Справа № 813/621/14
Суддя: Кузьмич С.М.
Дата ухвалення: 2014-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2014 року
Справа № 876/2563/14

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Кузьмича
С. М.,

суддів Улицького
В. З., Гулида Р. М.,

за участю секретаря Коцур В.
К.

представника відповідача Гапаєва
С. О.

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в місті Львові апеляційну
скаргу Головного управління юстиції у
Львівській області на постанову
Львівського окружного
адміністративного суду від 11 лютого 2014
року у справі № 813/621/14 за позовом ОСОБА_2
до Головного управління юстиції у
Львівській області про визнання дій
неправомірними та зобов'язання вчинити
дії,

ВСТАНОВИВ:

24 січня 2014 року ОСОБА_2 звернувся з
адміністративним позовом до Головного
управління юстиції у Львівській
області, яким просив визнати
неправомірними дії відповідача щодо
звільнення ОСОБА_2 з посади заступника
начальника Городоцького районного
управління юстиції Львівської області
- начальника відділу державної
виконавчої служби за недотримання,
пов'язаних із проходженням державної
служби вимог, передбачених статтею 16
Закону України "Про державну службу" та
тривале нез'явлення на роботу протягом
більш як чотирьох місяців підряд
внаслідок тимчасової
непрацездатності. Також просить
визнати протиправним і скасувати наказ
Головного управління юстиції у
Львівській області № 647-К від 22 липня 2008
року та зобов'язати відповідача
прийняти наказ про зміну формулювання
звільнення ОСОБА_2 з посади заступника
начальника Городоцького районного
управління юстиції Львівської області
- начальника відділу державної
виконавчої служби на "Звільнено із
займаної посади за власним бажанням" і
дати його звільнення з цієї посади на "18
липня 2008 року".

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 1
липня 2008 року позивачем скеровано
відповідачу заяву про звільнення із
займаної посади заступника начальника
Городоцького районного управління
юстиції Львівської області -
начальника відділу державної
виконавчої служби за власним бажанням
згідно з частиною 1 статті 38 КЗпП
України.

Відповідно до статті 30 Закону України
"Про державну службу" державна служба
припиняється в тому числі і за
загальними підставами, передбаченими
КЗпП України. Згідно з частиною 1 статті
38 КЗпП України працівник має право
розірвати трудовий договір, укладений
на невизначений строк, попередивши про
це власника або уповноважений ним
орган письмово за два тижні.

Відповідач був попереджений про
розірвання трудового договору
(припинення державної служби) 4 липня 2008
року (дата отримання скерованої заяви
про звільнення за власним бажанням),
позивач мав бути звільнений
відповідачем 18 липня 2008 року (дата
спливу 2-тижневого строку попередження)
на підставі частини 1 статті 38 КЗпП
України. В день звільнення позивачу
повинна була бути видана заповнена
трудова книжка.

Всупереч поданій позивачем заяві про
звільнення за власним бажанням,
відповідачем прийнято спірний наказ №
647-К від 22 липня 2008 року.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 11 лютого 2014
року позовні вимоги задоволено
частково. Визнано протиправним та
скасовано наказ Головного управління
юстиції у Львівській області № 647-К від
22 липня 2008 року «Про звільнення
ОСОБА_2.» В задоволенні решти позовних
вимог відмовлено.

З таким рішенням суду не погодився
відповідач. Подав апеляційну скаргу, в
якій посилається на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права. Просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та прийняти нову, якою в
задоволенні позову відмовити повністю.

В апеляційній скарзі зазначає, що судом
першої інстанції не взято до уваги той
факт, що позивачем не надсилалась заява
про звільнення за власним бажанням, а
той факт, що підставою для звільнення
позивача, крім нез'явлення на роботі,
стало накладення на останнього
адміністративного стягнення у вигляді
штрафу у відповідності до Закону
України «Про боротьбу з корупцією»,
взагалі не був взятий судом до уваги.

Представник відповідача в судовому
засіданні надав пояснення, апеляційну
скаргу підтримав, просив рішення суду
першої інстанції скасувати та прийняти
нове, яким в задоволенні позову
відмовити.

Позивач в судове засідання не з'явився,
явку свого представника не забезпечив,
хоч і був належно повідомлений про
дату, час і місце судового засідання, що
відповідно до статті 196 КАС України не
перешкоджає проведенню засідання без
його участі.

В попередніх судових засіданнях
представник позивача надав пояснення,
просив апеляційну скаргу залишити без
задоволення, а рішення суду - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
сторін, перевіривши матеріали справи
та доводи апеляційної скарги, суд
приходить до висновку, що апеляційна
скарга належить до задоволення з
наступних підстав.

Вивчивши матеріали справи судом
апеляційної інстанції встановлено, що
починаючи з 16 березня 2007 року позивач
працював на посаді заступника
начальника Городоцького районного
управління юстиції Львівської області
- начальника відділу державної
виконавчої служби.

2 червня 2008 року позивач звернувся до
відповідача із заявою про надання
відпустки по догляду за дитиною до
досягнення трьохрічного віку, яка
отримана відповідачем 3 червня 2008 року.

22 липня 2008 року відповідачем прийнято
наказ № 647-К "Про звільнення ОСОБА_2.",
яким припинено державну службу та
звільнено з 22 липня 2008 року ОСОБА_2,
заступника начальника Городоцького
районного управління юстиції
Львівської області - начальника
відділу державної виконавчої служби із
займаної посади.

Відповідно до вказаного наказу
підставою для звільнення стала
постанова Святошинського районного
суду м. Києва від 3 липня 2008 року, якою
встановлено, що позивач порушив вимоги
пункту «г» частини 1 та пункту «г»
частини 3 статті 5 Закону України «Про
боротьбу з корупцією», у зв'язку з чим
на нього накладено адміністративне
стягнення у вигляді штрафу.

Цим же наказом роз'яснено, що вчинене
правопорушення є таким, що порушує
вимоги статті 16 Закону України «Про
державну службу», що у відповідності до
статті 30 цього Закону є підставою для
припинення державної служби.

Як додаткову підставу для звільнення у
наказі зазначено відсутність позивача
на роботі у зв'язку з тимчасовою
непрацездатністю з 19 березня 2008 року по
21 липня 2008 року, тобто застосовано
положення пункту 5 частини 1 статті 40
КЗпП.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті
40 КЗпП трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом у випадку нез'явлення на роботу
протягом більш як чотирьох місяців
підряд внаслідок тимчасової
непрацездатності, не рахуючи відпустки
по вагітності і родах, якщо
законодавством не встановлений
триваліший строк збереження місця
роботи (посади) при певному
захворюванні. За працівниками, які
втратили працездатність у зв'язку з
трудовим каліцтвом або професійним
захворюванням, місце роботи (посада)
зберігається до відновлення
працездатності або встановлення
інвалідності.

Розглядаючи позов ОСОБА_2 суд першої
інстанції не дослідив усі обставини
справи, зокрема не звернув увагу на той
факт, що підставою для звільнення
позивача з займаної посади було
накладення на нього адміністративного
стягнення у відповідності до Закону
України «Про боротьбу з корупцією».

Зокрема, рішенням Святошинського
районного суду м. Києва від 3 липня 2008
року накладено на позивача
адміністративне стягнення у вигляді
штрафу за порушення вимог пункту «г»
частини 1 та пункту «г» частини 3 статті
5 Закону України «Про боротьбу з
корупцією».

Відповідно до частини 1 статті 16 Закону
України «Про державну службу» на
державних службовців поширюються
обмеження, передбачені Законом України
"Про засади запобігання і протидії
корупції".

Відповідальність за порушення цього
положення передбачена статтею 30 Закону
України «Про державну службу».

Зокрема пунктом 2 частини 1 цієї статті
встановлено, що крім загальних підстав,
передбачених Кодексом законів про
працю України, державна служба
припиняється у разі недотримання
пов'язаних із проходженням державної
служби вимог, передбачених статтями 16 і
16-1 цього Закону.

Вказана норма не є диспозитивною (не
передбачає альтернативних варіантів
дій), а імперативно вказує на
необхідність звільнення особи у разі
недотримання нею вимог передбачених
статтею 16 Закону України «Про державну
службу».

Відтак прийняття оскарженого наказу
було обов'язком, а не правом
відповідача. Приймаючи наказ № 647-К від
22 липня 2008 року останній діяв у
відповідності до норм законодавства, а
тому відсутні причини для його
скасування.

Зважаючи на вищевикладене, колегія
суддів вважає, що судом першої
інстанції було неправильно
встановлено обставини справи та
ухвалено судове рішення з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи, а тому апеляційну
скаргу належить до задоволення.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207,
254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного
управління юстиції у Львівській
області задоволити повністю.

Постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 11 лютого 2014
року у справі № 813/621/14 скасувати та
прийняти нову, якою в задоволенні
позову відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає
законної сили негайно після
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом 20-ти днів з дати складення в
повному обсязі.

Головуючий
Кузьмич С. М.

Судді
Улицький В. З.

Гулид Р. М.

Повний текст ухвали складено 19 вересня
2014 року