Справа № 815/4446/14
Суддя: Гусев О. Г.
Дата ухвалення: 2014-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/4446/14
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2014 року
м.Одеса

Одеський окружний адміністративний
суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Гусева О.Г.,

суддів: Глуханчука О.В.,
Іванова Е.А.

при секретарі: Селімовій О.В.,

за участю: позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача -
Білоконь Н.О.,

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в м. Одесі адміністративну
справу за позовом ОСОБА_1 до Головного
управління ДМС України в Одеській
області про визнання рішення №130 від
21.07.2014 року неправомірним,-

В С Т А Н О В И В:

До суду надійшов позов ОСОБА_1 до
Головного управління ДМС України в
Одеській області про визнання рішення
№130 від 21.07.2014 року неправомірним.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що
прийняте ГУ ДМС в Одеській області
рішення №130 від 21 липня 2014, яким
позивачу відмовлено в наданні статусу
біженця в Україні, є неправомірним та
необґрунтованим, оскільки прийнято без
врахування всіх обставин, що мають
значення для справи. Окрім того, при
прийнятті рішення відповідачем не
вивчено інформацію по країні
походження, яка обґрунтовує
об'єктивність побоювань позивача
стати жертвою переслідувань за
національною належністю.

У судовому засіданні позивач,
посилаючись на обставини викладені у
позовній заяві, підтримав позовні
вимоги у повному обсязі та просив їх
задовольнити.

Представник відповідача у судове
засідання з'явилася, з позовними
вимогами не погодилася, щодо
задоволення позову заперечувала,
посилаючись на доводи викладені у
запереченнях.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення позивача,
представника відповідача, суд
встановив наступні обставини та факти.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, є
громадянином Камеруну, за
національністю - камерун, за
віросповіданням - християнин - католик,
проживав в м. Дуала. Країну походження
позивач покинув 06.07.2010 року, транзитом
через Лагос(Нігерія) -
Стамбул(Туреччина) - в м. Київ (Україна)
прибув 07.07.2010 року.

14.07.2014 року позивач звернувся до
Управління по роботі з іноземцями та
біженцями ГУ ДМС в Одеській області із
заявою про визнання біженцями або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

21.07.2014 року рішенням ГУ ДМС в Одеській
області позивачу відмовлено в
оформленні документів для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

21.07.2014 року за результатами розгляду
особової справи заявника № 2014ОД0161
Управління дійшло до висновку про
доцільність відмовити громадянину
Камеруну ОСОБА_1 в оформленні
документів для вирішення питання щодо
надання статусу біженця, через
відсутність умов передбачених
пунктами 1, 13 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту".

На підставі наказу №130 від 21.07.2014 року
позивачу направлено повідомлення №51
від 21.07.2014 про відмову в оформленні
документів для вирішення питання про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.
Повідомлення отримано позивачем 31.07.2014
року.

На думку суду, така відмова є
обґрунтованою та ґрунтується на законі
з огляду наступного.

Правовідносини, які виникли між
сторонами, регулюються Законом України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту",
відповідно до статті 1 якого біженець -
особа, яка не є громадянином України і
внаслідок цілком обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань, перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутись до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи із змісту частини п'ятої
статті 10 Закону України "Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту" спеціально
уповноважений центральний орган
виконавчої влади у справах міграції
приймає рішення про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, чи про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту на основі
всебічного вивчення і оцінки всіх
документів та матеріалів, що можуть
бути доказом наявності умов для
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Згідно Конвенції про статус біженців
1951 року та статті 1 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту",
поняття "біженець" включає чотири
основні підстави, за наявності яких
особі може бути наданий статус біженця,
це: знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або,
якщо особа не має визначеного
громадянства - за межами країни свого
колишнього місця проживання;
неможливість або побоювання
користуватись захистом країни
походження; наявність цілком
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань; побоювання стати
жертвою переслідувань повинно бути
пов'язано з причинами, які вказані в
Конвенції про статус біженців 1951 року,
а саме расова належність, релігія,
національність (громадянство),
належність до певної соціальної групи,
політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999р.
ратифіковано Угоду між Урядом України
та Управлінням Верховного Комісара ООН
у справах біженців та Протокол про
доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між
Урядом України та Управлінням
Верховного Комісара ООН у справах
біженців. Управлінням Верховного
комісара ООН у справах біженців
ухвалено Керівництво щодо процедур та
критеріїв встановлення статусу
біженців, відповідно до Конвенції 1951
року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992
рік). Зазначене Керівництва встановлює
критерії оцінки при здійсненні
процедур розгляду заяви особи щодо
надання їй статусу біженця.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
не може бути визнана біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту особа, стосовно якої
встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.6 ст.8 Закону рішення про
відмову в оформленні документів для
вирішення питань щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, приймаються за
заявами, які є очевидно
необґрунтованими, тобто якщо у
заявника відсутні умови, зазначені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, а також якщо заяви носять
характер зловживання: якщо заявник з
метою визнання його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, видає себе за іншу особу, а так
само за заявами, поданими особами, яким
було відмовлено у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, у зв'язку з відсутністю
підстав, передбачених для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, встановлених
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, якщо зазначені умови не
змінилися.

У свою чергу, п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону
визначають, що біженець - це особа, яка
не є громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань; особа,
яка потребує додаткового захисту, - це
особа, яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Особа, котра звертається із
клопотанням про надання статусу
біженця в Україні, має обґрунтовано
довести, що саме вона є жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства, належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону до заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
додаються документи, що посвідчують
особу заявника, а також документи та
матеріали, що можуть бути доказом
наявності умов для визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту. У разі якщо у заявника
відсутні документи, що посвідчують
його особу, або такі документи є
фальшивими, він повинен повідомити про
цю обставину в заяві про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, а також викласти
причини виникнення зазначених
обставин.

Практичні рекомендації "Судовий захист
біженців і осіб, що прибули в Україну в
пошуках притулку", видані 2000 року за
допомогою Представництва УВКБ ООН по
справа біженців в Україні і Центра
досліджень проблем міграції,
доповідають: при зверненні до органу
міграційної служби за наданням статусу
біженця в Україні, як доказ необхідно
пред'явити документи або їх копії, що
підтверджують обґрунтованість
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства,
належності до певної соціальної групи
або політичних переконань.
Підтвердженням фактів стати жертвою
переслідувань можуть бути документи
офіційних органів влади, суду,
прокуратури, державної безпеки про
залучення до відповідальності в країні
цивільної належності або держави
постійного місця проживання.

Позивачем до заяви про надання статусу
біженця не надано жодних документів
або матеріалів, що могли б бути доказом
наявності умов для набуття статусу
біженця, ніяких переконливих доказів
про факти погроз, переслідування на
батьківщині, які б слугували причиною
його вимушеного від'їзду з Камеруну,
позивач не надав, та заслуговуючих на
увагу пояснень не навів.

Згідно з приписами статті 11 Закону
України "Про біженців" орган
міграційної служби: реєструє заяву та
подані документи; ознайомлює заявника
або його законного представника під
їхній власний підпис з порядком
прийняття рішення за їхніми заявами,
правами і обов'язками особи, стосовно
якої прийнято рішення про оформлення
документів для вирішення питання щодо
надання статусу біженця; проводить
дактилоскопію особи, стосовно якої
порушено клопотання про надання
статусу біженця; заповнює
реєстраційний листок на особу, яка
звернулася із заявою про надання їй
статусу біженця, та членів її сім'ї, які
не досягли вісімнадцятирічного віку,
або на дитину, розлучену з батьками,
щодо якої заяву про надання їй статусу
біженця подав її законний представник;
заповнює інші необхідні документи;
оформлює особову справу; заносить
отримані відомості до централізованої
інформаційної системи.

Відповідно до абз.1 ст. 12 Закону України
"Про біженців" орган міграційної
служби, який прийняв до розгляду заяву
іноземця чи особи без громадянства про
надання їй статусу біженця, видає
заявникові довідку про подання такої
заяви, яка є підставою для реєстрації в
органі спеціально уповноваженого
центрального органу виконавчої влади з
питань громадянства та реєстрації
фізичних осіб. Протягом п'ятнадцяти
робочих днів з дня реєстрації заяви
орган міграційної служби проводить
співбесіду із заявником, розглядає
відомості, наведені в анкеті, та інші
документи, вимагає додаткові відомості
і приймає рішення про оформлення
документів для вирішення питання щодо
надання статусу біженця або про
відмову в оформленні документів для
вирішення зазначеного питання.

Суд вважає необхідним зазначити, що
"побоювання стати жертвою
переслідувань" складається із
суб'єктивної та об'єктивної сторін.
Суб'єктивна сторона полягає у
наявності в особи "побоювання".
"Побоювання" є оціночним судженням, яке
свідчить про психологічну оцінку
особою ситуації, що склалась навколо
неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної
оцінки особа вирішила покинути країну
і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з
наявністю обґрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними. Факти
обґрунтованості побоювань
переслідування (загальну інформацію в
країні походження біженця) можуть
отримуватись від біженця, та незалежно
від нього - з різних достовірних джерел
інформації, наприклад, з публікацій у
засобах масової інформації, з
повідомлень національних чи
міжнародних неурядових правозахисних
організацій, із звітів Міністерства
закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу
біженця має довести, що його подальше
перебування у країні походження або
повернення до неї реально загрожує
його життю та свободі і така ситуація
склалася внаслідок його
переслідування за ознакою раси,
віросповідання, національності,
громадянства, належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань.

Крім того, Директива Ради
Європейського Союзу "Щодо мінімальних
стандартів для кваліфікації громадян
третіх країн та осіб без громадянства
як біженців або як осіб, що потребують
міжнародного захисту за іншими
причинами, а також суті захисту" від
27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори,
які повинні досліджуватися з
наведеного вище питання: реальна
спроба обґрунтувати заяву; надання
усіх важливих фактів, що були в
розпорядженні заявника та
обґрунтування неможливості надання
інших доказів; зрозумілість,
правдоподібність та несуперечливість
тверджень заявника; заявник подав свою
заяву про міжнародний захист якомога
раніше; встановлено, що заявник
заслуговує на довіру.

Вказані вимоги не були дотримані
позивачем, а саме не наведено
переконливих доводів щодо
відповідності повідомлених фактів
дійсності.

В даному випадку, твердження позивача
про наявність підстав для надання йому
статусу біженця, з огляду на
матеріальний елемент клопотання, є
необґрунтованими.

Згідно з п.п. 99-100 глави 2 Керівництва з
процедур і критеріїв з визначення
статусу біженця УВКБ ООН, під відмовою
в захисті країни громадянської
належності необхідно розуміти, що
особі відмовлено в послугах (тобто
відмова видати національний паспорт,
або і продовжити термін дії, або
відмова в дозволі повернутися на свою
територію).

Вказані факти можуть розглядатися як
відмова в захисті країни громадянської
належності. Термін "не бажає"
відноситься до тих біженців, які
відмовляються прийняти захист уряду
країни своєї громадянської належності.
Його значення розкривається фразою
"внаслідок таких побоювань". Коли особа
бажає скористатись захистом своєї
країни, таке бажання, як правило,
неспівставне з твердженням, що вона
перебуває за межами своєї країни "в
силу цілком обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань". В любому
випадку, якщо приймається захист з боку
своєї країни і немає ніяких підстав для
відмови з причини цілком обґрунтованих
побоювань від цього захисту, дана особа
не потребує міжнародного захисту і не є
біженцем.

Позивач не виявив достатності деталей
і специфіки щодо обставин проживання в
Камеруні. Надана ним інформація при
викладені причин виїзду з країни
громадянської належності є
непослідовною, документів у
підтвердження обґрунтованості
звернення не надав, не довів жодного
суттєвого факту заяви. Твердження
позивача в позові щодо небезпеки, яка
йому загрожує в Камеруні особисто є
безпідставними і не має реального
підґрунтя. Позивач не надав
переконливих доказів щодо його
особистого переслідування в разі
повернення на батьківщину.

Позивач користується захистом країни
своєї громадянської належності, про що
свідчить факт добровільного та
безперешкодного отримання ним
паспорта. Зазначене свідчить про те, що
держава, громадянином якої є позивач,
забезпечує його права як громадянина,
позивач користується захистом органів
офіційної влади, тобто добровільно
прийняв захист від країни своє
громадянської належності, а відтак не
потребує міжнародного захисту та не є
біженцем.

Аналіз матеріалів особової справи з
точки зору оцінки тверджень позивача в
контексті ситуації в країні його
громадянської належності дозволяє
зробити висновок, що позивач не
обґрунтував неможливість повернення
до країни громадянської належності
через індивідуальні побоювання стати
жертвою переслідувань за критеріями
визначеними пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту". З
оцінки ситуації по країні
громадянської належності та аналізу
матеріалів особової справи позивача
випливає, що реальними обставинами
виїзду з Камеруну було не побоювання за
своє життя та необхідність отримання
міжнародного захисту, а пошук країни
кращої для життя.

Враховуючи викладене, суд дійшов
висновку, що доводи позивача є
надуманими, останній не навів фактів та
обставин, які можна розцінювати як
переконливі докази обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
та які впливають на наслідки
прийнятого відповідачем рішення при
розгляді його заяви про надання
статусу біженця. Причини, які позивач
назвав, щоб залишитись в Україні, не
пов'язані з його обґрунтованими
побоюваннями стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань.

Згідно пункту F Керівництва по
процедурам та критеріям визначення
статусу біженця мігрант - це особа, яка
добровільно залишає свою країну, щоб
поселитися в іншому місці, а її дії
мотивуються бажанням змін чи пригод,
сімейними чи іншими причинами
особистого характеру.

На підставі зазначеного, суд вважає, що
відповідачем зроблено обґрунтований
висновок, що за відсутністю підстав, та
з урахуванням розбіжностей в
інформації наданої заявником, дане
звернення розглядається як
зловживання процедурою з метою
легалізації на території України, у
зв'язку із наявністю в країні його
громадської належності сімейних
проблем, пов'язаних із переслідуванням
зі сторони родичів його дівчини. Однак
ця умова не відповідає критеріям
поняття "біженець", а підпадає під
поняття "мігрант", у зв'язку із чим
позивача, згідно з п. 62 Керівництва з
процедур і критеріїв з визначення
статусу біженця УВКБ ООН, необхідно
розглядати як мігранта - особу, яка
добровільно залишає свою країну, щоб
оселитися в іншому місці, а його дії
мотивуються бажанням змін чи пригод,
сімейними чи іншими причинами
особистого характеру.

З огляду на встановлені судом фактичні
обставини та приписи чинного
законодавства, що регулює спірні
правовідносини, суд дійшов висновку, що
рішення Головного управління
Державної міграційної служби України в
Одеській області, яким ОСОБА_1
відмовлено в оформленні документів для
вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, прийнято з
урахуванням та дослідженням всіх
обставин справ і є правомірним.
Наведені позивачем підстави для
надання йому статусу біженця не
впливають на кваліфікацію останніх в
якості критеріїв визначення статусу
біженця у розумінні вимог Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту".

Таким чином, на підставі встановлених
судом фактів, суд приходить висновку
про те, що спірне рішення № 130 від 21.07.2014
року прийнято Головним управлінням
Державної міграційної служби України в
Одеській області в межах компетенції
та у спосіб, що передбачений
законодавством, що регулює спірні
правовідносини, та обґрунтовано, у
зв'язку із чим в задоволенні позовних
вимог слід відмовити.

Згідно з ч.1 ст.69 та ч.1 ст.70 Кодексу
адміністративного судочинства України
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів,
висновків експертів. Належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмету доказування.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
позову.

Відповідно до ст.86 КАС України, суд
оцінює докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

Відповідно до ч.1 ст.9 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

З урахуванням встановлених у судовому
засіданні фактів, судова колегія
прийшла до висновку, що відповідач,
приймаючи рішення про відмову в
наданні статусу біженця в Україні, діяв
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України, позовні вимоги
позивача є необґрунтованими та
задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 86, 159 - 164, 167, 186
КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити у повному обсязі в
задоволенні адміністративного позову
ОСОБА_1 до Головного управління ДМС
України в Одеській області про
визнання рішення №130 від 21.07.2014 року
неправомірним.

Постанову може бути оскаржено до
Одеського апеляційного
адміністративного суду шляхом подачі
апеляційної скарги через суд першої
інстанції протягом десяти днів з дня
отримання її повного тексту.

Головуючий суддя:
О.Г. Гусев

Суддя:
О.В. Глуханчук

Суддя:
Е.А. Іванов

Відмовити у повному обсязі в
задоволенні адміністративного позову
ОСОБА_1 до Головного управління ДМС
України в Одеській області про
визнання рішення №130 від 21.07.2014 року
неправомірним.

Постанову може бути оскаржено до
Одеського апеляційного
адміністративного суду шляхом подачі
апеляційної скарги через суд першої
інстанції протягом десяти днів з дня
отримання її повного тексту.

26 вересня 2014 року.