установленому порядку
майна (крім нерухомого майна).

У складі другої групи виділяються такі
підгрупи: підгрупа 1 - благодійні
внески, гранти та дарунки; підгрупа 2 -
кошти, що отримують бюджетні установи
від підприємств, організацій, фізичних
осіб та від інших бюджетних установ для
виконання цільових заходів, у тому
числі заходів з відчуження для
суспільних потреб земельних ділянок та
розміщених на них інших об'єктів
нерухомого майна, що перебувають у
приватній власності фізичних або
юридичних осіб; підгрупа 3 - кошти, що
отримують вищі та професійно-технічні
навчальні заклади від розміщення на
депозитах тимчасово вільних бюджетних
коштів, отриманих за надання платних
послуг, якщо таким закладам законом
надано відповідне право.

Власні надходження бюджетних установ
використовуються (з урахуванням
частини дев'ятої статті 51 цього
Кодексу), зокрема, на господарські
потреби бюджетних установ, включаючи
оплату комунальних послуг і
енергоносіїв (за рахунок надходжень
підгруп 2 і 4 першої групи).

На підставі викладеного апеляційний
суд погоджується з висновками
фінансового органу щодо необхідності
фінансування видатків на комунальні
послуги та енергоносії за рахунок
спеціального фонду бюджету.

Поряд з цим, згідно з ч. 1 ст. 3 Бюджетного
кодексу України бюджетний період для
всіх бюджетів, що складають бюджетну
систему України, становить один
календарний рік, який починається 1
січня кожного року і закінчується 31
грудня того ж року. Неприйняття
Верховною Радою України закону про
Державний бюджет України до 1 січня
відповідного року не є підставою для
встановлення іншого бюджетного
періоду.

З огляду на викладене, апеляційний суд
дійшов висновку, що пункт 6 вимоги
фінансового органу щодо відшкодування
незаконно проведених видатків за
рахунок загального фонду бюджету на
оплату комунальних послуг по КЕКВ 1160
,,Оплата комунальних послуг та
енергоносіїв", які планувалися та
фактично понесені в 2009 році -І півріччі
2011 року за спеціальним фондом бюджету
головного управління на загальну суму
179 233 грн. 12 коп., в тому числі у 2009 році -
59518 грн. 84 коп., у 2010 році - 80 766 грн. 80 коп.,
в І півріччі 2011 року - 38 947 грн. 48 коп. не
відповідає вказаним приписам
законодавства, оскільки такі
відшкодування можливі лише протягом
поточного бюджетного періоду, в якому
були проведені видатки.

Що стосується відшкодування збитків то
такі вимоги мають вирішуватись у
судовому порядку за позовами про
стягнення конкретних сум збитків, а не
в порядку зобов'язання відшкодувати
збитки.

За таких обставин апеляцій ний суд
дійшов висновку щодо
необґрунтованості позовних вимог та
відсутності правових підстав для
задоволення позову.

Суд першої інстанції належної оцінки
вказаними обставинам не дав, а тому
дійшов помилкового висновку щодо
задоволення позовних вимог.

Статтею 159 КАС України визначено, що
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

В силу п.4 ч.1 ст. 202 КАС України
підставами для скасування постанови
або ухвали суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення є порушення
норм матеріального або процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи або питання.

Оскільки суд першої інстанції
допустився помилки в частині
застосування норм матеріального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи, апеляційний суд визнає
правильним апеляційну скаргу
задовольнити, рішення суду першої
інстанції скасувати та прийняти нову
постанову, якою відмовити в
задоволенні позову.

Керуючись ст. 195, ст. 197, п. 3 ч. 1 ст.198, п.4
ч.1 ст. 202 , ст. ст. 205, 207, 254 КАС України,
суд,-

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Головного
управління містобудування,
архітектури та житлово-комунального
господарства Волинської обласної
державної адміністрації задовольнити,
постанову Волинського окружного
адміністративного суду від 01 серпня 2012
року у справі № 2а/0370/2149/12 - скасувати та
прийняти нову постанову, якою в
задоволенні позову відмовити в повному
обсязі.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили рішенням суду
апеляційної інстанції шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції

Головуючий суддя
В.В. Святецький

Судді
Л.Я. Гудим

Р.Й. Коваль