Справа № 826/13124/13-а
Суддя: Заяць В.С.
Дата ухвалення: 2014-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"25" вересня 2014 р. м. Київ
К/800/5228/14

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого суддівЗайця В.С.
(суддя-доповідач), Голяшкіна О.В.,
Цуркана М.І.,

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу
Київського міського відділення Фонду
соціального захисту інвалідів на
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 28 серпня 2013 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 21 січня 2014
року у справі за позовом Київського
міського відділення Фонду соціального
захисту інвалідів до публічного
акціонерного товариства «Акціонерна
компанія «Київводоканал» про
стягнення суми штрафних (фінансових)
санкцій, -

В С Т А Н О В И В:

14 серпня 2013 року квітня 2012 року
Київське міське відділення Фонду
соціального захисту інвалідів
пред'явило позов до публічного
акціонерного товариства «Акціонерна
компанія «Київводоканал» (далі - ПАТ
«АК «Київводоканал») про стягнення з
відповідача
адміністративно-господарських санкцій
у розмірі 4881875,00 грн..

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
28 серпня 2013 року, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 21 січня 2014
року, в задоволенні позовних вимог
відмовлено повністю.

Не погоджуючись із прийнятими
рішеннями судів першої та апеляційної
інстанцій, скаржник оскаржив їх.

У касаційній скарзі Київське міське
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів, посилаючись на порушення
судами норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення судів першої та
апеляційної інстанцій, прийняти нову
постанову, якою позовні вимоги
задовольнити повністю.

Перевіривши доводи касаційної скарги,
матеріали справи, колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
вважає, що касаційна скарга
задоволенню не підлягає.

Судами встановлено, що ПАТ «АК
«Київводоканал» протягом 2012 року було
подано до місцевих центрів зайнятості
за місцезнаходження відповідного
підрозділу, де вони зареєстровані як
платники збору до Фонду
загальнообов'язкового державного
соціального страхування України на
випадок безробіття, інформацію у формі
звіту форми № 3-ПН про наявність
вакансій про 119 створених робочих місць
для працевлаштування інвалідів, без
врахування вже працюючих на
підприємстві 150-ти інвалідів.

Відповідачем у Звіті форми № 10-ПФ про
зайнятість і працевлаштування
інвалідів за 2012 рік вказано, що
середньооблікова чисельність
працівників облікового складу
підприємства у 2012 році становила 6418
особи, відповідно до 4-х відсоткового
нормативу відповідачем повинно бути
працевлаштовані 257 інвалідів, а
фактично працевлаштовані 150 інвалідів.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції зазначив, що
ПАТ «АК «Київводоканал» вжив всі
заходи для працевлаштування інвалідів,
у 2012 року створено робочі місця
інвалідів та регулярно інформовано про
вакантні місця для інвалідів місцеві
центри зайнятості за місцезнаходження
відповідного підрозділу, де вони
зареєстровані як платники збору до
Фонду загальнообов'язкового
державного соціального страхування
України на випадок безробіття.

Роботодавець не зобов'язаний
здійснювати фактичний пошук інвалідів
для їх працевлаштування, оскільки
законодавством такий обов'язок
покладається на державну службу
зайнятості.

Також суд першої інстанції зазначив, що
докази того, що до відповідача
направлялись для працевлаштування
інваліди або останні самі звертались з
метою працевлаштування, і їм було
відмовлено у такому працевлаштуванні
відсутні.

Суд апеляційної інстанції із
висновками суду першої інстанції
погодився та залишив постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 28 серпня 2013 року без
змін.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
погоджується із правовою позицією
судів першої та апеляційної інстанцій
із огляду на наступне.

Закон України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні» № 875
від 21 березня 1991 року (далі Закон № 875)
визначає основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні і
гарантує їм рівні з усіма іншими
громадянами можливості для участі в
економічній, політичній і соціальній
сферах життя суспільства, створення
необхідних умов, які дають можливість
інвалідам ефективно реалізувати права
та свободи людини і громадянина та
вести повноцінний спосіб життя згідно
з індивідуальними можливостями,
здібностями і інтересами.

Частиною 3 статті 18 Закону № 875
передбачено, що підприємства, установи,
організації, фізичні особи, які
використовують найману працю,
зобов'язані виділяти та створювати
робочі місця для працевлаштування
інвалідів, у тому числі спеціальні
робочі місця, створювати для них умови
праці з урахуванням індивідуальних
програм реабілітації і забезпечувати
інші соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Відповідно до статті 12 Закону України
«Про охорону праці» підприємства які
використовують працю інвалідів
зобов'язані створювати для них умови
праці з урахуванням рекомендацій
медико-соціальних експертних комісій,
вживати додаткових заходів безпеки
праці, які відповідають специфічним
особливостям цієї категорії
працівників.

Згідно з частиною 4 статті 20 Закону № 803
підприємства, установи і організації
незалежно від форми власності
зобов'язані щомісяця подавати місцевим
центрам зайнятості адміністративні
дані у повному обсязі про наявність
вільних робочих місць (вакансій), у тому
числі призначених для
працевлаштування інвалідів.

За змістом статті 19 Закону № 875 для
підприємств, установ, організацій
встановлюється норматив робочих місць
для забезпечення працевлаштування
інвалідів.

Наказом Міністерства праці та
соціальної політики України від 19
грудня 2005 року № 420 затверджено форму
звітності № 3-ПН «Звіт про наявність
вакансій».

Наказом Міністерства праці та
соціальної політики України від 10
лютого 2007 року № 42 затверджено форму
звітності N 10-ПІ (річна) «Звіт про
зайнятість і працевлаштування
інвалідів».

Частиною 1 статті 20 зазначеного Закону
встановлено, що підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, які
використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду адміністративно-господарські
санкції, сума яких визначається в
розмірі середньої річної заробітної
плати на відповідному підприємстві,
установі, організації, у тому числі
підприємстві, організації громадських
організацій інвалідів, фізичної особи,
яка використовує найману працю, за
кожне робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом.

Адміністративно-господарські санкції
за незайняті інвалідами робочі місця
не є податком, збором (обов'язковим
платежем), обов'язкова сплата яких
передбачена Конституцією України та
Законом України від 25 червня 1991 року №
1251-XII «Про систему оподаткування», а є
заходом впливу на правопорушника у
сфері господарювання у зв'язку зі
скоєнням правопорушення.

Відповідно до частини першої статті 218
Господарського кодексу України
підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.
Частиною 2 зазначеної статті
передбачено, що учасник господарських
відносин несе відповідальність,
зокрема, за порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що він ужив усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення.

Із системного аналізу зазначених норм
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
приходить до висновку, що неналежне
інформування центру зайнятості про
наявність вільних робочих місць для
інвалідів, а саме неподання звітів за
формою № 3-ПН про наявність вакансій
для інвалідів державній службі
зайнятості за спірний період, є
порушенням вищезгаданих норм
матеріального права та підставою для
застосування
адміністративно-господарських
санкцій.

Аналогічна правова позиція щодо
застосування зазначених норм
матеріального права вже була
висловлена колегією суддів Судової
палати в адміністративних справах
Верховного Суду України у постановах
від 9 липня, 19 листопада 2013 року, 28 січня,
11 лютого, 8 квітня 2014 року (№№ 21-200а13,
21-397а13, 21-476а13, 21-485а13, 21-50а14 відповідно).

Матеріалами справи підтверджено, що
ПАТ «АК «Київводоканал» протягом 2012
року регулярно подавались до місцевих
центрів зайнятості за
місцезнаходження відповідного
підрозділу, де вони зареєстровані як
платники збору до Фонду
загальнообов'язкового державного
соціального страхування України на
випадок безробіття звіти форми № 3-ПН
про наявність вакансій для
працевлаштування інвалідів.

Суди першої та апеляційної інстанцій
повно і всебічно встановили обставини
справи, дали їм належну юридичну
оцінку, правильно застосували норми
матеріального і процесуального права
та прийшли до вірного висновку про
відсутність підстав для задоволення
позову.

Доводи, викладені в касаційній скарзі,
не спростовують висновків судів першої
та апеляційної інстанцій та
встановлених обставин справи.

Відповідно до частини 1 статті 224 КАС
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Оскільки суди першої та апеляційної
інстанції не допустили порушень норм
матеріального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій, підстав для
задоволення касаційної скарги немає.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 230, 231 КАС
України, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Київського міського
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів залишити без задоволення, а
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 28 серпня 2013 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 21 січня 2014
року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі та
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у строк та у порядку,
визначеними статтями 237, 238, 239-1 КАС
України.

Судді: