Справа № 808/4927/14
Суддя: Лазаренко Максим Сергійович
Дата ухвалення: 2014-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2014 року (13 год. 15 хв.)Справа №
808/4927/14 м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний
суд у складі

головуючого судді Лазаренка М.С.,

при секретарі судового засідання
Ємельяновій А.С.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1,

від відповідача: Магданас О.К.,

розглянув у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: Начальника Управління Державної
казначейської служби України у
Василівському районі Запорізької
області Магданас Олександри Карлівни,

про: визнання дій неправомірними та
зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

31 липня 2014 року до Запорізького
окружного адміністративного суду (далі
- суд) надійшов адміністративний позов
ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач) до
Начальника Управління Державної
казначейської служби України у
Василівському районі Запорізької
області Магданас Олександри Карлівни
(далі - відповідач), в якому позивач
просить суд визнати дії начальника
Управління Державної казначейської
служби у Василівському районі
Запорізької області Магданас
Олександри Карлівни - неправомірними
та зобов'язати відповідача змінити
формулювання звільнення, а саме внести
запис до трудової книжки згідно
поданої позивачем заяви.

У своєму позові позивач зазначає, що у
період з 03.09.2012 по 31.03.2014 він працював в
Управлінні Державної казначейської
служби України у Василівському районі
Запорізької області. Зазначає, що
14.05.2013, під час проходження повторного
медичного огляду, за станом здоров'я
він отримав підтвердження третьої
групи інвалідності загального
захворювання. З огляду на стан здоров'я
і неможливість у повній мірі
виконувати покладені на нього службові
обов'язки, 24.03.2014 позивачем була подана
заява на звільнення за власним
бажанням у зв'язку із виходом на пенсію
по інвалідності. 31.03.2014 був звільнений
із займаної посади із зазначенням в
трудовій книзі «за власним бажанням». З
вказаним формулюванням звільнення
позивач не погоджується, вважає дії
відповідача неправомірними.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав
повністю та просив суд позов
задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти позову заперечувала з
підстав, викладених у письмових
запереченнях на адміністративний
позов (вх. №33944 від 09.09.2014) в яких,
зокрема зазначено, що на момент прийому
на роботу позивач вже був пенсіонером
та мав інвалідність третьої групи
захворювання з 2008 року. За умови
звільнення позивача із вже набутим
статусом інваліда до прийому на службу,
його було звільнено з посади за власним
бажанням без зазначення фрази «у
зв'язку із виходом на пенсію по
інвалідності». Відповідач зазначає, що
таке формулювання мало
застосовуватись у разі, коли
працівнику під час проходження служби
вперше оформлено інвалідність та
призначено пенсію. Виходячи з
викладеного, вважає позовні вимоги
безпідставними та належним чином не
обґрунтованими. Просила в задоволенні
позовних вимог відмовити.

Відповідно до статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі - КАС України) в судовому
засіданні 09.09.2014 сторонам проголошено
вступну та резолютивну частину
постанови та оголошено про час
виготовлення постанови у повному
обсязі.

Відповідно до статті 41 КАС України, у
судовому засіданні здійснювалось
повне фіксування судового засідання за
допомогою технічних засобів, а саме:
комплексу «Камертон».

Розглянувши матеріали справи, судом
встановлене наступне.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачу з 25.03.2008 призначено пенсію за
інвалідністю, проте він продовжував
працювати, а з 03.09.2012 приступив до
роботи в Управлінні державної
казначейської служби України у
Василівському районі Запорізької
області.

Відповідно до наданих пояснень
представників сторін, які
підтверджуються відповідними
матеріалами справи, з 03.09.2012 по 27.12.2012
позивач працював в Управлінні
державної казначейської служби
України у Василівському районі
Запорізької області на посаді
головного спеціаліста відділу
звітності та бухгалтерського обліку
операцій з виконання бюджетів на
період соціальної відпустки основного
працівника, з 28.12.2012 по 31.03.2014 позивач
працював в Управлінні на посаді
провідного спеціаліста вищевказаного
відділу.

Під час проходження публічної служби
позивач проходив повторний медичний
огляд, за результатами якого 25.04.2013 була
встановлена ІІІ група інвалідності
(підтверджується довідкою до акту
огляду МСЕК серії 10 ААВ № 501028, копія
якої наявна в матеріалах справи).

У березні 2014 року позивач звернувся із
заявою про звільнення, в якій просив
звільнити його за власним бажанням в
зв'язку із виходом на пенсію по
інвалідності.

Наказом начальника Управління
Державної казначейської служби
України у Василівському районі
Запорізької області Магданас О.К. від
24.03.2014 №8-к позивача звільнено з посади
провідного спеціаліста відділу
звітності та бухгалтерського обліку
операцій з виконання бюджетів з
внесенням 31.03.2014 відповідної відмітки
до трудової книжки «Звільнено із
займаної посади за власним бажанням
згідно ст.38 КЗпП України».

Як зазначає позивач, він звертався до
відповідача із проханням змінити
формулювання звільнення, проте
відповідач йому відмовила, мотивуючи
свою відмову правильністю свого
рішення.

Позивач не погодився з такими діями
відповідача, у зв'язку з чим звернувся з
позовом до суду.

З'ясувавши обставини справи,
заслухавши пояснення представників
сторін та перевіривши їх наданими
доказами, суд дійшов висновку про
задоволення позовних вимог та
необхідності виходу за межі позовних
вимог.

Суд зазначає наступне.

Оцінюючі правомірність дій та рішень
суб'єкта владних повноважень, суд
керується критеріями, закріпленими у
частині третій статті 2 КАС України,
відповідно до яких, у справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень, адміністративні суди
перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; використанням
повноважень з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії): безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Згідно із пунктом 2 частини другої
статті 17 КАС України компетенція
адміністративних судів поширюється на
спори з приводу прийняття громадян на
публічну службу, її проходження,
звільнення з публічної служби.

Відповідно до пункту 15 частини першої
статті 3 КАС України публічна служба -
діяльність на державних політичних
посадах, професійна діяльність суддів,
прокурорів, військова служба,
альтернативна (невійськова) служба,
дипломатична служба, інша державна
служба, служба в органах Автономної
Республіки Крим, органах місцевого
самоврядування.

Питання спірних трудових
правовідносин регулюється Законом
України «Про державну службу» від
16.12.1993 № 3723-ХІІ (далі - ЗУ «Про державну
службу»), Кодексом законів про працю
України від 10.12.1971 № 322-VIII (далі - КЗпП
України) та Інструкцією про порядок
ведення трудових книжок працівників,
затвердженої наказом Міністерства
праці України, Міністерства юстиції
України, Міністерства соціального
захисту населення України № 58 від 29
липня 1993 року (далі - Інструкція).

Згідно із статтею 30 ЗУ «Про державну
службу» крім загальних, передбачених
Кодексом законів про працю України,
встановлені додаткові підстави
припинення державної служби.

У відповідності до частини першої
статті 38 КЗпП України працівник має
право розірвати трудовий договір,
укладений на невизначений строк,
попередивши про це власника або
уповноважений ним орган письмово за
два тижні. У разі, коли заява працівника
про звільнення з роботи за власним
бажанням зумовлена неможливістю
продовжувати роботу (переїзд на нове
місце проживання; переведення чоловіка
або дружини на роботу в іншу
місцевість; вступ до навчального
закладу; неможливість проживання у
даній місцевості, підтверджена
медичним висновком; вагітність; догляд
за дитиною до досягнення нею
чотирнадцятирічного віку або
дитиною-інвалідом; догляд за хворим
членом сім'ї відповідно до медичного
висновку або інвалідом I групи; вихід на
пенсію; прийняття на роботу за
конкурсом, а також з інших поважних
причин), власник або уповноважений ним
орган повинен розірвати трудовий
договір у строк, про який просить
працівник.

Таким чином, положеннями частини
першої статті 38 КЗпП України
передбачено можливість звільнення за
власним бажанням з причин, які
зумовлені різними обставинами, в тому
числі й виходом на пенсію. Однак, в
контексті зазначеної норми закону
«вихід на пенсію» не пов'язаний з
причиною виходу на пенсію
(інвалідність, досягнення відповідного
віку).

Єдиною підставою причин звільнення за
статтею 38 КЗпП України є власне бажання
працівника. Разом з тим, законодавець
визначає, що це «бажання» працівника
може бути зумовлене різними причинами,
як то «вихід на пенсію», а тому суд
вважає, що саме така конструкція
формулювання причин звільнення
працівника де зазначено, крім «за
власним бажанням» ще і чим викликане
таке бажання, відповідало б духу
закону.

Як встановлено судом, у заяві від 24.03.2014
позивач зазначив, що його звільнення
обумовлене виходом на пенсію по
інвалідності.

Згідно з пунктом 2.25 Інструкції записи
про причини звільнення у трудовій
книжці повинні провадитись у точній
відповідності з формулюванням чинного
законодавства із посиланням на
відповідну статтю, пункт закону.

При розірванні трудового договору з
ініціативи працівника з причин, за яких
законодавство пов'язує надання певних
пільг і переваг, запис про звільнення
вноситься до трудової книжки із
зазначенням цих причин. Наприклад:
«Звільнений за власним бажанням у
зв'язку з зарахуванням у вищий
навчальний заклад, стаття 38 КЗпП
України».

Відповідач як на підставу для відмови у
задоволенні вимог позивача, послалася
на те, що позивач з 2008 року отримує
пенсію по інвалідності, у зв'язку з цим
належить до категорії працюючих
пенсіонерів-інвалідів і не може бути
звільнений у зв'язку з повторним
виходом на пенсію.

У відповідності до ст. 7 Закону України
«Про пенсійне забезпечення» звернення
за призначенням пенсії може
здійснюватися у будь-який час після
виникнення права на пенсію. При цьому
пенсії за віком і по інвалідності
призначаються незалежно від того,
припинено роботу на час звернення за
пенсією чи вона продовжується.

Таким чином, та обставина, що позивачу з
25 березня 2008 року була призначена та
виплачується пенсія по інвалідності,
не є перешкодою у його звільненні з
роботи за ст. 38 КЗпП України (за власним
бажанням у зв'язку виходом на пенсію по
інвалідності).

За таких обставин суд приходить до
висновку, що дії відповідача в частині
видання наказу № 8-к від 24.03.2014 про
звільнення ОСОБА_1 без зазначення
причини звільнення є неправомірними.

Згідно зі статтею 235 КЗпП України, у
разі визнання формулювання причини
звільнення неправильним або таким, що
не відповідає чинному законодавству, у
випадках, коли це не тягне за собою
поновлення працівника на роботі, орган,
який розглядає трудовий спір,
зобов'язаний змінити формулювання і
вказати в рішенні причину звільнення у
точній відповідності з формулюванням
чинного законодавства та з посиланням
на відповідну статтю (пункт) закону.

В пункті 18 постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 06
листопада 1992 року (з наступними змінами
і доповненнями) «Про практику розгляду
судами трудових спорів» роз'яснено, що
суд не в праві визнати звільнення
правильним, виходячи з обставин, з
якими власник або уповноважений ним
орган не пов'язували звільнення. Якщо
обставинам, які стали підставою
звільнення, в наказі (розпорядженні)
дана неправильна юридична
кваліфікація, суд може змінити
формулювання причин звільнення і
привести його у відповідність з чинним
законодавством про працю.

Згідно з частиною першою статті 2 КАС
України завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Пунктом 2 частини першої статті 232 КЗпП
України визначено що безпосередньо в
судах розглядаються трудові спори за
заявами працівників про поновлення на
роботі незалежно від підстав
припинення трудового договору, зміну
дати і формулювання причини
звільнення, оплату за час вимушеного
прогулу або виконання
нижчеоплачуваної роботи.

Відповідно до частини другої статті 11
КАС України суд розглядає
адміністративні справи не інакше як за
позовною заявою, поданою відповідно до
цього Кодексу, і не може виходити за
межі позовних вимог. Суд може вийти за
межі позовних вимог тільки в разі, якщо
це необхідно для повного захисту прав,
свобод та інтересів сторін чи третіх
осіб, про захист яких вони просять.

Відповідно до вимог статті 162 КАС
України суд може прийняти іншу
постанову, яка б гарантувала
дотримання і захист прав, свобод,
інтересів людини і громадянина, інших
суб'єктів у сфері публічно-правових
відносин від порушень з боку суб'єктів
владних повноважень.

Відповідно до частини другої статті 71
КАС України в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідно до статті 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

З урахуванням викладеного вище, суд
приходить до висновку, що з метою
повного захисту прав позивача
необхідно внести зміни в наказ №8-к від
24.03.2014, зазначивши в якості причини
звільнення «за власним бажанням у
зв'язку з виходом на пенсію за
інвалідністю», визнати недійсним запис
в трудовій книжці ОСОБА_1 №38 від 31.03.2014
та зобов'язати відповідача внести до
трудової книжки ОСОБА_1 запис
«Звільнений за статтею 38 Кодексу
законів про працю за власним бажанням у
зв'язку з виходом на пенсію по
інвалідності».

Згідно із частиною першою статті 94 КАС
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Доданою до матеріалів квитанцією №
0.0.284002479.1 від 28.07.2014 документально
підтверджується факт сплати позивачем
судового збору в сумі 73,08 грн.

Відтак, ця сума підлягає присудженню на
користь позивача з Державного бюджету
України.

На підставі вищевикладеного та
керуючись статтями 2, 4, 7-12, 14, 86, 94, 98, 158-163
КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги задовольнити в повному
обсязі.

Визнати протиправними дії Начальника
Управління Державної казначейської
служби України у Василівському районі
Запорізької області Магданас
Олександри Карлівни щодо не визначення
причин звільнення ОСОБА_1 до наказу №8-к
від 24.03.2014.

Зобов'язати Начальника Управління
Державної казначейської служби
України у Василівському районі
Запорізької області Магданас
Олександру Карлівну змінити наказ №8-к
від 24.03.2014, зазначивши в якості причини
звільнення «за власним бажанням у
зв'язку з виходом на пенсію за
інвалідністю».

Визнати недійсним запис в трудовій
книжці ОСОБА_1 №38 від 31.03.2014.

Зобов'язати Начальника Управління
Державної казначейської служби
України у Василівському районі
Запорізької області Магданас
Олександру Карлівну внести до трудової
книжки ОСОБА_1 запис «Звільнений за
статтею 38 Кодексу законів про працю за
власним бажанням у зв'язку з виходом на
пенсію по інвалідності».

Стягнути з Державного бюджету України
на користь ОСОБА_1 (код НОМЕР_1) судовий
збір в розмірі 73 (сімдесят три) грн. 08
коп.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо вона не була подана у
встановлені строки. У разі подання
апеляційної скарги судове рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду через
Запорізький окружний адміністративний
суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня
її проголошення, а в разі складення
постанови у повному обсязі відповідно
до статті 160 КАС України, або прийняття
постанови у письмовому провадженні - з
дня отримання копії постанови,
апеляційної скарги, з подачею її копії
відповідно до кількості осіб, які
беруть участь у справі.

Копія апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції.

Постанову в повному обсязі буде
виготовлено відповідно до частини
третьої статті 160 КАС України.

Суддя
М.С.
Лазаренко