Справа № 757/9037/14-а
Суддя: Федотов І.В.
Дата ухвалення: 2014-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 757/9037/14-а
Головуючий у 1-й інстанції: Горкава В.Ю.
Суддя-доповідач: Федотов І.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

30 вересня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого - судді Федотова І.В.,

суддів - Ісаєнко Ю.А. та Оксененка О.М.,

при секретарі - Трегубенко Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в приміщенні суду,
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову
Печерського районного суду м. Києва від
08 травня 2014 року у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_2 до
Пенсійного фонду України про визнання
бездіяльності протиправною та
зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 (далі - позивач) звернулася до
суду з позовом до Пенсійного фонду
України (далі - відповідач, ПФУ) про:

- визнання бездіяльності відповідача
щодо невиконання рішення
Конституційного суду України від 07.10.2009
№25-рп/2009 в частині вказівки про
внесення змін до «Порядку подання та
оформлення документів для призначення
пенсії» актом порушення прав людини та
зобов'язання ПФУ вчинити дії щодо
внесення відповідних змін (далі -
позовна вимога №1);

- визнання протиправною бездіяльності
відповідача щодо не передання
уповноваженому територіальному органу
Пенсійного фонду України заяви ОСОБА_2
про призначення та виплату їй пенсії за
віком для прийняття відповідного
рішення (далі - позовна вимога №2);

- зобов'язання відповідача призначити
та виплачувати ОСОБА_2 пенсію за віком з
04.02.2014 року (далі - позовна вимога №3).

Ухвалою Печерського районного суду м.
Києва від 17.04.2014 року даний
адміністративний позов в частині вимог
про визнання бездіяльності
відповідача щодо невиконання рішення
Конституційного суду України від 07.10.2009
№25-рп/2009 в частині вказівки про
внесення змін до «Порядку подання та
оформлення документів для призначення
пенсії» актом порушення прав людини та
зобов'язання ПФУ вчинити дії щодо
внесення відповідних змін було
повернуто позивачу для подачі до
належного окружного суду.

Постановою Печерського районного суду
м. Києва від 08 травня 2014 року в
задоволенні адміністративного позову
в частині позовних вимог №2,3 було
відмовлено.

Не погоджуючись з постановою суду
першої інстанції, позивач подала
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та ухвалити нову про
задоволення позовних вимог, вважаючи,
що судом неповно з'ясовано обставини
справи та неправильно застосовано
норми матеріального і процесуального
права.

В судове засідання сторони не
з'явились, про день, час та місце
розгляду справи повідомлені належним
чином, у зв'язку із чим, колегія суддів,
на підставі ч. 6 ст.12, ч. 1 ст.41, ч. 4 ст. 196
КАС України розглядає справу за їх
відсутності без фіксування судового
засідання за допомогою
звукозаписувального технічного
засобу.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши доводи апеляційної скарги
та перевіривши матеріали справи,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Згідно з п.3 ч.1 ст.198, ч.1 ст.202 КАС України,
підставами для скасування постанови
або ухвали суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення, зокрема, є
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи та порушення
норм матеріального або процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи або питання.

Як встановлено судом першої інстанції
та вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_2 працювала на території України
у період з серпня 1958 року по вересень 1990
року

30.11.1990 року позивач виїхала з України на
постійне місце проживання до Ізраїлю.

04.02.2014 року ОСОБА_2 звернулася до
відповідача із заявою про призначення
та виплату їй пенсії.

12.02.2014 року листом Правління ПФУ
позивачу було відмовлено в задоволенні
її вимог.

Спірні правовідносини регулюються
Конституцією України, нормами Законів
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» (далі -
Закон №1058-IV), «Про пенсійне
забезпечення» (далі - Закон №1788-XII), «Про
звернення громадян» (далі - Закон
№393/96-ВР ), «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні» (далі - Закон № 1382-IV).

Так, відповідно до ч.2 ст.19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з ч.5 ст.45 Закону №1058-IV, документи
про призначення (перерахунок) пенсії
розглядає територіальний орган
Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з
дня їх надходження приймає рішення про
призначення (перерахунок) або про
відмову в призначенні (перерахунку)
пенсії.

У ч.3 ст.7 Закону №393/96-ВР визначено, що
якщо питання, порушені в одержаному
органом державної влади, місцевого
самоврядування, підприємствами,
установами, організаціями незалежно
від форм власності, об'єднаннями
громадян або посадовими особами
зверненні, не входять до їх
повноважень, воно в термін не більше
п'яти днів пересилається ними за
належністю відповідному органу чи
посадовій особі, про що повідомляється
громадянину, який подав звернення. У
разі якщо звернення не містить даних,
необхідних для прийняття
обгрунтованого рішення органом чи
посадовою особою, воно в той же термін
повертається громадянину з
відповідними роз'ясненнями.

Ст.92 Закону №1788-XII передбачено, що
громадянам, які виїхали на постійне
проживання за кордон, пенсії не
призначаються. Виключення з даного
правила встановлено тільки для пенсій,
призначених внаслідок трудового
каліцтва або професійного
захворювання.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.49 Закону №1058-IV,
виплата пенсії за рішенням
територіальних органів Пенсійного
Фонду України або за рішенням суду
припиняється на весь час проживання
пенсіонера за кордоном, якщо інше не
передбачено міжнародним договором
України, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України. У
статті 51 вказаного закону передбачено,
що у разі виїзду пенсіонера на постійне
місце проживання за кордон пенсія,
призначена в Україні, за заявою
пенсіонера може бути виплачена йому за
шість місяців наперед перед виїздом,
рахуючи з місяця, що настає за місяцем
зняття з обліку за місцем постійного
проживання. Під час перебування за
кордоном пенсія виплачується в тому
разі, якщо це передбачено міжнародним
договором України, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України
у справі за конституційним поданням
Верховного Суду України щодо
відповідності Конституції України
(конституційності) положень пункту 2
частини першої статті 49, другого
речення ст.51 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» від 07.10.2009 року №25-рп/2009
визнано такими, що не відповідають
Конституції України (є
неконституційними), положення п.2 ч.1
ст.49, другого речення ст.51 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» від
09.07.2003 року №1058-IV.

Згідно з ч.2 ст.2 Закону №1382-IV,
реєстрація місця проживання чи місця
перебування особи або її відсутність
не може бути умовою реалізації прав і
свобод, передбачених Конституцією,
законами чи міжнародними договорами
України, або підставою для їх
обмеження.

Отже, з наведених законодавчих
приписів вбачається, що кожна особа,
яка здобула право на пенсію шляхом
здійснення трудової діяльності в
Україні протягом певного періоду часу,
сплачуючи при цьому зі свого доходу
внески на загальнообов'язкове пенсійне
страхування, набуває право на пенсію не
залежно від її місця проживання.

Водночас, суд апеляційної інстанції
звертає увагу на те, що в рішенні
Конституційного Суду України 07.10.2009
року №25-рп/2009 мова йде про право
громадян на одержання вже призначеної
їм пенсії. В даному ж випадку, як
вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2
пенсія на території України не
призначалася.

Більш того, вирішення питання про
наявність права особи на призначення
пенсійних виплат, визначення їх
розміру, здійснення нарахування та
виплати пенсії, з урахуванням положень
Постанови Правління Пенсійного фонду
України від 25.11.2005 року №22-1, належить
виключно до дискреційних повноважень
відповідних територіальних управлінь
Пенсійного фонду.

При цьому, дискреційними
повноваженнями є сукупність прав та
обов'язків органів державної влади та
місцевого самоврядування, осіб,
уповноважених на виконання функцій
держави або місцевого самоврядування,
що надають можливість на власний
розсуд визначити повністю або частково
вид і зміст управлінського рішення, яке
приймається, або можливість вибору на
власний розсуд одного з декількох
варіантів управлінських рішень,
передбачених проектом
нормативно-правового акта.

Разом з тим, судова колегія звертає
увагу на те, що жодним територіальним
управлінням ПФУ не приймалося
будь-яких рішень щодо
наявності/відсутності підстав для
призначення позивачу пенсії за віком
на території України, а отже належним
суб'єктом влади не були реалізовані
його дискреційні повноваження та,
відповідно, не порушувалися права,
свободи та інтереси позивача.

Виходячи з цього, колегія суддів
вважає, що в даному випадку відсутні
жодні правові підстави для задоволення
даного адміністративного позову в
частині позовних вимог про
зобов'язання ПФУ призначити та
виплачувати ОСОБА_2 пенсію за віком з
04.02.2014 року та погоджується з
висновками суду першої інстанції в
частині відмови в задоволенні позовної
вимоги №3.

Водночас, колегія суддів вважає
помилковими висновки суду першої
інстанції щодо відмови в задоволенні
даного адміністративного позову в
частині позовної вимоги №2, з огляду на
наступне.

Так, з вищенаведених правових норм
вбачається, що Пенсійний фонд України
при отриманні звернення особи, в якому
ставиться питання, що повинно
вирішуватися відповідним
територіальним управлінням,
зобов'язаний направити таке звернення
за належністю в порядку та в межах
строків, установлених законодавством,
зокрема, ч.3 ст.7 Закону №393/96-ВР.

З огляду на це, судова колегія вважає,
що в даному випадку наявні достатні та
необхідні правові підстави для
визнання протиправною бездіяльності
відповідача, яким у порушення вимог ч.2
ст.19 конституції України та ч.3 ст.7
Закону №393/96-ВР, не було направлено
заяву ОСОБА_2 про призначення та
виплату їй пенсії за належністю, що
обумовлює необхідність задоволення
позовної вимоги №2.

Враховуючи викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що судом першої
інстанції при ухваленні оскаржуваного
судового рішення в частині відмови в
задоволенні позовної вимоги №2 було
неповно з'ясовано фактичні обставини
справи та порушено норми матеріального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи та є підставою для
скасування судового рішення в цій
частині.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207,
212, 254 КАС України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Постанову Печерського районного суду
м. Києва від 08 травня 2014 року в частині
відмови в задоволенні позовних вимог
про визнання протиправною
бездіяльності відповідача щодо не
передання уповноваженому
територіальному органу Пенсійного
фонду України заяви ОСОБА_2 про
призначення та виплату їй пенсії за
віком для прийняття відповідного
рішення скасувати та ухвалити в цій
частині нову постанову, якою
адміністративний позов ОСОБА_2 до
Пенсійного фонду України про визнання
бездіяльності протиправною та
зобов'язання вчинити дії в частині
позовних вимог про визнання
протиправною бездіяльності
відповідача щодо не передання
уповноваженому територіальному органу
Пенсійного фонду України заяви ОСОБА_2
про призначення та виплату їй пенсії за
віком для прийняття відповідного
рішення задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність
відповідача щодо не передання
уповноваженому територіальному органу
Пенсійного фонду України заяви ОСОБА_2
про призначення та виплату їй пенсії за
віком для прийняття відповідного
рішення.

В іншій частині постанову Печерського
районного суду м. Києва від 08 травня 2014
року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення та, відповідно до
ст.183-2 КАС України, є остаточною і
оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя

Федотов І.В.

Судді:

Ісаєнко Ю.А.

Оксененко О.М.