Справа № 2а/2370/5315/11
Суддя: Тракало В.В.
Дата ухвалення: 2014-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"16" вересня 2014 р. м. Київ
К/9991/26271/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

головуючого - судді суддівТракало
В.В., Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в
Придніпровському районі м. Черкаси на
постанову Черкаського окружного
адміністративного суду від 25 липня 2011
року та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 22 лютого 2012
року у справі за позовом управління
Пенсійного фонду України в
Придніпровському районі м. Черкаси до
ОСОБА_4 про стягнення невиплачених
коштів,

в с т а н о в
и л а :

У червні 2011 року позивач
звернувся до суду із зазначеним
позовом до відповідача. Просив
стягнути з відповідача на його користь
заборгованістьз доплати до
мінімального страхового внеску за
липень 2010 року у сумі 210 грн. 82 коп.

Постановою Черкаського
окружного адміністративного суду від 25
липня 2011 року, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від
22 лютого 2012 року, у задоволенні
позову відмовлено.

У касаційній скарзі ставиться питання
про скасування оскаржуваних судових
рішень судів першої та апеляційної
інстанцій з підстав порушення норм
матеріального та процесуального права
та ухвалення нового рішення про
задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
перевіривши правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі у межах доводів касаційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами першої та апеляційної
інстанцій встановлено, що управлінням
Пенсійного фонду України в
Придніпровському районі м. Черкаси під
час перевірки ОСОБА_4 було виявлено
заборгованість з доплати до
мінімального страхового внеску за
липень 2010 року, яка становить 210 грн. 82
коп. За результатами перевірки,
складено акт № 479, на підставі якого
позивачем сформована вимога від 1
лютого 2011 року № Ф-479, яка направлялась
відповідачу, однак останнім одержана
не була.

Відмовляючи у задоволенні позову,
суд першої інстанції, з яким погодився
суд апеляційної інстанції, виходив з
того, що відповідач був зобов"язаний
сплачувати мінімальний розмір
страхового внеску, починаючи лише з 17
липня 2010 року, а тому нарахування
позивачем доплати до мінімального
страхового внеску за липень 2011 року у
розмірі 210 грн. 82 коп. є безпідставним.

Згідно пункту 3 статті 11 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» № 1058-IV
(далі за текстом - Закон України № 1058)
загальнообов"язковому державному
пенсійному страхуванню підлягають
фізичні особи - суб"єкти
підприємницької діяльності, у тому
числі ті, які обрали особливий спосіб
оподаткування (фіксований податок,
єдиний податок, фіксований
сільськогосподарський податок), та
члени сімей зазначених фізичних осіб,
які беруть участь у провадженні ними
підприємницької діяльності.

Пунктом 5 статті 14 Закону України №
1058 встановлено, що страхувальниками,
відповідно до цього Закону, є
застраховані особи, зазначені в
пунктах 3 і 4 статті 11 та частині першій
статті 12 цього Закону.

Відповідач як суб"єкт
підприємницької діяльності, є
страхувальником відповідно до статті 14
Закону України № 1058 та має
нараховувати, обчислювати і сплачувати
в установлені строки та в повному
обсязі страхові внески до Пенсійного
фонду.

Пунктом 6 статті 20 Закону України
№ 1058 встановлено, що страхувальники
зобов'язані сплачувати страхові
внески, нараховані за відповідний
базовий звітний період, не пізніше ніж
через 20 календарних днів із дня
закінчення цього періоду. Базовим
звітним періодом для відповідача є
квартал.

Статтею 1 Закону України № 1058 (в
редакції, що діяла до 1 січня 2011 року)
передбачено, що мінімальний страховий
внесок це сума коштів, що визначається
розрахунково як добуток мінімального
розміру заробітної плати на розмір
страхового внеску, встановлених
законом на день отримання заробітної
плати (доходу).

Пунктом 2 статті 4 Закону України
"Про збір на обов"язкове державне
пенсійне страхування" від 26 червня 1997
року № 400/97-ВР, (в редакції, чинній до 1
cічня 2011 року) встановлено, що ставка
збору на загальнообов"язкове державне
пенсійне страхування для суб'єктів
підприємницької діяльності незалежно
від форм власності, їх об'єднань,
бюджетних, громадських та інших
установ та організацій, об'єднань
громадян та інших юридичних осіб, а
також фізичних осіб - суб'єктів
підприємницької діяльності, які
використовують працю найманих
працівників та тих, які не
використовують працю найманих
працівників, а також адвокатів, їх
помічників, приватних нотаріусів,
інших осіб, які не є суб'єктами
підприємницької діяльності і
займаються діяльністю, пов'язаною з
одержанням доходу, становить 33,2%.

17 липня 2011 року набрав чинності
Закон України «Про внесення змін до
законів України «Про Державний бюджет
України на 2010 рік» та «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» від 8 липня 2010 року № 2461-VI,
яким внесено зміни до підпункту 4
пункту 8 Прикінцевих положень Закону
України № 1058.

Згідно підпункту 4 пункту 8
Прикінцевих положень Закону України №
1058 (в редакції, чинній з 17 липня 2010 року
до 1 січня 2011 року) фізичні особи -
суб"єкти підприємницької діяльності,
які обрали особливий спосіб
оподаткування (фіксований податок,
єдиний податок), та члени сімей
зазначених осіб, які беруть участь у
провадженні ними підприємницької
діяльності, на період дії законодавчих
актів з питань особливого способу
оподаткування сплачують страхові
внески в порядку, визначеному цим
Законом.

Сума страхового внеску
встановлюється зазначеними особами
самостійно для себе та членів їх сімей,
які беруть участь у провадженні такими
особами підприємницької діяльності та
не перебувають з ними у трудових
відносинах. При цьому сума страхового
внеску з урахуванням частини
фіксованого або єдиного податку, що
перерахована до Пенсійного фонду
України, повинна становити не менше
мінімального розміру страхового
внеску за кожну особу та не більше
розміру страхового внеску, обчисленого
від максимальної величини фактичних
витрат на оплату праці найманих
працівників, грошового забезпечення
військовослужбовців, осіб рядового і
начальницького складу,
оподатковуваного доходу (прибутку),
загального оподатковуваного доходу, з
якої сплачуються страхові внески.

Відповідно до ч. 1 ст. 58
Конституції України закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи.

Отже, вирішуючи спір, суди
попередніх інстанції дійшли
обґрунтованого висновку про відмову у
задоволенні позову, оскільки
нарахування позивачем повного розміру
мінімального страхового внеску за
липень 2010 року суперечить вищевказаним
положенням Конституції України, а
Закон України № 2461-VI, яким внесено
зміни до Закону України № 1058 та
який поклав на відповідача обов"язок
сплачувати мінімальний розмір
страхового внеску, набрав чинності 17
липня 2011 року. Цей закон, не має
зворотної дії в часі, оскільки ніяким
чином не пом"якшує та не скасовує
відповідальність відповідача.

Відповідно до вимог частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

За правилами статті 224 цього Кодексу
суд касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанцій не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

Доводи касаційної скарги про порушення
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права безпідставні, не ґрунтуються на
доказах та спростовуються висновками
судів.

Тому колегія суддів, перевіривши у
межах доводів касаційної скарги
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
приходить до висновку, що касаційну
скаргу необхідно залишити без
задоволення, а судові рішення - без
змін.

Керуючись статтями 220, 220-1 223, 224, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в
Придніпровському районі м. Черкаси
залишити без задоволення, а постанову
Черкаського окружного
адміністративного суду від 25 липня 2011
року та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 22 лютого 2012
року - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді:В.В. Тракало Я.Л.
Іваненко М.І. Мойсюк