Справа № 825/1470/14
Суддя: Костюк Л.О.
Дата ухвалення: 2014-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: № 825/1470/14
інстанції: Смірнов О.Є.
Суддя-доповідач: Костюк Л.О.
У Х В А Л А

Іменем України

25 вересня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Бужак Н.П., Твердохліб
В.А.;

розглянувши в порядку письмового
провадження в залі суду апеляційну
скаргу Корюківської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Чернігівській області на постанову
Чернігівського окружного
адміністративного суду від 23 червня 2014
року у справі за адміністративним
позовом Державного підприємства
«Холминський спиртовий завод» до
Корюківської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Чернігівській
області про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2014 року, позивач звернувся до
Чернігівського окружного
адміністративного суду з позовом до
Корюківської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Чернігівській
області про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень. Свої позовні
вимоги мотивував тим, що ДП
«Холминський спиртовий завод» у 2011
році мало господарські
взаємовідносини з контрагентом ПП «Опт
Торг». Так, між позивачем та
вищевказаним контрагентом укладався
контракт купівлі-продажу. Сума коштів,
сплачених ДП «Холминський спиртовий
завод» за отриманий товар, віднесена до
складу валових витрат. Реальність
здійснення господарських операцій
позивачем підтверджується первинними
документами, що надавались на
перевірку. Втім, перевіряючі не надали
належної оцінки даним документам.
Придбаний ДП «Холминський спиртовий
завод» товар використаний в
господарській діяльності
підприємства, у зв'язку з чим
підприємство отримало прибуток, який
був задекларований за період, що
перевірявся, а також були відображені
зобов'язання по ПДВ в деклараціях з ПДВ
за цей же період. Отже, позивачем
правомірно віднесено вартість
придбаних товарів до складу валових
витрат. Всі операції по договорам
належним чином відображені в
податковому та бухгалтерському обліку
підприємства. Таким чином, позивач
вважає висновки, викладені в акті
перевірки від 31.12.2013 року №359/22/003753314,
такими, що не відповідають дійсності, а
оскаржувані податкові
повідомлення-рішення протиправними та
такими, що належить скасувати.

Постановою Чернігівського окружного
адміністративного суду від 23 червня 2014
року позов задоволено повністю.

Визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення-рішення
Корюківської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Чернігівській
області від 20.01.2014 року №, від
20.01.2014 року № та від 20.01.2014 року
№.

Не погоджуючись з зазначеним судовим
рішенням, відповідач подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
постанову суду першої інстанції як
таку, що постановлена з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
та прийняти нову, якою у задоволенні
позову відмовити повністю.

Підстави для проведення апеляційного
розгляду справи в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами визначено ст. 197 КАС
України.

За змістом ч. 1 вищезазначеної статті
суд апеляційної інстанції може
розглянути справу в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами, якщо справу може бути
вирішено на основі наявних у ній
доказів, у разі: 1) відсутності
клопотань від усіх осіб, які беруть
участь в справі, про розгляд справи за
їх участю; 2) неприбуття жодної з осіб,
які беруть участь у справі, у судове
засідання, хоча вони були належним
чином повідомлені про дату, час і місце
судового засідання; 3) подання
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції, які прийняті у
порядку скороченого провадження за
результатами розгляду справ,
передбачених пунктами 1, 2 частини
першої статті 183-2 цього Кодексу.

З огляду на викладене та враховуючи те,
що справу можливо вирішити на основі
наявних у ній доказів, колегія суддів
вважає, що розгляд справи має бути
проведено в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами відповідно до ч. 1 ст. 197 КАС
України.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
правильність застосування судом
першої інстанції норм законодавства,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає залишенню без
задоволення, а постанова суду - без змін
з таких підстав.

Згідно зі ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції щодо
задоволення позовних вимог, з огляду на
наступне.

Як встановлено судом першої інстанції,
ДП «Холминський спиртовий завод» (код
ЄДРПОУ - 00375314) зареєстровано в якості
юридичної особи 30.12.1996, що
підтверджується витягом з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців.

Працівниками ДПІ у м.Чернігові на
підставі направлення від 26.12.2013 року
№153, наказу від 26.12.2013 року №240 та
відповідно до пп. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, п. 75.1 ст.
75, пп. 78.1.1 п. 78.1 ст. 78 Податкового кодексу
України проведена позапланова виїзна
перевірка ДП «Холминський спиртовий
завод» з питань дотримання вимог
податкового та іншого законодавства
при здійсненні
фінансово-господарських
взаємовідносин з ПП «Опт Торг» (код
ЄДРПОУ - 37122769) за період з 01.05.2011 по
31.05.2011, за результатами якої складено
акт від 31.12.2013 року №359/22/00375314.

В вищезазначеному акті перевірки
встановлено порушення позивачем вимог
чинного законодавства, в тому числі: - п.
44.1, п. 44.6 ст. 44, пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14, п. 138.1
ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового
кодексу України, п. 2 ст. 3 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», п. 1.2, п. 2.7
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Мінфіну України від 24.05.1995 № 88,
в зв'язку з чим встановлено заниження
податку на прибуток, а саме за період з
01.05.2011 по 31.05.2011 всього у сумі 121103,00 грн.,
в тому числі II квартал 2011 року - 121103,00
грн.; - п. 44.1, п. 44.6 ст. 44, пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14,
п. 198.1, п. 198.2 п. 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України, п. 2 ст. З Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні», п. 1.2, п.
2.7 Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Мінфіну України від 24.05.1995 № 88,
в зв'язку з чим встановлено завищення
суми від'ємного значення різниці між
сумою податкового зобов'язання та
сумою податкового кредиту поточного
звітного (податкового) періоду по
декларації з податку на додану
вартість за травень 2011 року на 39904,00 грн.
(рядок 19 декларації з податку на додану
вартість) та занижено суму податку на
додану вартість, що підлягає сплаті в
бюджет за податковою декларацією з ПДВ
за травень 2011 року на 65403,00 грн. (рядок 25
декларації з податку на додану
вартість).

За висновками акта перевірки
Корюківською ОДПІ винесено податкові
повідомлення-рішення: - від 20.01.2014 №
, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання за платежем
податок на прибуток підприємств і
організацій, що перебувають у
державній власності в розмірі 121103,00
грн.; - від 20.01.2014 №, яким зменшено
розмір від'ємного значення суми
податку на додану вартість в розмірі
39904,00 грн.; - від 20.01.2014 №, яким
збільшено позивачу суму грошового
зобов'язання за платежем податок на
додану вартість із вироблених в
Україні товарів (робіт, послуг) в
розмірі 65403,00 грн..

Надаючи правову оцінку позовним
вимогам необхідно зазначити наступне.

Згідно із ст. 3 Господарського кодексу
України, господарська діяльність -
діяльність суб'єктів господарювання у
сфері суспільного виробництва,
спрямована на виготовлення та
реалізацію продукції, виконання робіт
чи надання послуг вартісного
характеру, що мають цінову
визначеність.

Видами діяльності ДП «Холминський
спиртовий завод» за КВЕД є: 11.01
дистиляція, ректифікація та змішування
спиртних напоїв, 20.14 виробництво інших
основних органічних хімічних речовин,
що підтверджується витягом з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців.

Відповідно до п. 138.2 ст. 138 Податкового
кодексу України, витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Згідно ст. 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», первинний
документ - це документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», бухгалтерський
облік є обов'язковим видом обліку, який
ведеться підприємством. Фінансова,
податкова, статистична та інші види
звітності, що використовують грошовий
вимірник, ґрунтуються на даних
бухгалтерського обліку.

Частиною 1 ст. 9 вказаного Закону
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Згідно із ч. 7 ст. 179 Господарського
кодексу України, господарські договори
укладаються за правилами,
встановленими Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом, іншими
нормативно-правовими актами щодо
окремих видів договорів.

Відповідно до ч. 1 ст.11 Цивільного
кодексу України, цивільні права та
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки.

Отже, підставами виникнення цивільних
прав та обов'язків, зокрема, є договори
та інші правочини.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач у перевіряємому періоді мав
господарські взаємовідносини з
контрагентом ПП «Опт Торг».

Так, згідно вимог контракту від 05.05.2011 №
05/05-11 ПП «Опт Торг» (Продавець) продає, а
ДП «Холминський спиртовий завод»
(Покупець) купляє подрібнене зерно
кукурудзи в кількості 300 тон.

Факт здійснення господарських
відносин підтверджується: -
видатковими накладними від 05.05.2011 №1724,
від 16.05.2011 №1777, від 23.05.2011 №1812, від 31.05.2011
№1852; - податковими накладними від 05.05.2011
№29, від 16.05.2011 №56, від 23.05.2011 №70, від
31.05.2011 №82; - книгою аналізів зерна; -
журналом обліку зерна; - виробничим
звітом по спирту. Факт оплати
підтверджено платіжними дорученнями:
від 11.05.2011 №271, від 16.05.2011 №302, від 24.05.2011
№328, від 15.06.2011 №361, від 17.06.2011 №388, від
29.06.2011 №415, від 06.07.2011 №437 та договором
про відступлення права вимоги від
31.05.2011 №18.

Всі податкові накладні були внесені до
реєстру виданих та отриманих
податкових накладних.

Доставку товару від ПП «Опт Торг» до ДП
«Холминський спиртовий завод»
підтверджує контрольний журнал ДПІ у
Корюківському районі обліку руху
сировини на акцизному складі ДП
«Холминський спиртовий завод».

За перевіряємий період позивачем
подано до податкового органу податкову
декларацію з податку на прибуток
підприємства та податкову декларацію з
податку на додану вартість.

Щодо відсутності у позивача
товарно-транспортних накладних на
отримання товару, які б, на думку
Корюківської ОДПІ засвідчували факт
перевезення даного товару, то судом
встановлено, що поставка товару
відбувалась за рахунок контрагента
його транспортом, тому
товарно-транспортні накладні у
позивача правомірно відсутні.

Відповідно до п. 2 Переліку документів,
необхідних для здійснення перевезення
вантажу автомобільним транспортом у
внутрішньому сполученні,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 25.02.2009 року №207, у
випадку здійснення перевезень для
власних потреб серед необхідних
документів товарно-транспортна
накладна не значиться, а
застосовується накладна чи інший
документ, що підтверджує право
власності на вантаж.

Згідно до п. 138.2 ст. 138 Податкового
кодексу України, витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139
Податкового кодексу України, не
включаються до складу витрат витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Будь-які документи мають силу
первинних документів лише в разі
фактичного здійснення господарської
операції. Визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

З наданих позивачем доказів
вбачається, що укладені позивачем з
контрагентом правочини мали на меті
настання реальних правових наслідків,
що обумовлені ними.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку, що
правовідносини за спірними
правочинами в повній мірі відображені
в бухгалтерському та податковому
обліку позивача, тобто позивачем
дотримано принцип превалювання
сутності над формою, який закріплений в
ст. 4 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» (превалювання
сутності над формою - операції
обліковуються відповідно до їх
сутності, а не лише виходячи з
юридичної форми).

Відповідно до ст. 215 Цивільного Кодексу
України від 16.01.2003 №435 (далі - ЦК
України), підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 ЦК України, недійсним є
правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин) - у цьому разі визнання такого
правочину недійсним судом не
вимагається. Пунктом 1 статті 203 ЦК
України передбачено, що зміст
правочину не може суперечити, зокрема,
моральним засадам суспільства, пунктом
5 статті 203 ЦК України передбачено, що
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Згідно із ст. 202 Цивільного кодексу
України, правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
передбачено загальні вимоги,
додержання яких є необхідними для
чинності правочину. Зокрема зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства, волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі,
правочин має вчинятися у формі,
встановлений законом, правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

За вимогами цивільного законодавства
існує презумпція правомірності
правочину (стаття 204 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин). До оспорюваних
правочинів належить зокрема фіктивний
правочин, який вчинено без наміру
створення правових наслідків, які
обумовлювалися цим право чином
(фіктивний правочин). Фіктивний
правочин визнається судом недійсним
(ст. 234 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 228 Цивільного кодексу
України, правочин вважається таким, що
порушує публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Відповідно до п.18 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.12.2009 року
№9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» перелік
правочинів, які є нікчемними як такі, що
порушують публічний порядок,
визначений статтею 228 ЦК: правочини,
спрямовані на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина; правочини спрямовані на
знищення, пошкодження майна фізичної
або юридичної особи, держави,
Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Частиною 1 ст. 627 Цивільного кодексу
України передбачено, що відповідно до
статті 6 цього Кодексу сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Згідно із ч. 1 ст. 629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Умовою для визнання недійсним
правочину, який суперечить інтересам
держави та суспільства, є встановлення
умислу в діях осіб, що уклали такий
правочин. При цьому носіями
протиправного умислу юридичних
осіб-сторін такого правочину є
посадові особи цих юридичних осіб.

Головною підставою вважати правочин
нікчемним являється його недійсність,
встановлена законом. Саме законом, а не
актами, які б факти в цьому акті не були
відображені. Вказані ж в акті висновки
є суто суб'єктивною думкою державного
податкового ревізора-інспектора,
оскільки були зроблені за відсутності
інформації, яка надається в
передбаченому законодавством порядку.

Крім того, відповідно до постанови
Пленуму Верховного Суду України №9 від
06.11.2009 року було звернено увагу на
наступне: «вимога про встановлення
нікчемності правочину підлягає
розгляду у разі наявності відповідної
суперечки. Такий позов може
пред'являтися окремо, без застосування
наслідків недійсності нікчемного
правочину. В цьому випадку в
резолютивній частині судового рішення
суд вказує про нікчемність правочину
або відмову в цьому. Вимога про
застосування наслідків недійсності
правочину може бути заявлена як
одночасно з вимогою про визнання
оспорюваного правочину недійсним, так
і у вигляді самостійної вимоги у разі
нікчемності правочину і наявності
рішення суду про визнання правочину
недійсним. Наслідком визнання
правочину (договору) недійсним не може
бути його розірвання, оскільки це
взаємовиключні вимоги. Якщо позивач
посилається на нікчемність правочину
для обгрунтування іншої заявленої
вимоги, суд не має права посилатися на
відсутність судового рішення про
встановлення нікчемності правочину, а
повинен дати оцінку таким аргументам
позивача. Відповідно до статей 215 і 216 ЦК
України вимога про визнання
оспорюваного правочину недійсним і про
застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину можуть бути
заявлені як однією із сторін правочину,
так і іншою зацікавленою особою, права
і законні інтереси якої порушені
здійсненням правочину».

Таким чином, навіть за наявності ознак
нікчемності правочину податкові
органи мають право лише звертатися до
судів з позовами про стягнення в доход
держави коштів, отриманих по
правочинах, здійснених з метою, що
свідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, посилаючись на їх
нікчемність.

У зв'язку з цим слід зазначити, що одним
з основних завдань органів державної
податкової служби є здійснення
контролю дотримання податкового
законодавства і надання роз'яснень
законодавства з питань оподаткування
платникам податків. Жодним законом не
передбачено право органу державної
податкової служби самостійно, в
позасудовому порядку, визнавати
нікчемними правочини і дані, вказані
платником податків в податкових
деклараціях.

Як на підставу нікчемності правочину
позивача з контрагентом ПП «Опт Торг»
податковий орган посилається на акт
Західно-Донбаської ОДПІ у
Дніпропетровській області про
неможливість проведення перевірки ПП
«Опт Торг» щодо підтвердження
господарських відносин із платниками
податків та зборів за період з 01.03.2011 по
31.03.2011, з 01.05.2011 по 31.05.2011, яким
встановлено відсутність реальної
можливості придбання товарів (робіт,
послуг) у контрагентів - постачальників
та їх подальшої реалізації на адресу
контрагентів - покупців, а саме
відсутність майна, трудових ресурсів,
виробничо-складських приміщень,
технічного персоналу, основних фондів,
виробничих активів, складських
приміщень, засобів для транспортування
та іншого майна, які економічно
необхідні для здійснення
господарських операцій у зазначених
обсягах, що свідчить про відсутність
необхідних умов для реального настання
результатів відповідної господарської
діяльності.

Проте, такі посилання не можливо
прийняти до уваги, зважаючи на
наступне.

При дослідженні факту здійснення
господарської операції оцінюватися
повинні, перш за все, відносини
безпосередньо між учасниками тієї
операції, на підставі якої сформовані
дані податкового обліку.

Не є обов'язковою передумовою для
визначення контролюючими органами
грошових зобов'язань визнання
недійсними (у тому числі нікчемними)
правочинів, які укладалися за ланцюгом
між попередніми посередниками, через
ланцюг яких декларувався рух товарів
чи послуг, нібито придбаних останнім у
такому ланцюгу платником податку. При
цьому відносини між учасниками
попередніх ланцюгів постачань товарів
та послуг не мають безпосереднього
впливу на дослідження факту реальності
господарської операції, вчиненої між
останнім у ланцюгу постачань платником
податків та його безпосереднім
контрагентом.

Відповідачем не доведено, а судом не
встановлено наявності мети, завідомо
суперечної інтересам держави і
суспільства, а також існування умислу у
позивача чи його контрагента, як
обов'язкової ознаки для визнання
правочину недійсним та застосування
адміністративно-господарських
санкцій. Хоча факт порушення
публічного порядку повинен бути
доведеним певними засобами
доказування.

Інший підхід потенційно надасть
можливість посадовим особам державних
органів на власний розсуд оголошувати
будь-який правочин недійсним
(нікчемним) без звернення до суду, що не
є правильним виходячи з загальних
засад судочинства.

При дослідженні факту здійснення
господарської операції оцінюватися
повинні, перш за все, відносини
безпосередньо між учасниками тієї
операції, на підставі якої сформовані
дані податкового обліку.

Крім зазначеного в акті перевірки
висновку Корюківська ОДПІ жодним чином
не обґрунтовує нікчемність
вищеназваних правочинів.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про
державну реєстрацію юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців», якщо
відомості, які підлягають внесенню до
Єдиного державного реєстру, були
внесені до нього, то такі відомості
вважаються достовірними і можуть бути
використані в спорі з третьою особою,
доки до них не внесено відповідних
змін. Якщо відомості, які підлягають
внесенню до Єдиного державного
реєстру, є недостовірними і були
внесені до нього, то третя особа може
посилатися на них у спорі як на
достовірні. Третя особа не може
посилатися на них у спорі у разі, якщо
вона знала або могла знати про те, що
такі відомості є недостовірними.

Також встановлено, що 31.05.2013 року до
державного реєстру внесено запис про
припинення юридичної особи ПП «Опт
Торг», що підтверджується витягом з
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців.
Отже, на час перевірки ПП «Опт Торг»
(27.11.2013) вже було припинене, а тому в
податкового органу можливості
провести перевірку даного
підприємства і не могло бути.

Має місце звернути увагу увагу на те, що
на момент здійснення правовідносин
підприємство-контрагент позивача було
зареєстровано як юридична особа та
платник податку на додану вартість, що
підтверджується інформацією з бази
даних Міністерства доходів і зборів
України, яка міститься на офіційному
сайті Міністерства доходів і зборів
України (http://minrd.gov.ua/) та наявним в
матеріалах справи витягом з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців.

ПП «Опт Торг» (код ЄДРПОУ - 37172769),
індивідуальний податковий номер -
03, дата анулювання реєстрації
платника ПДВ - 25.06.2011.

Тобто, на момент здійснення
господарських правовідносин
контрагенти позивача були
зареєстровані як юридичні особи та
платники податків.

Доставку товару від ПП «Опт Торг» до ДП
«Холминський спиртовий завод»
підтверджує контрольний журнал ДПІ у
Корюківському районі обліку руху
сировини на акцизному складі ДП
«Холминський спиртовий завод».

При цьому, з огляду на принцип
персональної відповідальності
платника податку право на податковий
кредит не може ставитись у пряму
залежність від додержання податкової
дисципліни третіми особами. Тобто якщо
контрагент не виконав свого
зобов'язання щодо сплати податку до
бюджету, це тягне відповідальність та
негативні наслідки саме щодо цієї
особи, а тому сама по собі несплата
податку (у тому числі внаслідок
ухилення від сплати) не може бути
підставою для відмови у праві платника
податку на податковий кредит за
наявності факту здійснення
господарської операції.

Крім того, слід зазначити, що поняття
«добросовісний платник», яке
вживається у сфері податкових
правовідносин, не передбачає
виникнення у суб'єкта господарювання
додаткового обов'язку з контролю за
дотриманням його контрагентами правил
оподаткування, а сам платник не
наділений повноваженнями податкового
контролю для виконання функцій,
покладених на податкові органи, а тому
не може володіти інформацією відносно
виконання контрагентами податкових
зобов'язань.

Отже, встановлено, що правочини ДП
«Холминський спиртовий завод» та
контрагента ПП «Опт Торг» укладені з
метою отримання товару, тобто
позивачем дотримано принцип
превалювання сутності над формою, який
закріплений в ст.4 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні».

Згідно із п. 198.1 ст.198 Податкового
кодексу України, право на віднесення
сум податку до податкового кредиту
виникає у разі здійснення операцій з
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг.

Відповідно до п. 198.2 ст. 198 Податкового
кодексу України, датою виникнення
права платника податку на віднесення
сум податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: - дата списання
коштів з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; - дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно із п. 198.3 ст. 198 Податкового
кодексу України, податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України, не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі якщо платник податку не включив
у відповідному звітному періоді до
податкового кредиту суму податку на
додану вартість на підставі отриманих
податкових накладних, таке право
зберігається за ним протягом 365
календарних днів з дати виписки
податкової накладної.

Згідно із п. 200.1, п. 200.2, п. 200.3 ст. 200
Податкового кодексу України сума
податку, що підлягає сплаті
(перерахуванню) до Державного бюджету
України або бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
(податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду.

При позитивному значенні суми,
розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї
статті, така сума підлягає сплаті
(перерахуванню) до бюджету у строки,
встановлені цим розділом.

При від'ємному значенні суми,
розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї
статті, така сума враховується у
зменшення суми податкового боргу з
податку, що виник за попередні звітні
(податкові) періоди (у тому числі
розстроченого або відстроченого
відповідно до цього Кодексу), а в разі
відсутності податкового боргу -
зараховується до складу податкового
кредиту наступного звітного
(податкового) періоду.

У податковому обліку податкова
накладна є тим документом, який
складається у момент виникнення
податкових зобов'язань продавця і
визначається як розрахунковий
документ, що підтверджує вчинення
певної господарської операції, за якою
виникають податкові зобов'язання,
породжує у платника податку обов'язки
та права щодо нарахування та сплати ПДВ
та підтверджує право покупця на
нарахування податкового кредиту.

Суми за вказаними правочинами включено
позивачем до податкового кредиту в
тому звітному періоді, в якому отримано
податкові накладні.

Встановлено, що позивач має належним
чином оформлені податкові накладні,
які повністю відповідають вимогам
Податкового кодексу України та
відображають зміст господарських
операцій, в результаті яких вони
складені.

Також необхідною умовою для віднесення
сплачених у ціні товарів (послуг) сум
податку на додану вартість є факт
придбання товарів та послуг із метою їх
використання в господарській
діяльності.

Таким чином, витрати для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток, а також
податковий кредит для цілей визначення
об'єкта оподаткування податком на
додану вартість мають бути фактично
здійснені і підтверджені належним
чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків. Водночас, за
відсутності факту придбання товарів чи
послуг або в разі, якщо придбані товари
чи послуги не призначені для
використання у господарській
діяльності платника податку
відповідні суми не можуть включатися
до складу витрат для цілей
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість навіть за наявності
формально складених, але недостовірних
документів або сплати грошових коштів.

Вищий адміністративний суд України у
справах з аналогічним предметом спору
дотримується позиції, що судом
обов'язково має бути досліджено факт
вчинення господарських операцій, за
наслідками яких виникло право позивача
на формування податкового кредиту та
факт сплати позивачем сум податку
своїм контрагентам.

Вказаний факт в судовому засіданні був
повністю доведений представниками
позивача, що підтверджується наявними
в матеріалах справи доказами.

Отже, позивач правомірно включив до
складу податкового кредиту суми
податку на додану вартість по
вищевказаним податковим накладним.

Відповідачем як суб'єктом владних
повноважень не надано будь-яких інших
доводів та не подано жодних доказів,
які б ставили під сумнів реальність
виконання вказаних операцій з
отримання позивачем товару,
невідповідність цих операцій дійсному
економічному змісту, або засвідчили б
наявність інших обставин, що
підтверджують недобросовісність
позивача як платника податків та
виключають право на формування валових
витрат та податкового кредиту.

За таких підстав, в діях позивача
відсутнє порушення Податкового
кодексу України.

Відповідно до статті 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідач, як суб'єкт владних
повноважень, з урахуванням всіх
встановлених фактичних обставин по
справі та вимог законодавства, не довів
правомірність своїх дій.

Таким чином, підстав для задоволення
апеляційної скарги немає, а її доводи
спростовуються вище наведеним.

Зі змісту ст. 159 КАС України, судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права,
обґрунтованим - ухвалене судом на
підставі повного та всебічного
з'ясування обставин в адміністративній
справі, підтверджених доказами,
дослідженими в судовому засіданні.

З урахуванням вище викладеного,
колегія суддів дійшла висновку, що
судом першої інстанції правильно
встановлені обставини справи, судове
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права
і підстав для його скасування не
вбачається.

Керуючись ст.ст. 2, 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206,
211, 212, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И
Л А:

Апеляційну скаргу Корюківської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Чернігівській області -
залишити без задоволення, а постанову
Чернігівського окружного
адміністративного суду від 23 червня 2014
року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, проте на неї може бути
подана касаційна скарга до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів з дня складення
цієї ухвали у повному обсязі, тобто з 30
вересня 2014 року.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя
Костюк Л.О.

Судді:
Бужак Н.П.

Твердохліб В.А.