Справа № 826/10358/13-а
Суддя: Борисюк Л.П.
Дата ухвалення: 2014-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач: Борисюк Л.П.
ПОСТАНОВА

Іменем України

23 вересня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

Головуючого судді суддів при секретарі
за участю: представників позивача
представника відповідачаБорисюк Л.П.,
Петрика І.Й., Собківа Я.М. Чайка О.С.
Галабудського І.І., Манька М.В.
Ларіонової О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
апеляційною скаргою Державної
фінансової інспекції в Київській
області на постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
02 вересня 2013 року у справі за позовом
Державного підприємства «Український
траспортно-логістичний центр» до
Бориспільської об'єднаної державної
фінансової інспекції про скасування
пункту вимоги, -

ВСТАНОВИВ:

В липні 2013 року Державне підприємство
«Український траспортно-логістичний
центр» звернулося до Окружного
адміністративного суду міста Києва із
позовом до Бориспільської об'єднаної
державної фінансової інспекції в якому
просило визнати незаконним та
скасувати пункт 4 вимоги від 26.04.2013 №
13-16/646.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
02 вересня 2013 року позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано пункт 4
письмової вимоги Бориспільської
об'єднаної державної фінансової
інспекції від 26.04.2013 за № 13-16/646.

Відповідач, не погоджуючись з
прийнятим рішенням суду, звернувся з
апеляційною скаргою, в якій зазначає,
що оскаржувана постанова суду не
відповідає вимогам матеріального та
процесуального права, а саме, судом
першої інстанції неповно з'ясовано та
не доведено обставини, що мають
значення для справи, висновки суду
першої інстанції не відповідають
обставинам справи, в зв'язку з чим
просить скасувати постанову суду та
прийняти нове рішення, яким у
задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
учасників процесу, які з'явилися в
судове засідання, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційну скаргу слід залишити без
задоволення, а рішення суду першої
інстанції змінити з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 201 КАС України, підставами
для зміни постанови суду першої
інстанції є правильне по суті
вирішення справи чи питання, але із
помилковим застосуванням норм
матеріального чи процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
Бориспільською об'єднаною державною
фінансовою інспекцією на Державному
підприємстві «Український
траспортно-логістичний центр» в період
з 25.12.2012 по 21.03.2013 проводилась планова
виїзна ревізія
фінансово-господарської діяльності за
період з 01.01.2010 по завершальний період
2012 року.

За результатами проведення планової
ревізії відповідачем складено Акт від
28.03.2013 за № 13-31/37 в якому вказано на
недотримання позивачем вимог чинного
законодавства України.

Зазначений Акт підписано
підприємством із запереченнями
(зауваженнями) від 05.04.2013 за № УТЛЦ-10/1032,
які передано відповідачу 05.04.2013 із
дотриманням строку встановленого
пунктом 42 Порядку проведення
інспектування Державною фінансовою
інспекцією, її територіальними
органами, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 20.04.2006 №
550.

За результатами розгляду вищевказаних
заперечень, позивачем отримано
письмовий висновок відповідача від
25.04.2013 за № 13-16/629, в якому заперечення
відхилено майже в повному обсязі.

26.04.2013 відповідачем виставлено
письмову вимогу за № 13-16/646, пунктом 4
якої зобов'язано позивача провести
претензійно-позовну роботу щодо
повернення коштів із
організаціями-замовниками послуг ДП
«УТЛЦ» та стягнути пеню і штрафи із
боржників ДП «УТЛЦ» на загальну суму 563
185,75 грн.

Не погоджуючись з пунктом 4 вимоги
відповідача, ДП «УТЛЦ» звернулося з
вищевказаним позовом до суду.

Даючи правову оцінку обставинам
вказаної справи, колегія суддів
виходить з наступного.

Відповідно до статті 2 Закону України
«Про основні засади здійснення
державного фінансового контролю в
Україні», головними завданнями органу
державного фінансового контролю є:
здійснення державного фінансового
контролю за використанням і
збереженням державних фінансових
ресурсів, необоротних та інших активів,
правильністю визначення потреби в
бюджетних коштах та взяттям
зобов'язань, ефективним використанням
коштів і майна, станом і достовірністю
бухгалтерського обліку і фінансової
звітності у міністерствах та інших
органах виконавчої влади, державних
фондах, фондах загальнообов'язкового
державного соціального страхування,
бюджетних установах і суб'єктах
господарювання державного сектору
економіки, а також на підприємствах, в
установах та організаціях, які
отримують (отримували у періоді, який
перевіряється) кошти з бюджетів усіх
рівнів, державних фондів та фондів
загальнообов'язкового державного
соціального страхування або
використовують (використовували у
періоді, який перевіряється) державне
чи комунальне майно, за дотриманням
законодавства на всіх стадіях
бюджетного процесу щодо державного і
місцевих бюджетів, дотриманням
законодавства про державні закупівлі,
діяльністю суб'єктів господарської
діяльності незалежно від форми
власності, які не віднесені
законодавством до підконтрольних
установ, за рішенням суду, винесеним на
підставі подання прокурора або
слідчого для забезпечення
розслідування кримінальної справи.

Згідно зі статтею 4 Закону України «Про
основні засади здійснення державного
фінансового контролю в Україні»,
інспектування здійснюється органом
державного фінансового контролю у
формі ревізії та полягає у
документальній і фактичній перевірці
певного комплексу або окремих питань
фінансово-господарської діяльності
підконтрольної установи, яка повинна
забезпечувати виявлення наявних
фактів порушення законодавства,
встановлення винних у їх допущенні
посадових і матеріально
відповідальних осіб. Результати
ревізії викладаються в акті.

Пунктами 4-5 Порядку проведення
інспектування Державною фінансовою
інспекцією, її територіальними
органами, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України № 550 від 20
квітня 2006 року (далі - Порядок)
передбачено, що планові та позапланові
виїзні ревізії проводяться
контролюючими органами відповідно до
Закону та цього Порядку.

Планові виїзні ревізії проводяться
відповідно до планів
контрольно-ревізійної роботи,
затверджених в установленому порядку,
позапланові виїзні ревізії - за
наявності підстав, визначених Законом.

У відповідності до частини 1 статті 3
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні», метою ведення
бухгалтерського обліку і складання
фінансової звітності є надання
користувачам для прийняття рішень
повної, правдивої та неупередженої
інформації про фінансове становище,
результати діяльності та рух грошових
коштів підприємства.

Як вбачається з матеріалів справи,
вибірковою ревізією повноти виконання
договірних умов у розрізі окремих
контрагентів встановлено факти
несвоєчасного проведення розрахунків
за укладеними договірними відносинами.
Однак, за несвоєчасне виконання
зобов'язань по договорах підприємство
у ревізійному періоді не
нараховувались та не виставлялись
замовникам штрафні санкції та пеня,
внаслідок чого підприємство
недоотримало суму в розмірі 547 289,49 грн.,
з них 209 969,49 грн. - пеня, 337 319,66 грн. -
штраф.

Частиною 2 ст. 231 Господарського кодексу
України (далі - ГК України) передбачено
вичерпний перелік видів зобов'язань
щодо яких застосовуються встановлені
вказаною нормою штрафні санкції, а саме
за прострочення строків поставки
товару чи виконання робіт та порушення
умов зобов'язань щодо якості товарів
(робіт), тобто виключно негрошові
зобов'язання.

Однак, договори, що були предметом
перевірки та на підставі яких
відповідачем було здійснено
розрахунок штрафних санкцій, за своєю
правовою природою є грошовими
(оплатними) договорами.

Крім цього, ч. 2 ст. 231 ГК України
передбачено можливість застосування
до боржника штрафних санкцій,
визначених вказаною нормою, за умови,
якщо інший розмір певного виду
штрафних санкцій не встановлений
договором або законом.

Так, п. 4.3 договорів, які були предметом
перевірки, (договори містять ідентичні
умови для всіх контрагентів позивача)
передбачено, що у разі виникнення
заборгованості за надані послуги з
організації перевезення вантажів,
Сторони сплачують пеню в розмірі
подвійної облікової ставки
Національного Банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня, від
суми боргу за кожний день прострочення
платежу до моменту повного погашення
заборгованості (включаючи день сплати),
з урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення.

Такий розрахунок відповідає нормам
Закону України «Про відповідальність
за несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань» від 22.11.1996, відповідно до
якого граничний розмір пені, який
сплачує платник за прострочку платежу,
не може бути більшим від подвійної
облікової ставки Національного банку
України, що діяла у період, за який
сплачується пеня.

Отже, у відповідача не було законних
підстав для зобов'язання ДП «УТЛЦ»
здійснювати розрахунок та подальше
стягнення штрафних санкцій згідно з ч. 2
ст. 231 ГК України.

Загальними принципами господарювання
в Україні є свобода підприємницької
діяльності у межах, визначених законом
та заборона незаконного втручання
органів державної влади та органів
місцевого самоврядування, їх посадових
осіб у господарські відносини (ст. 6 ГК
України).

Статтею 20 ГК України визначається саме
право, а не обов'язок кожного суб'єкта
господарювання, незалежно від
організаційно-правової форми, на
захист прав шляхом відшкодування
збитків, застосування штрафних,
оперативно-господарських санкцій тощо.

Разом з тим, ч. 2 ст. 193 ГК України
передбачено, що порушення зобов'язань є
лише підставою (а не зобов'язанням) для
застосування господарських санкцій.

Крім того, на думку колегії суддів, у
цьому випадку для досягнення
поставленої мети - усунення порушень
вимог законодавства щодо повернення
коштів, фінансова інспекція не повинна
ставити вимогу про проведення
претензійно-позовної роботи, оскільки
її результат непередбачуваний
заздалегідь.

З огляду на зазначене, колегія суддів
погоджується з висновком суду про
неправомірність зобов'язання позивача
вчинити дії щодо стягнення пені і
штрафів із боржників ДП «УТЛЦ».

Однак, колегія суддів звертає увагу на
те, що судом першої інстанції помилково
присуджено з Державного бюджету
України шляхом безспірного списання із
рахунку Бориспільської об'єднаної
державної фінансової інспекції на
користь ДП «УТЛЦ» понесені ним витрати
по сплаті судового збору у розмірі 2 294,00
грн. (дві тисячі двісті дев'яносто
чотири гривні 00 копійок), а тому рішення
в цій частині підлягає зміні зважаючи
на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Пунктом 16 Порядку виконання рішень про
стягнення коштів державного та
місцевих бюджетів або бюджетних
установ, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №
845 (далі - Порядок), зокрема, зазначено,
що органи Казначейства за судовими
рішеннями про стягнення надходжень
бюджету здійснюють безспірне списання
коштів державного та місцевих
бюджетів, зокрема, для повернення
надмірно та/або помилково сплачених
податків і зборів.

Відповідно до п. 19 Порядку, безспірне
списання коштів з державного та
місцевих бюджетів і їх перерахування
на рахунок, зазначений у виконавчому
документі про стягнення надходжень
бюджету та/або заяві про виконання
рішення про стягнення надходжень
бюджету, здійснюється органами
Казначейства з відповідного рахунка,
на який такі кошти зараховані, шляхом
оформлення розрахункових документів.

Колегія суддів зазначає, що виконання
судових рішень в адміністративних
справах про стягнення судових витрат з
державного або місцевого бюджету
повинно здійснюватись органами
Державного казначейства шляхом
списання коштів з рахунків
відповідного бюджету, до якого
зараховувались надходження від сплати
цих судових витрат, за умови надання
особою, на користь якої ухвалене
рішення, всіх підтверджуючих
документів.

Більш того, чинним законодавством не
передбачено відкриття рахунків, які
відкриваються за зобов'язаннями
Бориспільської об'єднаної державної
фінансової інспекції за рахунок
наданих цьому органу бюджетних
асигнувань. Судовий збір повертається
за рахунок зарахованої суми коштів до
бюджету, внесеної позивачем, з
відповідного рахунку, на який такі
кошти зараховувались.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів приходить до висновку, що судом
першої інстанції помилково присуджено
з Державного бюджету України стягнути
судові витрати шляхом їх безспірного
списання із рахунку Бориспільської
об'єднаної державної фінансової
інспекції на користь Державного
підприємства «Український
траспортно-логістичний центр» в
розмірі 2 294,00 грн. (дві тисячі двісті
дев'яносто чотири гривні 00 копійок), а
тому абзац 3 резолютивної частини
оскаржуваного рішення необхідно
викласти у такій редакції: «Стягнути з
Державного бюджету України на користь
Державного підприємства «Український
траспортно-логістичний центр»
понесені ним витрати по сплаті
судового збору в розмірі 2 294,00 грн. (дві
тисячі двісті дев'яносто чотири гривні
00 копійок)».

За таких обставин, в задоволені
апеляційної скарги слід відмовити, а
постанову суду першої інстанції
змінити в частині порядку стягнення
судових витрат.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 201, 205, 207, 212,
254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної
фінансової інспекції в Київській
області на постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
02 вересня 2013 року - залишити без
задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 02 вересня 2013 року
змінити, виклавши її третій абзац
резолютивної частини в наступній
редакції:

«Стягнути з Державного бюджету України
на користь Державного підприємства
«Український траспортно-логістичний
центр» понесені ним витрати по сплаті
судового збору в розмірі 2 294,00 грн. (дві
тисячі двісті дев'яносто чотири гривні
00 копійок».

В решті постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
02 вересня 2013 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів з дня
складання в повному обсязі, шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя
суддя суддя Л.П. Борисюк
І.Й. Петрик Я.М. Собків

Повний текст постанови складено та
підписано - 26.09.2014

Головуючий суддя

Борисюк Л.П.

Судді:

Петрик І.Й.

Собків Я.М.