Справа № 2а-3931/12/2670
Суддя: Лиска Т.О.
Дата ухвалення: 2014-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2014 року
м. Київ К/9991/64892/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Суддів: Лиски Т.О. (доповідач),

Бутенка В.І.,

Олендера І.Я.,

провівши в порядку касаційного
провадження попередній розгляд
адміністративної справи за позовом
ОСОБА_3 до Апарату Верховної Ради
України, Керівника Апарату Верховної
Ради України Зайчука Валентина
Олександровича про визнання
незаконним розпорядження та
зобов'язання вчинити дії, касаційне
провадження в якій відкрито за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 08 травня 2012 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 04 жовтня 2012
року, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2011 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до Апарату Верховної
Ради України, Керівника Апарату
Верховної Ради України Зайчука В.О. про
визнання незаконним розпорядження та
зобов'язання вчинити дії.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
08 травня 2012 року, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 04 жовтня 2012
року, позов задоволено частково.

Зобов’язано Апарат Верховної Ради
України скасувати пункт 1
Розпорядження Керівника Апарату
Верховної Ради України від 06 липня 2011
року № 3650 «Про внесення змін до
Розпорядження Керівника Апарату
Верховної Ради України № 1754 від 01
квітня 2011 року про звільнення ОСОБА_3 з
посади помічника-консультанта
народного депутата України» в частині:
«у зв'язку із систематичним
невиконання ним без поважних причин
обов'язків, покладених на нього
трудовим договором (пункт 3 ст. 40 КЗпП
України)». В задоволенні решти позовних
вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів
першої та апеляційної інстанцій у
справі, ОСОБА_3 звернувся з касаційною
скаргою, в якій просить рішення судів
першої та апеляційної інстанцій
скасувати та прийняти нове рішення,
яким задовольнити його позовні вимоги,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи
касаційної скарги, перевіривши
матеріали справи, колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
вважає, що касаційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що відповідно до
Розпорядження Керівника Апарату
Верховної Ради України від 16 квітня 2009
року №1801 ОСОБА_3, на підставі подання
народного депутата України Кармазіна
Ю.А., зараховано з 01 квітня 2009 року на
посаду помічника-консультанта
народного депутата України Кармазіна
Ю.А., на час його депутатських
повноважень з поширенням дії Закону
України «Про державну службу» із
залишенням раніше присвоєного
четвертого рангу державного службовця.

Розпорядженням Керівника Апарату
Верховної Ради України від 01 квітня 2011
року №1754 ОСОБА_3, звільнено з займаної
посади помічника-консультанта
народного депутата України за власним
бажанням (ст. 38 КЗпП України) на
підставі подання від 31 березня 2011 року
народного депутата України Кармазіна
Ю.А.

Розпорядженням Керівника Апарату
Верховної Ради України №3650 від 06
липня 2011 року «Про внесення змін до
Розпорядження Керівника Апарату
Верховної Ради України № 1754 від 01
квітня 2011 року про звільнення
ОСОБА_3, з посади
помічника-консультанта народного
депутата України» у зв'язку із наданням
додаткових документів внесено зміни до
Розпорядження Керівника Апарату
Верховної Ради України №1754 від 01
квітня 2011 року та зазначено, що датою
звільнення ОСОБА_3 з посади
помічника-консультанта народного
депутата України Кармазіна Ю.А. є 6
липня 2011 року у зв'язку із
систематичним невиконання ним без
поважних причин обов'язків, покладених
на нього трудовим договором (п. 3 ст. 40
КЗпП України), тобто змінено дату та
підстави звільнення позивача.

Частиною першою статті 34 Закону
України «Про статус народного депутата
України» від 17 листопада 1992 року №2790-XII
із змінами і доповненнями (далі -Закон
№2790-XII) встановлено, що народний
депутат може мати до тридцяти одного
помічника-консультанта, правовий
статус і умови діяльності яких
визначаються цим та іншими законами та
прийнятим відповідно до них Положенням
про помічника-консультанта народного
депутата, яке затверджується Верховною
Радою України.

Відповідно до абзацу третього частини
третьої статті 34 Закону №2790-XII на
чотирьох помічників-консультантів
народного депутата поширюється дія
Закону України «Про державну службу»,
їм присвоюється не вище ніж сьомий ранг
державного службовця четвертої
категорії, вони прикріплюються для
кадрового та фінансового
обслуговування до Апарату Верховної
Ради України або до виконавчих
апаратів органів місцевого
самоврядування.

Народний депутат самостійно визначає
кількість помічників-консультантів,
які працюють за строковим трудовим
договором на постійній основі, за
сумісництвом і на громадських засадах
у межах загального фонду, який
встановлюється йому для оплати праці
помічників-консультантів Постановою
Верховної Ради України; здійснює їх
підбір, розподіляє обов'язки між ними
та здійснює особисто розподіл
місячного фонду заробітної плати
помічників-консультантів (абзац шостий
частини третьої ст. 34 Закону №2790-XII).

Щодо дати звільнення Позивача з посади
помічника-консультанта народного
депутата України, колегія суддів
виходить з наступного.

Як було встановлено судами попередніх
інстанцій, постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 07
липня 2011 року, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 27 березня
2012 року, у справі № 2а-5516/11/2670 за позовом
ОСОБА_3 до Апарату Верховної Ради
України, Керівника Апарату Верховної
Ради України Зайчука В.О. в задоволенні
позовних вимог щодо визнання
незаконним Розпорядження Керівника
Апарату Верховної Ради України № 1754
від 04 квітня 2011 року «Про звільнення
ОСОБА_3 - помічника-консультанта
народного депутата України»
відмовлено в повному обсязі.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду м. Києва від 07 липня 2011 року у
справі №2а-5516/11/2670 позовну заяву
залишено без розгляду в частині
позовних вимог про покладення на
керівника Апарату Верховної Ради
України Зайчука В.О. обов'язку
відшкодувати державі в порядку
зворотної вимоги (регресу) витрати, які
були відшкодовані позивачу Апаратом
Верховної Ради України, внаслідок
незаконних рішень Зайчука В.О., під час
здійснення ним посадових обов'язків
керівника Апарату Верховного Ради
України.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 31
жовтня 2011 року у справі № 2а-10041/11/2670, яка
залишена без змін ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 15 березня 2012 року, адміністративний
позов ОСОБА_3 до Апарату Верховної Ради
України, Керівника Апарату Верховної
Ради України Зайчука В.О. встановлено,
що датою звільнення ОСОБА_3 з посади
помічника-консультанта народного
депутата України Кармазіна Ю.А. є 06
липня 2011 року.

Відповідно до частини першої статті 72
Кодексу адміністративного судочинства
України обставини, встановлені судовим
рішенням в адміністративній, цивільній
або господарській справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Отже, колегія суддів погоджується з
висновком судів попередніх інстанцій,
що датою звільнення позивача
відповідно до Розпорядженням
Керівника Апарату Верховної Ради
України №3650 від 6 липня 2011 року «Про
внесення змін до Розпорядження
Керівника Апарату Верховної Ради
України № 1754 від 01 квітня 2011 року про
звільнення ОСОБА_3 з посади
помічника-консультанта народного
депутата України» є 06 липня 2011 року.

Разом з тим, стосовно підстав
звільнення, визначених Розпорядженням
Керівника Апарату Верховної Ради
України №3650 від 6 липня 2011 року «Про
внесення змін до Розпорядження
Керівника Апарату Верховної Ради
України № 1754 від 01 квітня 2011 року
про звільнення ОСОБА_3 з посади
помічника-консультанта народного
депутата України», колегія суддів
приходить до наступних висновків.

Пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП
України передбачено, що трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, а також строковий трудовий
договір до закінчення строку його
чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадках систематичного
невиконання працівником без поважних
причин обов'язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами
внутрішнього трудового розпорядку,
якщо до працівника раніше
застосовувалися заходи
дисциплінарного чи громадського
стягнення.

Відповідно до пункту 23 Постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
практику розгляду судами трудових
спорів» від 6 листопада 1992 року №9 із
змінами і доповненнями (далі -
Постанова Пленуму №9), за передбаченими
пунктом 3 статті 40 КЗпП підставами
працівник може бути звільнений лише за
проступок на роботі, вчинений після
застосування до нього дисциплінарного
або громадського стягнення за
невиконання без поважних причин
обов'язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами
внутрішнього трудового розпорядку.

У таких випадках враховуються ті
заходи дисциплінарного стягнення, які
встановлені чинним законодавством і не
втратили юридичної сили за давністю
або зняті достроково (ст. 151 КЗпП), і ті
громадські стягнення, які застосовані
до працівника за порушення трудової
дисципліни у відповідності до
положення або статуту, що визначає
діяльність громадської організації, і
з дня накладення яких до видання наказу
про звільнення минулого не більше
одного року.

З огляду на це, при звільненні
працівника на підставі пункту 3 частини
першої статті 40 КЗпП України
організація повинна навести конкретні
факти допущеного ним невиконання
вказаних обов'язків, зазначити, коли
саме вони мали місце, які і коли
проступки вчинив працівник після
застосування до нього стягнень.

Таким чином, суди попередніх інстанцій
дійшли правильного висновку, що
звільняючи позивача на підставі
подання народного депутата України від
06 липня 2011 року з посади
помічника-консультанта народного
депутата України у зв'язку із
систематичним невиконання ним без
поважних причин обов'язків, покладених
на нього трудовим договором, не
перевірено та не встановлено чи
допускав він несумлінність в роботі, чи
ігнорував доручення службового
характеру та яких саме вимог щодо
забезпечення діяльності народного
депутата України не дотримувався
позивач, зловживань правами державного
службовця, які вчинки допущено
позивачем, що компрометували народного
депутата України та чим це
підтверджується.

Відповідно до частини третьою
статті 2201 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної
інстанції відхиляє касаційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
касаційну скаргу слід відхилити,
оскільки судові рішення постановлені з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, правова оцінка
обставинам у справі дана вірно, а
доводи касаційної скарги висновків
судів не спростовують.

Керуючись статтями 2201, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів,

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 08 травня 2012 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 04 жовтня 2012
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: