Справа № 809/1201/14
Суддя: Сеник Р.П.
Дата ухвалення: 2014-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2014 року
Справа
№ 6303/14

Колегія суддів Львівського
апеляційного адміністративного суду в
складі :

головуючого судді:
Сеника Р.П.,

суддів:
Попко Я.С., Хобор Р.Б.,

при секретарі судового засідання:
Саламахи О.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
Державної податкової інспекції у м.
Івано - Франківську Головного
управління Міндоходів в Івано -
Франівській області на постанову Івано
- Франківського окружного
адміністративного суду від 26 травня 2014
року у справі за позовом Товариства з
додатковою відповідальністю «Івано -
Франківський хлібокомбінат» до
Державної податкової інспекції у м.
Івано - Франківську Головного
управління Міндоходів в Івано -
Франівській області про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень за №№
, від 15.04.2013 року,-

В С Т А Н О
В И Л А:

16.04.2014 року товариство з додатковою
відповідальністю «Івано-Франківський
хлібокомбінат» (далі по тексту позивач)
звернулося до суду з адміністративним
позовом до Державної податкової
інспекції у місті Івано-Франківську
Головного управління Міністерства
доходів і зборів України в
Івано-Франківській області (далі -
відповідач) про визнання протиправними
та скасування податкових
повідомлень-рішень за №№,
від 15.04.2013 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
відповідач протиправно, в порушення
положень Податкового кодексу України,
необґрунтовано та безпідставно, за
наслідками проведеної перевірки, на
підставі помилкового висновку щодо
здійснення безтоварних операцій,
обліку документів, що суперечать
законодавчим та нормативним актам
занизив податкові зобов'язання з
податку на прибуток в сумі 204 396 гривень
та податку на додану вартість в розмірі
300 772 гривні, та оскаржуваними
податковими повідомленнями-рішеннями
протиправно визначив, із застосованими
штрафними санкціями, зобов'язання з
сплати податку на прибуток в розмірі 255
495 гривень та зобов'язання з сплати
податку на додану вартість в розмірі 451
058 гривень.

Постановою Івано - Франківського
окружного адміністративного суду від 26
травня 2014 року адміністративний позов
задоволено. Визнано протиправними та
скасовано податкові
повідомлення-рішення за №№ від
15.04.2013 року про збільшення сум
грошового зобов'язання товариству з
додатковою відповідальністю «Івано-
Франківський хлібокомбінат» за
платежем податок на прибуток на суму 204
396 гривень та штрафними (фінансовими)
санкціями на суму 51 099 гривень та
визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення - рішення №
від 15.04.2013 року про збільшення сум
грошового зобов'язання товариству з
додатковою відповідальністю «Івано-
Франківський хлібокомбінат» за
платежем податок на додану вартість на
суму 300 772 гривень та штрафними
(фінансовими) санкціями на суму 150 386
гривень.

Відповідач постанову оскаржив, не
погодившись із зазначеним судовим
рішенням, подав апеляційну скаргу,
зазначивши, що оскаржувана постанова
винесена з порушенням норм
матеріального та процесуального права
та є незаконною, просить оскаржувану
постанову скасувати та прийняти нову,
якою відмовити в задоволенні позовних
вимог.

В апеляційній скарзі покликається на
те, що перевіркою встановлено, що
операції між ПАТ «Івано- Франківський
хлібокомбінат» та ТОВ «Агростильплюс»
є безтоварними та носять фіктивний
характер, а тому позовні вимоги є
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню.

Судова колегія заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши
матеріали справи і обговоривши
підстави апеляційної скарги, вважає за
необхідне її відхилити з наступних
підстав.

Задовольняючи позовні вимоги позивача,
суд першої інстанції виходив з того, що
позивачем до показників податкової
звітності включено господарську
операцію з придбання у лютому 2012 року у
товариства з обмеженою
відповідальністю «Агростильплюс»
макухи соняшникової українського
виробництва. Витрати за господарськими
операціями з вказаним контрагентом в
розмірі 1 501 650 гривень позивачем
включено до складу валових витрат за І
квартал 2012 року, що враховуються при
визначені об'єкта оподаткування
податком на прибуток підприємств.
Також, до складу податкового кредиту за
лютий 2012 року з податку на додану
вартість позивачем віднесено 300 330
гривень податку на додану вартість
сплаченого зазначеному контрагенту за
поставлений товар.

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що місцевий суд повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює.

Як встановлено судом та підтверджено
матеріалами справи, що Товариства з
додатковою відповідальністю «Івано -
Франківський хлібокомбінат» є
юридичною особою, здійснює
господарську діяльність на підставі
статуту, затвердженого 26.09.2013 року та
зареєстрованого 04.10.2013 року. Позивач
створений внаслідок перетворення
(реорганізації) публічного
акціонерного товариства
«Івано-Франківський хлібокомбінат», є
правонаступником вказаного
акціонерного товариства, що здійснював
свою діяльність відповідно до
свідоцтва про державну реєстрацію від
28.11.1997 року, перереєстрованого 11.10.2005
року та 28.05.2010 року, взятий на
податковий облік 12.05.1999 року,
зареєстрований платником податку на
додану вартість, є платником податку на
прибуток приватних підприємств.

Досліджуючи господарські
правовідносини позивача з товариством
з обмеженою відповідальністю
«Агростильплюс» (ТОВ «Агростильплюс»),
судом встановлено, що даний контрагент
позивача на момент виникнення
правовідносин був зареєстрований,
відомості про нього внесено до Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців, також був
зареєстрований платником податку на
додану вартість відповідно до
свідоцтва №100039901 від 10.05.2007 року,
основними видами діяльності якого були
розведення свиней (код КВЕД 01.46),
виробництво олії та тваринних жирів
(код КВЕД 10.41), оптова торгівля зерном,
необробленим тютюном, насінням і
кормами для тварин (код КВЕД 46.21).

16.02.2012 року позивачем та ТОВ
«Агростильплюс» укладено договір
купівлі-продажу за №15, за умовами якого
ТОВ «Агростильплюс» продає у власність
позивача макуху соняшникову,
українського походження, загальною
кількістю 3 000 тон, з показниками якості
у відповідності до вимог ДОСТУ 80-96,
ціною за одиницю товару без податку на
додану вартість 1 065 гривень, податок на
додану вартість 213 гривень, загальна
вартість договору 3 834 000 гривень.
Вказаний договір передбачав й інші
істотні умови вчинення зазначеної
цивільно-правової угоди (а.с. 63-64).

29.02.2012 року згідно акта
прийому-передачі до вищевказаного
договору купівлі-продажу ТОВ
«Агростильплюс» передав, а позивач
прийняв на умовах EXW Інкотермс-2000
(Миколаївська область, Баштанський
район, с.Христофорівка, вул.
Приінгулевська, 82-а) 1 410 тон макухи
соняшникової, українського
виробництва за ціною 1065 гривень без
податку на додану вартість, а всього на
загальну суму 1 801 980 гривень, в тому
числі податок на додану вартість 300 330
гривень (а.с.65).

Також, 02.03.2012 року ТОВ «Агростильплюс»
передано, а позивачем отримано 1 199, 76
тон макухи соняшникової вартістю 1 533 293,
28 гривень, в тому числі податок на
додану вартість 255 548, 88 гривень, однак
зазначена операція відповідачем до
акта перевірки та висновків про
безтоварність господарських операцій
не включена.

29.02.2012 року ТОВ «Агростильплюс»
виписано рахунок-фактуру СФ-0000020 та
видаткову накладну РН-0000010, а також
податкову накладну за №85 на продаж
макухи соняшника за вказаною операцією
(а.с.67-69).

Позивачем здійснено повний розрахунок
за проданий товар, що підтверджується
наявними в матеріалах справи
платіжними дорученнями за №12708 від
16.03.2012 року, №12841 від 28.03.2012 року, №12867
від 29.03.2012 року№13020 від 10.04.2012 року
(а.с.73-76).

Досліджуючи рух активів у процесі
здійснення господарських операцій між
позивачем та ТОВ «Агростильплюс», а
також зв'язок між фактом придбання
товарно-матеріальних цінностей,
понесенням витрат і господарською
діяльністю позивача суд встановив
наступне.

Судом встановлено використання
позивачем придбаної продукції в своїй
господарській діяльності, а саме: 16.02.2012
року позивачем укладено договір
комісії №1/02 з товариством з обмеженою
відповідальністю «Гермес Агро» (ТОВ
«Гермес Агро»), за умовами якого
позивач, як комітент, доручив ТОВ
«Гермес Агро», як комісіонеру,
здійснити реалізацію нерезидентам
України продукцію, належну позивачу,
асортимент, кількість, ціна та інші
характеристики якої визначаються
специфікаціями (а.с.78-80).

Додатком №1 до вищевказаного договору
комісії (Специфікацією) від 16.02.2012 року
позивач доручив ТОВ «Гермес Агро»
продати на експорт всю макуху
соняшникову, українського походження в
кількості 3 000 тон (а.с.81).

16.02.2012 року ТОВ «Гермес Агро», діючи від
власного імені та в інтересах позивача
на підставі вищевказаного договору
комісії №1/02 від 16.02.2012 року уклад
контракт за №02/06 з компанією «Directinvest &Co?
S.A.» (Республіка Панама), за умовами
якого ТОВ «Гермес Агро» продав 3 000 тон
макухи соняшникової, українського
походження (а.с.86-89).

29.02.2012 року позивачем на умовах EXW
Інкотермс-2000 (Миколаївська область,
Баштанський район, с.Христофорівка,
вул. Приінгулевська, 82-а) передано
комісіонеру - ТОВ «Гермес Агро» 1 410 тон
макухи соняшникової, українського
виробництва (а.с.82).

19.03.2012 року на виконання вищевказаного
контракту ТОВ «Гермес Агро» здійснено
митне оформлення відвантаження 2609, 760
тон макухи соняшникової, українського
походження компанії «Directinvest &Co? S.A.»
(Республіка Панама) від позивача згідно
вантажно-митної декларації
№504050000/2012/100709 (а.с.90).

28.03.2012 року позивачем та ТОВ «Гермес
Агро» складено акт-звіт №1 про повне
виконання робіт згідно договору
комісії №1/02 від 16.02.2012 року.

Також ТОВ «Гермес Агро» платіжними
дорученнями №127 від 16.03.2012 року, №150 від
28.03.2012 року та №302 від 29.03.2012 року
здійснено перерахування коштів за
реалізований згідно договору комісії
товар (а.с.98-100).

Крім того, переміщення
товарно-матеріальних цінностей, їх
отримання та відвантаження
підтверджується наявними в матеріалах
справи та дослідженими в судовому
засіданні реєстрами кореспонденції
рахунків бухгалтерського обліку та
показників валових доходів (а.с.101, 102).

Вказані докази підтверджують
реальність операцій між позивачем та
ТОВ «Агростильплюс», а також їх
фактичне виконання.

Крім того, суд звертає увагу на те, що
господарські операції між позивачем та
ТОВ «Агростильплюс», ТОВ «Гермес Агро»
мали в часі триваючий характер, не
містять ознак їх одномоментного
відображення в бухгалтерському обліку,
відповідають руху активів позивача у
процесі здійснення господарських
операцій, факт придбання
товарно-матеріальних цінностей та
понесення позивачем витрат пов'язаний
із господарською діяльністю позивача.

Відповідач, під час проведеної
перевірки позивача дійшов висновку про
безтоварність господарських операцій
позивача та ТОВ «Агростильплюс».

Такий висновок відповідачем зроблено
після відображення в акті перевірки
позивача відомостей про наслідки
проведення зустрічної звірки ТОВ
«Агростильплюс» щодо документального
підтвердження відносин з платником
податків ТОВ «Торговий дім Кедр» за
період з 01.01.2012 року до 29.02.2012 року та
зазначення відомостей про відсутність
документів, які б свідчили про
переміщення товару від ТОВ
«Агростильплюс» до позивача.

Суд звертає увагу на те, що органами
Державної податкової служби при
здійснені зустрічної звірки ТОВ
«Агростильплюс» досліджувалися
відносини з ТОВ «Торговий Дім Кедр»,
які не стосуються господарських
операцій, проведених з позивачем.

Актом перевірки не спростовується та
не заперечується факт продажу
продукції за договорами укладеними між
позивачем та ТОВ «Агростильплюс».

Твердження відповідача про
відсутність документів, що
підтверджують здійснення перевезення
придбаної макухи від позивача до ТОВ
«Агростильплюс» висновків перевірки
та заперечень проти позову не
обґрунтовує, оскільки згідно умов
договору купівлі-продажу та договору
комісії, укладених позивачем з ТОВ
«Агростильплюс» та ТОВ «Гермес Агро»
товар був поставлений на умовах
EXWІнкотермс-2000 (Миколаївська область,
Баштанський район, с.Христофорівка,
вул. Приінгулевська, 82-а).

Умовами EXW Інкотермс-2000 передбачається,
що продавець вважається таким, що
виконав свої зобов'язання з поставки,
коли він надав товар в розпорядження
покупця на своєму підприємстві або в
іншому названому місці, не відповідає
за погрузну товару на транспортний
засіб, а також за митну очистку товару
для експорту.

Як встановлено судом, позивач отримав
товар на вказаних умовах за адресою
Миколаївська область, Баштанський
район, с.Христофорівка, вул.
Приінгулевська, 82-а, з якої цей товар
передав комісіонеру.

Таким чином, судом встановлений факт
відсутності перевезення товару із
складу отримання від ТОВ
«Агростильплюс» (продавця) до позивача
(покупця) та факт відсутності
перевезення товару від позивача
(комітента) до ТОВ «Гермес Агро»
(комісіонера) при здійсненні
господарських операцій про
безтоварність яких дійшов висновку
відповідач.

Як наслідок, обґрунтування висновків
та заперечень відповідача відсутністю
документів про здійснення операцій
відвантаження та перевезення, які
позивачем фактично не проводилися та в
бухгалтерському обліку не
відображалися є безпідставним та таким
що суперечить фактичним обставинам
справи.

Актом перевірки позивача відповідачем
зроблений висновок, за яким
встановлено відсутність продажу
товару, при цьому суд звертає увагу на
ту обставину, що в акті перевірки
вказані висновки мотивованим
висновками іншого органу Державної
податкової служби, одночасно
відповідачем даним актом перевірки
досліджено первинні бухгалтерські
документи та документи податкового
обліку, однак встановленим під час
проведеної перевірки фактичним
обставинам, що підтверджують
реальність здійснення господарських
операцій належної оцінки не було
надано та їх до уваги не взято.

Як наслідок, висновок відповідача про
відсутність поставок товарів, робіт та
послуг є таким, що не знайшов свого
підтвердження під час судового
розгляду та не відповідає фактичним
обставинам справи.

Таким чином, судом встановлений рух
активів у процесі здійснення
господарських операцій між позивачем
та ТОВ «Агростильплюс», спеціальна
податкова правосуб'єктність учасників
господарської операції та зв'язок між
фактом придбання позивачем продукції
понесенням витрат і господарською
діяльністю цього платника податку.

Відповідно до підпунктів 16.1.2, 16.1.3, 16.1.4
статті 16 Податкового кодексу України
платники податків зобов'язані вести в
установленому порядку облік доходів і
витрат, складати звітність, що
стосується обчислення і сплати
податків та зборів, подавати до
контролюючих органів у порядку,
встановленому податковим та митним
законодавством, декларації, звітність
та інші документи, пов'язані з
обчисленням і сплатою податків та
зборів, сплачувати податки та збори в
строки та у розмірах, встановлених цим
Кодексом та законами з питань митної
справи.

Із наведеного випливає, що сама по собі
несплата податку продавцем (у тому
числі внаслідок ухилення від сплати) в
разі фактичного здійснення
господарської операції не впливає на
формування валових витрат та
податкового кредиту податку на додану
вартість покупцем.

Обставини, коли контрагент не виконав
свого зобов'язання зі сплати податку до
бюджету, не тягне відповідальність та
негативні наслідки саме щодо цієї
особи. Зазначена обставина не є
підставою для позбавлення платника
податку на додану вартість права на
формування податкового кредиту у разі,
коли цей платник має необхідні
документальні підтвердження розміру
свого податкового кредиту.

Натомість, судом встановлено, що всі
необхідні первинні бухгалтерські
документи щодо придбання
товарно-матеріальних цінностей в ТОВ
«Агростильплюс» на момент формування
показників податкової звітності були в
наявності у позивача.

Така позиція відповідає практиці
Верховного Суду України у подібних
правовідносинах. Так, у постанові від
13.01.2009 року (справа № 21-1578во08) Верховний
Суд України зазначив, що визнання
недійсними установчих документів
юридичної особи та подальше анулювання
свідоцтва платника податку на додану
вартість самі по собі не призвели до
недійсності всіх угод, укладених з
моменту державної реєстрації такої
особи до моменту виключення її з
державного реєстру, та не позбавляло
правового значення видані за цими
господарськими операціями податкові
накладні. У постанові від 11.12.2007 року
(справа № 21-1376во06) Верховний Суд
України дійшов висновку, що у разі
невиконання контрагентом зобов'язання
зі сплати податку до бюджету,
відповідальність та негативні
наслідки настають саме щодо цієї особи.
Ця обставина не є підставою для
позбавлення платника податку на додану
вартість права на його відшкодування у
разі, коли цей платник виконав усі
передбачені законом умови щодо
отримання такого відшкодування та має
необхідні документальні підтвердження
розміру свого податкового кредиту.

Крім того, дана позиція узгоджується із
практикою Європейського Суду з прав
людини. Так, у справі "БУЛВЕС" АД проти
Болгарії" (заява № 3991/03) Європейський
Суд з прав людини у своєму рішенні від
22.01.2009 року зазначив, що платник податку
не повинен нести наслідків невиконання
постачальником його зобов'язань зі
сплати податку і в результаті
сплачувати податок на додану вартість
другий раз, а також сплачувати пеню. На
думку Суду, такі вимоги стали надмірним
тягарем для платника податку, що
порушило справедливий баланс, який
повинен підтримуватися між вимогами
суспільного інтересу та вимогами
захисту права власності.

Як наслідок, суд приходить до висновку
про реальність господарських операції
щодо придбання позивачем товарів в ТОВ
«Агростильплюс», а також про
добросовісність дій платника податку -
позивача, яка полягає у відповідності
вчинених ним дій господарській меті, а
також реальність усіх даних, наведених
у документах первинного
бухгалтерського та податкового обліку.

Підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14
Податкового кодексу України
визначений податковий кредит як сума,
на яку платник податку на додану
вартість має право зменшити податкове
зобов'язання звітного (податкового)
періоду, визначена згідно з розділом V
цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198
(розділ V) Податкового кодексу України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті193 цього
Кодексу, протягом такого звітного
періоду у зв'язку з: придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку. Право на нарахування
податкового кредиту виникає незалежно
від того, чи такі товари/послуги та
основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

Відповідно до абзацу 1 пункту 198.6 статті
198 Податкового кодексу України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

Підпунктом 14.1.27 пункту 14.1 статті 14
Податкового кодексу України визначено
витрати як суму будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних для провадження
господарської діяльності платника
податку, в результаті яких
відбувається зменшення економічних
вигод у вигляді вибуття активів або
збільшення зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Відповідно до пункту 138.2 статті 138
Податкового кодексу України витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування податком на
прибуток приватних підприємств,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

При цьому підпунктом 139.1.9 пункту 139.1
статті 139 Податкового кодексу України
до складу витрат не включаються
витрати, не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Як зазначалось вище, в матеріалах
справи наявні копії відповідних
документів, які підтверджують факт
правомірності формування позивачем
податкового кредиту з податку на
додану вартість.

Враховуючи вищевикладене, а також
висновки суду про фактичність
господарських операцій позивача та
реальність усіх даних, наведених у
документах первинного бухгалтерського
та податкового обліку, то суд приходить
до висновку, що позивачем правомірно
включено до складу валових витрат, що
враховуються при визначені об'єкта
оподаткування податком на прибуток
підприємств грошові кошти сплачені на
придбання товарів ТОВ «Агростильплюс»
за І квартал 2012 року в сумі 1 501 650
гривень. Також позивачем правомірно
включено до складу податкового кредиту
з податку на додану вартість за лютий
2012 року в розмірі 300 330 гривень,
сплаченого ТОВ «Агростильплюс» при
придбанні товарів.

Враховуючи висновки суду про
правомірність формування позивачем
валових витрат, то є протиправним
визначення позивачу грошового
зобов'язання з сплати податку на
прибуток підприємств в розмірі 204 396
гривень та штрафних (фінансових)
санкцій в розмірі 51 099 гривень. Також
враховуючи висновки суду про
правомірність формування позивачем
податкового кредиту з податку на
додану вартість, є протиправним
визначення позивачу грошового
зобов'язання з сплати податку на додану
вартість в розмірі 300 330 гривень та
застосування до позивача штрафних
(фінансових) санкцій на суму таких.

Відповідно до частини другої статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Пунктом 1 частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що у справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Допущення порушення Податкового
кодексу України в частині завищенні
податкового кредиту з податку на
додану вартість за жовтень 2011 року на
суму 441, 67 гривень, внаслідок формування
цього показника за світлокопіями
податкових накладних виписаних ТОВ
«Пром Альянс» позивачем визнається,
дані правовідносини до підстав
заявленого позову не віднесено. Однак,
враховуючи, що спірним податковим
повідомленням за № відповідач
визначив грошові зобов'язання з сплати
податку на додану вартість в розмірі 300
772 гривні за основним платежем та
застосував штрафні (фінансові) санкції
в розмірі 150 386 гривень за допущення
всіх встановлених перевіркою позивача
порушень Податкового кодексу України в
частині нарахування та сплати податку
на додану вартість. Враховуючи, що
частина встановлених відповідачем
порушень позивачем Податкового
кодексу України судом визнано
необґрунтованими, а частина не
становить підстав позову, то суд не
може здійснювати дискреційні
повноваження органу державної
податкової служби щодо розрахунку сум
належного до сплати податку на додану
вартість та визначення сум штрафних
(фінансових) санкцій (штрафів), що
підлягають сплаті до бюджету за кожним
з цих порушень.

Колегія суддів погоджується з думкою
суду першої інстанції, що є
протиправними та такими, що підлягають
до скасуванню податкове
повідомлення-рішення за № від
15.04.2013 року про нарахування сум
грошового зобов'язання позивачу з
сплати податку на прибуток приватних
підприємств в розмірі 255 495 гривень, в
тому числі 204 396 гривень за основним
платежем та 51 099 гривень за штрафними
(фінансовими) санкціями та податкове
повідомлення-рішення за № від
15.04.2013 року про нарахування позивачу
сум грошового зобов'язання з сплати
податку на додану вартість в розмірі 451
158 гривень, в тому числі 300 772 гривні за
основним платежем та 150 386 гривень за
штрафними (фінансовими) санкціями, а
позовні вимоги є обґрунтованими та
такими, що підлягають до задоволення.

Згідно з частиною другою статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

За таких обставин справи, колегія
суддів приходить до переконання, що суд
першої інстанції прийшов до
правильного висновку, оскільки
вирішуючи даний публічно-правовий
спір, правильно встановив фактичні
обставини справи та надав їм у
оскаржуваному судовому рішенні
належну правову оцінку.

Відповідно до ст.200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи і
ухвалив судове рішення з додержанням
норм матеріального і процесуального
права.

Судова колегія вважає, що доводи
апеляційної скарги не являються
суттєвими і не складають підстави для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
які призвели до неправильного
вирішення справи.

Керуючись статтями ч.3 ст. 160, 195, 196, 198 п.1,
ст. 200, ст. 205, 206, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів,-

У Х В А Л
И Л А:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у м. Івано -
Франківську Головного управління
Міндоходів в Івано - Франівській
області залишити без задоволення, а
постанову Івано -Франківського
окружного адміністративного суду від
26 травня 2014 року у справі № 809/1201/14 - без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя
Р.П. Сеник

Судді
Я.С. Попко

Р.Б. Хобор