Справа № 872/17103/13
Суддя: Шлай А.В.
Дата ухвалення: 2014-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

01 липня 2014 рокусправа № 804/11935/13-а

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Шлай А.В.

суддів: Іванова
С.М. Чабаненко С.В.

за участю секретаря судового
засідання: Кязимової Д.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Бабушкінському
районі м. Дніпропетровська Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області на
постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 10
жовтня 2013 року у справі № 804/11935/13-а за
адміністративним позовом фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної
податкової інспекції у Бабушкінському
районі м. Дніпропетровська Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1
звернувся до суду з адміністративним
позовом, в якому просив визнати
неправомірними дії Державної
податкової інспекції у Бабушкінському
районі м. Дніпропетровська Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області щодо
встановлення визначених актом
№270/173/НОМЕР_1 від 19.08.2013 року порушень
чинного законодавства України та
визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення,
прийняте Державною податковою
інспекцією у Бабушкінському районі м.
Дніпропетровська Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області, від 03 вересня 2013 року № ,
яким збільшено суму грошового
зобов'язання із сплати податку на
додану вартість на суму 18 194,37 грн. В
обґрунтування позовних вимог зазначив,
що не згоден з порушеннями, які
зазначені в спірному податковому
повідомленні-рішенні. Вважає, що
відповідачем неправомірно збільшені
грошові зобов'язання, штрафні
(фінансові) санкції нараховані
безпідставно, а висновки, згідно з
якими відповідачем було прийняте
податкове повідомлення-рішення,
суперечать чинному законодавству
України з питань оподаткування.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 10
жовтня 2013 року адміністративний позов
задоволено частково. Суд відмовив у
задоволенні позову в частині визнання
неправомірними дій щодо встановлення
визначених актом порушень чинного
законодавства, та скасував спірне
податкове повідомлення-рішення.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції Державна податкова
інспекція у Бабушкінському районі м.
Дніпропетровська Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області звернулась з апеляційною
скаргою, в якій, посилаючись на
порушення норм матеріального та
процесуального права, просила
скасувати оскаржувану постанову та
ухвалити нове рішення, яким
адміністративний позов залишити без
задоволення. Апелянт зазначає, що
первинні документи, які були надані в
ході перевірки, оформлені не належним
чином, тобто не несуть юридичної сили
та не можуть бути підставою для
бухгалтерського та податкового обліку.
Крім того, судом першої інстанції не
прийнято до уваги, що операції поставки
по ланцюгу ТОВ "ВК Віконні системи" -
позивач не містить у суті своїй
розумних економічних або інших причин
(ділової мети) систематично (протягом
місяця) придбання та не спричиняє
реального настання правових наслідків,
порушують ст.228 Цивільного кодексу
України щодо укладення правочину, який
суперечить моральним засадам
суспільства, а також порушує публічний
порядок, спрямований на заволодіння
майном держави, дохідної частини
бюджету, а отже є нікчемним.

Сторони, належним чином повідомлені
про день, місце і час розгляду
апеляційної скарги, доказом чого є
повідомлення про вручення
рекомендованих поштових відправлень, у
судове засідання не прибули, про
причини неприбуття не повідомили.

Відповідно до частини 4 статті 196
Кодексу адміністративного судочинства
України неприбуття у судове засідання
сторін або інших осіб, які беруть
участь у справі, належним чином
повідомлених про дату, час і місце
апеляційного розгляду, не перешкоджає
судовому розгляду справи.

У відповідності до статті 41 Кодексу
адміністративного судочинства України
у разі неявки у судове засідання всіх
осіб, які беруть участь у справі, чи
якщо відповідно до положень цього
Кодексу розгляд справи здійснюється за
відсутності осіб, які беруть участь у
справі, фіксування судового засідання
за допомогою звукозаписувального
технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, перевіривши законність
та обґрунтованість рішення суду в
межах доводів апеляційної скарги,
дійшла висновку про відсутність
підстав для її задоволення, виходячи з
наступного.

Як встановлено судом першої інстанції
на підставі письмових доказів, що
містяться в матеріалах справи, фізична
особа-підприємець ОСОБА_1
зареєстрований 31.10.2003 року Виконавчим
комітетом Дніпропетровської міської
ради. Позивач взятий на податковий
облік 04.11.2003 р. за № 11217, та перебуває на
обліку Державної податкової інспекції
у Бабушкінському районі
м.Дніпропетровська Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області. У період з
06.08.2013 р. по 12.08.2013 р. відповідачем
проведено позапланову невиїзну
документальну перевірку щодо
документального підтвердження
реальності господарських відносин із
ТОВ "ВК Віконні системи" та повноти їх
відображення в обліку з питання
податку на додану вартість за період з
01.09.2012 р. по 30.09.2012 р., та з 01.11.2012 р. по
30.10.2012 р., за результатами якої складено
акт №270/173/НОМЕР_1 від 19.08.2013 р. За
результатами перевірки складено акт
№270/173/НОМЕР_1 від 19.08.2013 р., яким
встановлено наступні порушення:

- п.198.6. ст.198, п.п.201.1. ст.201 Податкового
кодексу України зі змінами та
доповненнями, а саме завищено суму по
податку на додану вартість в розмірі
всього на суму 12 129,58 грн., в тому числі
по періодам:

-за вересень 2012 року 4 403,02 грн.

-за листопад 2012 року 7 726,56 грн.

На підставі виявлених порушень
відповідачем винесене податкове
повідомлення-рішення від 03.09.2013 року
№, яким позивачу було збільшено
суму податкового зобов'язання із
сплати податку на додану вартість на
суму 18 194,37 грн., в тому числі за
основним платежем - 12 129,58 грн., за
нарахованими штрафними санкціями - 6
064,79 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції дійшов висновку про
протиправність спірного податкового
повідомлення-рішення.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками та зазначає наступне.

Відповідно до п.п.14.1.27. п.14.1. ст.14
Податкового кодексу України витрати -
сума будь-яких витрат платника податку
у грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних
для провадження господарської
діяльності платника податку, в
результаті яких відбувається
зменшення економічних вигод у вигляді
вибуття активів або збільшення
зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником)

У відповідності до п.п.134.1.1. п.134.1. ст.134
Податкового кодексу України об'єктом
оподаткування є прибуток із джерелом
походження з України та за її межами,
який визначається шляхом зменшення
суми доходів звітного періоду,
визначених згідно зі статтями 135 - 137
цього Кодексу, на собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг та суму інших витрат
звітного податкового періоду,
визначених згідно зі статтями 138 - 143
цього Кодексу, з урахуванням правил,
встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Згідно п.138.2. ст.138 Податкового кодексу
України витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Відповідно до п.п.139.1.1. п.139.1. ст.139
Податкового кодексу України не
включаються до складу витрат витрати,
не пов'язані з провадженням
господарської діяльності.

Отже, до складу валових витрат можуть
бути віднесені витрати, які
безпосередньо пов'язані з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
реалізацією продукції (робіт, послуг).

Пунктом 185.1. ст.185 Податкового кодексу
України визначено, що об'єктом
оподаткування (податком на додану
вартість) є операції платників податку
з:

а) постачання товарів, місце постачання
яких розташоване на митній території
України, відповідно до статті 186 цього
Кодексу, у тому числі операції з
передачі права власності на об'єкти
застави позичальнику (кредитору), на
товари, що передаються на умовах
товарного кредиту, а також з передачі
об'єкта фінансового лізингу в
користування
лізингоотримувачу/орендарю;

б) постачання послуг, місце постачання
яких розташоване на митній території
України, відповідно до статті 186 цього
Кодексу.

В силу п.44.1. ст.44 Податкового кодексу
України для цілей оподаткування
платники податків зобов'язані вести
облік доходів, витрат та інших
показників, пов'язаних з визначенням
об'єктів оподаткування та/або
податкових зобов'язань, на підставі
первинних документів, регістрів
бухгалтерського обліку, фінансової
звітності, інших документів, пов'язаних
з обчисленням і сплатою податків і
зборів, ведення яких передбачено
законодавством. Платникам податків
забороняється формування показників
податкової звітності, митних
декларацій на підставі даних, не
підтверджених документами, що
визначені абзацом першим цього пункту.
У випадках, передбачених статтею 216
Цивільного кодексу України, платники
податків мають право вносити
відповідні зміни до податкової
звітності у порядку, визначеному
статтею 50 цього Кодексу.

Відповідно до п.187.1. ст.187 Податкового
кодексу України датою виникнення
податкових зобов'язань з постачання
товарів/послуг вважається дата, яка
припадає на податковий період,
протягом якого відбувається будь-яка з
подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від
покупця/замовника на банківський
рахунок платника податку як оплата
товарів/послуг, що підлягають
постачанню, а в разі постачання
товарів/послуг за готівку - дата
оприбуткування коштів у касі платника
податку, а в разі відсутності такої -
дата інкасації готівки у банківській
установі, що обслуговує платника
податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі
експорту товарів - дата оформлення
митної декларації, що засвідчує факт
перетинання митного кордону України,
оформлена відповідно до вимог митного
законодавства, а для послуг - дата
оформлення документа, що засвідчує
факт постачання послуг платником
податку.

Пунктом 198.1. ст.198 Податкового кодексу
України встановлено, що право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів
(у тому числі в разі їх ввезення на
митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України;

г) ввезення необоротних активів на
митну територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Згідно із п.198.2. ст.198 Податкового
кодексу України датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

- дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Для операцій із ввезення на митну
територію України товарів датою
виникнення права на віднесення сум
податку до податкового кредиту є дата
сплати податку за податковими
зобов'язаннями згідно з пунктом 187.8.
статті 187 цього Кодексу, а для операцій
з постачання послуг нерезидентом на
митній території України - дата сплати
(нарахування) податку за податковими
зобов'язаннями, що були включені
отримувачем таких послуг до податкової
декларації попереднього періоду.

Датою виникнення права орендаря
(лізингоотримувача) на збільшення
податкового кредиту для операцій
фінансової оренди (лізингу) є дата
фактичного отримання об'єкта
фінансового лізингу таким орендарем.

Датою виникнення права замовника на
віднесення сум до податкового кредиту
з договорів (контрактів), визначених
довгостроковими відповідно до пункту
187.9. статті 187 цього Кодексу, є дата
фактичного отримання замовником
результатів робіт (оформлених актами
виконаних робіт) за такими договорами
(контрактами).

Для товарів/послуг, постачання
(придбання) яких контролюється
приладами обліку, факт постачання
(придбання) таких товарів/послуг
засвідчується даними обліку.

Відповідно до п.198.3. ст.198 Податкового
кодексу України податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1. статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку:

-з придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;

-з придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Пунктом 198.6 ст.198 Податкового кодексу
України визначено, що не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11. статті 201 цього Кодексу.

Відповідно до п.201.10. ст.201 Податкового
кодексу України податкова накладна
видається платником податку, який
здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.
Відтак, право на віднесення сум податку
на додану вартість, сплачених при
придбанні товару (послуг), до
податкового кредиту виникає у суб'єкта
господарювання в разі фактичного
придбання товару (послуг), наявності
первинних документів.

Так, згідно акту перевірки №270/173/НОМЕР_1
від 19.08.2013 року, ФОП ОСОБА_1 за вересень,
листопад 2012 року мав господарські
відносини з ТОВ "ВК Віконні системи"
(код за ).

При проведенні перевірки операцій по
господарських відносинах ФОП ОСОБА_1 з
контрагентами встановлено наступне.

Згідно наданих підприємцем документів,
ФОП ОСОБА_1 (Замовник) укладено договір
від 19.01.2012 р. № ВС-19/12 з ТОВ "ВК Віконні
системи" (Підрядник) (код за )
за яким одержувач послуг доручає
підряднику виконати у відповідності до
умов Договору роботи по ремонту
об'єкту, а одержувач послуг прийняти цю
роботу та оплатити її. Вартість робіт,
які доручається виконати Підряднику
визначається на підставі кошторису та
домовленості між сторонами і становить
1 500 000 грн., у тому числі ПДВ 250 000 грн.
та ремонтно-будівельні роботи - 1 100 000
грн.

Відповідно до умов договору ФОП ОСОБА_1
отримав послуги згідно актів виконаних
робіт від 31.05.2012 р. № 3230, від 26.06.2012 р. №
3916, від 29.06.2012 р. № 3917, від 30.07.2012 р. № 4849,
від 30.08.2012 р. № 5682 на загальну суму 137
177,91 грн., в т.ч. ПДВ - 22 862,98 грн. та
зазначених в акті перевірки видаткових
і податкових накладних. Всі податкові
та видаткові накладні були складені
сторонами у відповідності вимогам ст.9
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні", тобто містять такі
обов'язкові реквізити, як: назву
документа (форми); дату і місце
складання; назву підприємства, від
імені якого складено документ; зміст та
обсяг господарської операції, одиницю
виміру господарської операції; посади
осіб, відповідальних за здійснення
господарської операції і правильність
її оформлення; особистий підпис.
Доказів зворотнього в акті перевірки
не зазначено, суду не надано.

Під час перевірки були надані первинні
документи, такі як видаткова накладна,
податкова накладна, платіжні
доручення, документи бухгалтерського
обліку. Всі зазначені вище документи
підписані та скріплені печатками
сторін та мають всі реквізити як того
вимагає чинне законодавство України.
До порушень порядку складання
первинних документів зауважень зі
сторони перевіряючих не було, акт
перевірки не містить.

Чинне податкове законодавство не
пов'язує право платника на податкові
витрати з фактичним знаходженням
постачальника чи його контрагента за
юридичною адресою. Платник не несе
відповідальності за дії всіх
підприємств, що беруть участь у
багатостадійному процесі сплати
податків до бюджету. Але, наявності
фактів порушення порядку складання
первинної та іншої документації ФОП
ОСОБА_1 перевіряючими в акті перевірки
не встановлено.

Основним мотивом, яким користувались
перевіряючі для відмови позивачу в
праві на витрати в податковому обліку є
можлива на думку перевіряючих,
нереальність господарської діяльності
контрагентів по ланцюгу їх
взаємовідносин.

В акті перевірки було підтверджено, що
в бухгалтерському та податковому
обліку була відображена реалізація та
доход по виконаних роботах з
використанням придбаних матеріалів та
робіт. Таким чином, вартість придбаних
матеріалів було включено до доходів у
складі реалізованої продукції, згідно
пункту 135.2. статті 135 Податкового
кодексу України. Але і самі витрати не
можуть вважатись доходом. Віднесення
оплачених витрат до доходу є
порушенням підпункту 14.1.56. пункту 14.1.
статті 14 Податкового кодексу України,
так як витрати не є доходом, а подвійне
відображення доходу заборонено.

Придбані матеріальні цінності було
оплачено, що також підтверджено в акті.
Безкоштовно отриманими вони бути не
можуть і тим більше не є безповоротною
фінансовою допомогою, до якої згідно
підпункту 14.1.257. пункту 14.1. статті 14 ПК
України відноситься тільки сума
коштів, яка передана платнику податків
згідно з договорами дарування, іншими
подібними договорами або без укладення
таких договорів безкоштовно. А в самому
акті підтверджена оплата по цих
договорах.

В акті перевірки зазначено, що
правовідносини існуючі між позивачем
та ТОВ "ВК Віконні системи" з виконання
робіт мають ознаки нереальності. Але
відповідачем суду не надано доказів
визнання вказаного правочину
недійсним в судовому порядку.

Щодо нереальності правочинів,
укладених між позивачем та його
контрагентом, колегія суддів зазначає
наступне.

Нормами статті 202 Цивільного кодексу
України визначено, що правочином є дія
особи, спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, встановлених
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 ЦК України.

Частиною 1 ст.203 ЦК України встановлено,
що зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Відповідно до ч.5 ст.203 ЦК України
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Статтею 228 ЦК України передбачено:
правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

Акт перевірки №270/173/НОМЕР_1 від 19.08.2013 р.
не тільки не містить посилань про вину
позивача, яка виразилася в намірі
позивача порушити публічний порядок, а
й не доводить умислу позивача на
порушення публічного порядку, не
містить посилань і на обставину в чому
таке порушення полягає.

Статтею 207 ГК України встановлено, що
господарське зобов'язання, що
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктивності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Щодо визнання неправомірними дій щодо
встановлених Актом відповідача
порушень позивачем чинного
податкового законодавства, колегія
суддів зазначає, що відповідно до п.1 ч.1
ст.17 Кодексу адміністративного
судочинства України, компетенція
адміністративних судів поширюється,
зокрема, на спори фізичних чи юридичних
осіб із суб'єктом владних повноважень
щодо оскарження його рішень, дій чи
бездіяльності. Отже, до
адміністративних судів можуть бути
оскаржені будь-які рішення, дії чи
бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, які породжують, змінюють
або припиняють права та обов'язки у
сфері публічно-правових відносин,
вчинених ними при здійсненні владних
управлінських функцій на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень,
якщо позивач вважає, що цими рішеннями,
діями чи бездіяльністю його права чи
свободи порушені або порушуються,
створено або створюються перешкоди для
їх реалізації або мають місце інші
ущемлення прав чи свобод. В той же час,
вчинені податковим органом дії щодо
викладення у акті перевірки
відповідних висновків не породжують
для платника податків настання
будь-яких юридичних наслідків та не
впливають на його права та обов'язки, а
тому в цій частині позовні вимоги є
необґрунтованими.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновками суду першої
інстанції щодо протиправності
спірного податкового
повідомлення-рішення.

Відповідно до статті 200 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову суду - без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Зважаючи на те, що судом першої
інстанції при ухваленні оскарженого
рішення не допущено порушень норм
матеріального і процесуального права,
а викладені в ньому висновки
відповідають обставинам справи,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає залишенню без
задоволення, постанова суду першої
інстанції - без змін.

Керуючись статтями 195-196, 198, 200, 205, 206
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Бабушкінському
районі м. Дніпропетровська Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області - залишити
без задоволення.

Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 10
жовтня 2013 року у справі № 804/11935/13-а -
залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути
оскаржена у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня складення
її тексту у повному обсязі шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий:
А.В. Шлай

Суддя:
С.М. Іванов

Суддя:
С.В. Чабаненко