Справа № К/9991/62056/11-С
Суддя: Тракало В.В.
Дата ухвалення: 2014-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"09" вересня 2014 р. м. Київ
К/9991/62056/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого - судді суддівТракало
В.В., Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Науково-виробниче
підприємство «Промсофт» на постанову
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 20 січня 2011
року у справі за позовом Сумського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Науково-виробниче
підприємство «Промсофт» про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2010 року позивач звернувся до
суду з позовом до відповідача про
стягнення
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання нормативу робочих місць
для працевлаштування інвалідів у 2009
році у розмірі 5043 грн. 75 коп. та пені за
порушення термінів сплати вказаних
санкцій у розмірі 72 грн. 48 коп.

Постановою Сумського окружного
адміністративного суду від 20 жовтня 2010
року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 12 січня
2011 року скасовано постанову Сумського
окружного адміністративного суду від 20
жовтня 2010 року та прийнято нову
постанову про задоволення позову.

У касаційній скарзі ставиться питання
про скасування постанови суду
апеляційної інстанції з підстав
порушення норм матеріального та
процесуального права та залишення в
силі постанови суду першої інстанції.

Перевіривши за матеріалами справи
доводи касаційної скарги та
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі у
межах касаційної скарги, колегія
суддів приходить до висновку, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що у 2009 році
середньооблікова чисельність штатних
працівників облікового складу
підприємства становила 8 осіб. Однак,
особа, якій була встановлена
інвалідність, працювала у відповідача
лише до 1 серпня 2009 року. З 1 серпня
2009 року відповідач не подавав до центру
зайнятості звітів за формою 3-ПН про
зайнятість та працевлаштування
інвалідів за 2009 рік.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що на
підприємстві у 2009 році працював 1
інвалід, тому відсутні підстави для
стягнення
адміністративно-господарських санкцій
за порушення нормативу по
працевлаштуванню інвалідів у 2009 році.

Скасовуючи постанову суду першої
інстанції та ухвалюючи нову постанову
про задоволення позову, суд
апеляційної інстанції виходив з того,
що відповідач у 2009 році не вжив усіх
передбачених чинним законодавством
заходів щодо створення умов для
працевлаштування інвалідів, оскільки
не надавав до центру зайнятості
інформації про наявність вільних
робочих місць для працевлаштування
інвалідів.

Ч. 3 ст. 18 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» встановлено, що підприємства,
установи, організації, фізичні особи,
які використовують найману працю,
зобов'язані виділяти та створювати
робочі місця для працевлаштування
інвалідів, у тому числі спеціальні
робочі місця, створювати для них умови
праці з урахуванням індивідуальних
програм реабілітації і забезпечувати
інші соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Згідно ч. 4 ст. 20 вказаного Закону
підприємства, установи і організації
незалежно від форми власності
зобов'язані щомісяця подавати місцевим
центрам зайнятості адміністративні
дані у повному обсязі про наявність
вільних робочих місць (вакансій), у тому
числі призначених для
працевлаштування інвалідів.

За змістом ст. 19 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» підприємств,
установ, організацій встановлюється
норматив робочих місць для
забезпечення працевлаштування
інвалідів.

Ч. 1 ст. 20 зазначеного Закону
встановлено, що підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, які
використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
ст. 19 цього Закону, щороку сплачують
відповідним відділенням Фонду
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом.

Адміністративно-господарські санкції
за незайняті інвалідами робочі місця
не є податком, збором (обов'язковим
платежем), обов'язкова сплата яких
передбачена Конституцією України та
Законом України від 25 червня 1991 року
«Про систему оподаткування», а є
заходом впливу на правопорушника у
сфері господарювання у зв'язку зі
скоєнням правопорушення.

Разом з тим відповідно до ч. 1 ст. 218
Господарського кодексу України
підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.
Ч. 2 зазначеної статті передбачено, що
учасник господарських відносин несе
відповідальність, зокрема, за
порушення правил здійснення
господарської діяльності, якщо не
доведе, що він ужив усіх залежних від
нього заходів для недопущення
господарського правопорушення.

Зазначений висновок узгоджується з
правовою позицією Верховного Суду
України, викладеною у постановах від 9
липня 2013 року, 19 листопада 2013 року та 28
січня 2014 року (справи № № 21-200а13, 21-397а13,
21-476а13 відповідно).

За таких обставин, коли з 1 серпня 2009
року на підприємстві не працювали
особи, яким встановлена інвалідність,
але підприємство не повідомило про це
центр зайнятості, не подавало звітів за
формою № 3-ПН про наявність вакансій
для інвалідів, то суд апеляційної
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку, що позов підлягає
задоволенню, оскільки відповідач не
вжив у 2009 році усіх залежних від нього
заходів, направлених на недопущення
господарського правопорушення.

Згідно частини 1 статті 220 КАС України
суд касаційної інстанції не може
досліджувати докази, встановлювати та
визнавати доведеними обставини, що не
були встановлені в судовому рішенні, та
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу.

За правилами статті 224 цього Кодексу
суд касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанції не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

Доводи касаційної скарги про
незаконність судового рішення,
порушення норм матеріального та
процесуального права безпідставні, не
ґрунтуються на доказах та матеріалах
справи.

Тому колегія суддів, перевіривши у
межах доводів касаційної скарги
правильність застосування судом
апеляційної інстанції норм
матеріального та процесуального права,
приходить до висновку, що касаційну
скаргу необхідно залишити без
задоволення, а судове рішення - без
змін.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Науково-виробниче підприємство
«Промсофт» залишити без задоволення, а
постанову Харківського апеляційного
адміністративного суду від 20 січня 2011
року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: В.В. Тракало
Я.Л. Іваненко М.І. Мойсюк