Справа № 2а-10587/12/2070
Суддя: Бухтіярова І.О.
Дата ухвалення: 2014-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" вересня 2014 р. м. Київ
К/800/28730/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі Бухтіярової І.О., Маринчак Н.Є.,
Приходько І.В.,за участю секретаря
судового засідання Лисюк І.О.,

представника позивача Кізілова О.В.,

представника відповідача Тарана М.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу Західної
міжрайонної державної податкової
інспекції м. Харкова Харківської
області Державної податкової служби

на постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 29.11.2012 року

та ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 23.04.2013 року

у справі № 2а-10587/12/2070

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «АСС - Гофропак» (далі
- позивач, ТОВ «АСС - Гофропак»)

до Західної міжрайонної державної
податкової інспекції м. Харкова
Харківської області Державної
податкової служби (далі - відповідач,
Західна МДПІ м. Харкова)

про скасування податкових
повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИЛА:

ТОВ «АСС - Гофропак» звернулося у
вересні 2012 року до суду з
адміністративним позовом до Західної
МДПІ м. Харкова про скасування
податкових повідомлень-рішень від
23.04.2012 року № , № , № , №
, № .

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 29.11.2012 року,
залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 23.04.2013 року,
позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з рішеннями судів
першої та апеляційної інстанцій,
відповідач подав касаційну скаргу, в
якій просить скасувати рішення судів
попередніх інстанцій та ухвалити нове
рішення, яким відмовити у задоволенні
позову у повному обсязі. Вважає, що
рішення судів першої та апеляційної
інстанцій були прийняті з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи.

Заперечення на касаційну скаргу не
надходили, що не перешкоджає її
розгляду по суті.

Відповідно до частини першої статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому засіданні та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи
касаційної скарги, матеріали справи,
перевіривши правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі, суд касаційної інстанції
дійшов висновку, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що відповідачем
була проведена планова виїзна
перевірка позивача з питань дотримання
вимог податкового законодавства за
період з 01.01.2010 року по 31.12.2011 року,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.01.2010 року по 31.12.2011 року, за
результатами якої складено акт
перевірки № 119/23-304/35070443 від 03.04.2012 року,
згідно з яким встановлено порушення
позивачем: п. 5.1., пп. 5.2.1. п. 5.2. ст. 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств», п. 138.1, пп. 138.1.1 п. 138.1, п. 138.2.
ст. 138, пп. 139.1.9. п. 139.1. ст. 139 Податкового
кодексу України (далі - ПК України); пп.
7.4.1 п. 7.4. ст. 7 Закону України «Про
податок на додану вартість», п. 187.1. ст.
187, п. 189.4. п. 189, ст. 198 ПК України.

На підставі цього акту перевірки були
винесені податкові повідомлення
рішення від 23.04.2012 року:

№ про збільшення суми грошового
зобов'язання за платежем ПДВ у розмірі 3
361 496,50 гривень, у тому числі за основним
платежем - 3 089 582,00 гривні, за штрафними
(фінансовими) санкціями - 271 914,50 гривень;

№ про зменшення суми бюджетного
відшкодування з ПДВ у розмірі 191 130,00
гривень та застосування штрафних
(фінансових) санкцій в розмірі 47 782,50
гривні;

№ про збільшення суми грошового
зобов'язання за платежем штрафна
санкція за порушення законодавства про
патентування в розмірі 3008,00 гривень;

№ про зменшення суми від'ємного
значення суми ПДВ у розмірі 54 820,00
гривень;

№ про збільшення суми грошового
зобов'язання за платежем податок на
прибуток у розмірі 4 063 534,50 гривні, утому
числі за основним платежем - 3 627 920,00
гривень, за штрафними (фінансовими)
санкціями - 435 614,50 гривень.

Перевіркою встановлено відображення
позивачем у податковій звітності
витрат по придбанню сировини для
виробництва гофрованого картону в
складі витрат на придбання (робіт,
послуг) - валових витрат. Між тим,
оскільки на підприємстві позивача
відсутні затверджені належним чином
норми списання відходів (поворотних та
безповоротних), неправомірним на думку
відповідача є віднесення витрат на
придбання матеріалів, які не увійшли до
складу готової продукції, до валових
витрат, а також формування податкового
кредиту.

Суди попередніх інстанцій вирішуючи
спір по суті та задовольняючи позовні
вимоги, з висновками яких погоджується
колегія суддів касаційної інстанції,
виходили з наступних мотивів.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судами попередніх
інстанцій, основним видом діяльності
ТОВ «АСС-Гофропак» у періоді, який
перевірявся, було виробництво та
реалізація гофрованого картону,
паперової та картонної тари.
Виготовлення картонних ящиків
позивачем здійснюється відповідно до
Технічних умов «ГОСТ 10700-97 «Макулатура
паперова та картонна. Технічні умови»,
затверджені директором ТОВ
«АСС-Гофропак».

Судами встановлено, що позивачем по
виробничим процесам виготовлення
картонної та паперової продукції
затверджені технологічні інструкції, а
саме: Типовий технологічний процес
виробництва гофрованого картону від
07.10.2007 року, Технологічний процес
виготовлення крохмального клею від
07.10.2007 року, а також затверджено норми
відходів в процесі виробництва
відповідно до ГОСТ 14.322-83 «Нормування
витрат матеріалів», затвердженого
Постановою Державного комітету СРСР по
стандартам 09.02.1983 року № 713, яким
встановлено загальні правила
нормування витрат матеріалів,
класифікацію та методи розробки норм
витрат матеріалів.

Згідно ГОСТ 14.322-83 нормативи витрат -
максимально допустима планова
кількість сировини, матеріалів на
виробництво одиниці продукції (роботи)
установленої якості в планованих
умовах виробництва. У складі норм
витрат матеріалу слід враховувати:
корисну витрату матеріалу;
технологічні відходи, обумовлені
встановленою технологією виробництва;
втрати матеріалів. До технологічних
відходів матеріалу відносять та його
кількість, яка не упредметнена у
виробі, але витрачена на його
виробництво. Облік технологічних
відходів має бути організований на
кожному підприємстві поряд з
врахуванням первісно використаних
матеріалів. До втрат матеріалів слід
відносити кількість матеріалу, що
безповоротно втрачається в процесі
виготовлення виробу.

Для розробки норм витрат матеріалу
використовується
розрахунково-аналітичний або
дослідний метод. Дослідний метод
розробки норм витрати матеріалів
полягає у визначенні витрат
матеріалів, необхідних для виробництва
виробів, на основі даних вимірів
корисної витрати, технологічних
відходів і втрат, визначуваних в
лабораторних умовах або безпосередньо
в умовах виробництва. При стабільних
організаційно-технічних умовах
виробництва норми витрат матеріалів
можуть не переглядатися тривалий час.

Додержання позивачем встановлених
відповідно до вимог ГОСТ 14.322-83 норм
відходів підтверджується наданими
позивачем та дослідженими судами
розрахунком до норм витрат паперу та
картону для виробництва гофрокартону
від 07.10.2007 року, розрахунком до норм
витрат по ланці фальцесклейки та
упаковки від 07.10.2007 року, розрахунком до
норм витрат крохмального клею для
виробництва гофрокартону, наказом від
31.12.2009 року «Про нормативний склад
продукції на 2010 року», наказом № 1 від
03.01.2009 року «Про оприбуткування
поворотних відходів».

Відповідно до норм Положення
(Стандарту) бухгалтерського обліку 16
«Витрати», затвердженого Наказом
Міністерства фінансів України 31.12.1999
року № 318, виробнича собівартість
складається із прямих матеріальних
витрат, прямих витрат на оплату праці,
інших прямих витрат і
загальновиробничих витрат (змінних і
постійних розподілених).

До складу прямих матеріальних витрат
включається вартість сировини та
основних матеріалів, що утворюють
основу вироблюваної продукції,
купівельних напівфабрикатів та
комплектуючих виробів, допоміжних та
інших матеріалів, які можуть бути
безпосередньо віднесені до
конкретного об'єкта витрат. Прямі
матеріальні витрати зменшуються на
вартість зворотних відходів, отриманих
у процесі виробництва, які оцінюються у
порядку, викладеному в пункті 11 цього
Положення (стандарту).

Виробнича собівартість продукції
зменшується на справедливу вартість
супутньої продукції, яка реалізується,
та вартість супутньої продукції в
оцінці можливого її використання, що
використовується на самому
підприємстві (п. 11 П(С)БО 16).

Тобто, втрати сировини при виробництві
є відходами виробництва. Вартість
таких відходів, що отримані у процесі
виробництва, не враховується у складі
прямих матеріальних витрат, що
формують собівартість виготовлених та
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг.

Проте, якщо у подальшому такі відходи
будуть реалізовуватись, то у
податковому обліку такі операції
будуть відображатись як операції з
реалізації товарів і відповідно
платник податку може визнати витрати у
розмірі справедливої вартості таких
зворотних відходів, сформованої
відповідно до положень (стандартів)
бухгалтерського обліку.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що позивачем відходи
картону, паперу були оприбутковані на
балансі підприємства як актив у складі
запасів за ціною можливої реалізації
0,01 гривень за 1 кг макулатури. Весь об'єм
зворотних відходів за період, що
перевірявся, був реалізований
підприємствам-заготівельникам за
договірними цінами. У зв'язку із
зазначеним, зворотні відходи картонної
основи, що використовуються позивачем
при виготовленні гофрованого картону,
мають бути включені до виробничої
собівартості виготовленої продукції
та відображені у податковому обліку у
складі валових витрат.

Відповідно до п. 5.1 ст. 5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» (чинного на момент
виникнення спірних правовідносин)
валові витрати виробництва та обігу
(далі - валові витрати) - це сума
будь-яких витрат платника податку у
грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних як
компенсація вартості товарів (робіт,
послуг), які придбаваються
(виготовляються) таким платником
податку для їх подальшого використання
у власній господарській діяльності.

Відповідно до пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» до складу валових витрат
відносяться, зокрема, суми будь-яких
витрат, сплачених (нарахованих)
протягом звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці.

Підпунктом 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 цього Закону
встановлено, що не належать до складу
валових витрат будь-які витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Відповідно до п. 138.1 ст. 138 ПК України,
витрати, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування,
складаються із: витрат операційної
діяльності, які визначаються згідно з
пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами 138.10.2
-138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї
статті; інших витрат, визначених згідно
з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6
пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї
статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею
141 цього Кодексу; крім витрат,
визначених у пунктах 138.3 цієї статті та
у статті 139 цього Кодексу.

Згідно п. 138.4 ст. 138 ПК України, витрати,
що формують собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг, визнаються витратами того
звітного періоду, в якому визнано
доходи від реалізації таких товарів,
виконаних робіт, наданих послуг.

Також, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України
встановлено, що не включаються до
складу витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

З наведеного вбачається, що витрати
платника податку ТОВ «АСС-Гофропак»,
понесені на придбання тієї частини
сировини, з якої утворюються
безповоротні відходи, відповідають
визначенню валових витрат згідно пп.
5.2.1 п. 5.2 ст. 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
та правомірно відображена у
податковому обліку в статті «Витрати
на придбання робіт, послуг, крім
визначених у 04.11».

Судами попередніх інстанцій
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що між позивачем
(замовник) та ТОВ «АСС-Харківпласт»
(виконавець) був укладений договір №
ПС-064 від 01.07.2008 року про надання послуг,
відповідно до якого виконавець
зобов'язується виконати
вантажно-розвантажувальні роботи (ВРР).

Реальність вчинення господарських
операцій за цим договором
підтверджується дослідженими судами
копіями актів-приймання передачі
автонавантажувача, заявок на надання
послуг, актів обліку
навантажувально-розвантажувальних
робіт, рахунків-фактур, актів
здачі-приймання робіт (надання послуг),
податкових накладних, копією
банківської виписки.

Судами встановлено, що позивачем
віднесено до складу податкового
кредиту суму податку на додану
вартість у розмірі 71 267,84 гривень, до
складу валових витрат віднесено
витрати на суму 356 339,19 гривень.

Пунктом 1.7 ст. 1 Закону України «Про
податок на додану вартість»
встановлено, що податковий кредит - це
сума, на яку платник податку має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного періоду.

Відповідно до пп. 7.4.1. п. 7.4 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи із
договірної (контрактної) вартості
товарів (послуг), але не вище рівня
звичайних цін, у разі якщо договірна
ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8-1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Згідно із пп. 7.4.5. п. 7.4. ст. 7 цього Закону
не підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з пп. 7.2.6.
п. 7.2. ст. 7).

Вимоги щодо оформлення податкової
накладної передбачено пп. 7.2.1 п. 7.2 ст. 7
Закону України «Про податок на додану
вартість».

З 01.01.2011 року об'єкти, базу та ставки
оподаткування податку на додану
вартість врегульовано ПК України.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 ПК України,
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Згідно п. 201.10 ст. 201 ПК України,
податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

Частиною 2 ст. 9 Закону України «Про
бухгалтерській облік та фінансову
звітність в Україні» передбачено, що
первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Відповідно до п. 2.4, п. 2.5 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, первинні
документи повинні мати такі
обов'язкові реквізити: найменування
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), дата і місце складання, зміст та
обсяг господарської операції, одиниця
виміру господарської операції (у
натуральному та/або вартісному виразі),
посади і прізвища осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення, особистий
чи електронний підпис або інші дані, що
дають змогу ідентифікувати особу, яка
брала участь у здійсненні
господарської операції.

Залежно від характеру операції та
технології обробки даних до первинних
документів можуть бути включені
додаткові реквізити: ідентифікаційний
код підприємства, установи з
Державного реєстру, номер документа,
підстава для здійснення операцій, дані
про документ, що засвідчує
особу-одержувача тощо. Документ має
бути підписаний особисто, а підпис може
бути скріплений печаткою.

Судами попередніх інстанцій при
досліджені первинних документів, а
саме актів-приймання передачі
автонавантажувача, копій заявок на
надання послуг, актів обліку
навантажувально-розвантажувальних
робіт, рахунків-фактур, актів
здачі-приймання робіт (надання послуг),
встановлено, що вони містять
інформацію про замовника та виконавця,
характеристику вантажу, що підлягає
розвантаженню та його приблизний об'єм,
вказують на зміст робіт та одиниці
виміру господарської операції, їх
загальну кількість, вартість кожного
окремого виду наданих послуг за
одиницю виміру та вартість кожного
окремого виду наданих послуг за
фактично наданий обсяг.

Крім того, судами попередніх інстанцій
встановлено, що між ТОВ «АСС»
(довіритель) та ТОВ «АСС-Гофропак»
(повірений) був укладений договір
доручення № 47 від 02.12.2009 року,
відповідно до умов якого повірений
зобов'язується за дорученням
довірителя за винагороду здійснити від
імені та за рахунок довірителя
сукупність правових дій, пов'язаних з
виготовленням технологічного
обладнання: аналога папероробної
машини № 2, виробництва фірми «PAPCEL., a.s»
Чеська республіка та
продольно-різального станка С5П-201-01
виробництва Іжевського заводу важких
папероробних машин, Росія, з
довгостроковим (більше 1 року)
технологічним циклом виробництва. За
виконання послуг за цим договором
довіритель зобов'язується сплатити
повіреному винагороду в розмірі 0,5 %
вартості виконаного. За пунктом 3.1.
договору довіритель зобов'язаний
забезпечити повіреного грошовими
коштами в загальній сумі 20 000 000,00
гривень, необхідними для виконання
доручення протягом 3-х банківських днів
шляхом їх перерахування на поточний
рахунок повіреного за його заявкою.
Відповідно до умов п. 5.1. цей договір
набирає чинності з моменту його
підписання та діє до 31.12.2012 року.

Судами встановлено, що на виконання
умов договору доручення № 47 від 02.12.2009
року ТОВ «АСС-Гофропак» було укладено
попередній контракт № 0372-1-S від 21.06.2010
року з фірмою РAPCEL., a.s Литовел та
попередній договір № 709 від 17.09.2010 року
з ТОВ «Нисса». До матеріалів справи
також позивачем надано копії
технологічної схеми виробництва
обладнання, технологічного паспорту
обладнання та технологічної карти. В
рамках зазначеного договору ТОВ
«АСС-Гофропак» було отримано грошові
кошти на виконання своїх зобов'язань.

Відповідно до п. 187.1 ст. 187 ПК України,
датою виникнення податкових
зобов'язань з постачання
товарів/послуг вважається дата, яка
припадає на податковий період,
протягом якого відбувається будь-яка з
подій, що сталася раніше: а) дата
зарахування коштів від
покупця/замовника на банківський
рахунок платника податку як оплата
товарів/послуг, що підлягають
постачанню, а в разі постачання
товарів/послуг за готівку - дата
оприбуткування коштів у касі платника
податку, а в разі відсутності такої -
дата інкасації готівки у банківській
установі, що обслуговує платника
податку; б) дата відвантаження товарів,
а в разі експорту товарів - дата
оформлення митної декларації, що
засвідчує факт перетинання митного
кордону України, оформлена відповідно
до вимог митного законодавства, а для
послуг - дата оформлення документа, що
засвідчує факт постачання послуг
платником податку.

Проте датою виникнення податкових
зобов'язань виконавця довгострокових
договорів (контрактів) є дата фактичної
передачі виконавцем результатів робіт
за такими договорами (контрактами).

Для цілей цього пункту довгостроковий
договір (контракт) - це будь-який
договір на виготовлення товарів,
виконання робіт, надання послуг з
довготривалим (більше одного року)
технологічним циклом виробництва та
якщо договорами, які укладені на
виробництво таких товарів, виконання
робіт, надання послуг, не передбачено
поетапного їх здавання (п. 187.9 ст. 187 ПК
України).

Судами попередніх інстанцій вірно
зазначено, що оскільки термін дії
договору між позивачем та ТОВ «АСС»
обчислюється з 02.12.2009 року по 31.12.2012
року, а умовами договору не
передбачається поетапне здавання
робіт, то в розумінні приписів п. 187.9. ст.
187 ПК України зазначений договір має
характер довгострокового, що виключає
обов'язок декларування платником
податків зобов'язань з податку на
додану вартість.

Посилання відповідача у касаційній
скарзі на те, що ТОВ «АСС-Гофропак» не
має затверджених належним чином норм
списання відходів, що унеможливлює
віднесення витрат матеріалів під час
виробничого процесу до складу валових,
колегія суддів касаційної інстанції
вважає такими, що висновків судів
попередніх інстанцій не спростовують.

Так, судами попередніх інстанцій
зазначено, що під час перевірки
податковим органом не було встановлено
наявність будь-яких галузевих або
загальнодержавних норм утворення
відходів, які було порушено ТОВ
«АСС-Гофропак». При використанні
обладнання, для якого відсутні
міжгалузеві та галузеві норми
відходів, підприємство може розробити
власні норми в порядку, визначеному
ГОСТ 14.322-83.

Як було встановлено судами попередніх
інстанцій та відповідачем під час
проведення перевірки, зазначені норми
були затверджені керівництвом ТОВ
«АСС-Гофропак» відповідно до ГОСТ 14.322-83
«Нормування витрат матеріалів»,
затвердженого Постановою Державного
комітету СРСР по стандартам 09.02.1983 року
№ 713, яким встановлено загальні правила
нормування витрат матеріалів,
класифікацію та методи розробки норм
витрат матеріалів.

З досліджених судами попередніх
інстанцій складених на виконання
вантажно-розвантажувальних робіт
актів-приймання передачі
автонавантажувача, заявок на надання
послуг, актів обліку
навантажувально-розвантажувальних
робіт, рахунків-фактур, актів
здачі-приймання робіт (надання послуг)
вбачається їх відповідність Закону
України «Про бухгалтерській облік та
фінансову звітність в Україні»,
Положенню про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, оскільки вони
містять достовірну інформацію щодо
змісту операції (назву послуги),
одиниці виміру господарської операції,
вартості кожного окремого виду наданих
послуг за одиницю виміру, обсягу
господарської операції, вартості
кожного окремого виду наданих послуг
за фактично наданий обсяг та
підтверджують факт отриманих послуг
від іншої особи, а також зв'язок
понесених витрат із господарською
діяльністю.

Таким чином, колегія суддів касаційної
інстанції погоджується з висновками
судів попередніх інстанцій про
протиправність винесення відповідачем
спірних податкових повідомлень-рішень.

Отже, доводи касаційної скарги не дають
підстав вважати, що при прийнятті
оскаржуваних рішень судами першої та
апеляційної інстанцій було порушено
норми матеріального та процесуального
права.

Частиною другою статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідно до статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанцій не допустили порушень норм
матеріального та процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

За наведених обставин та з урахуванням
викладеного, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України не
знаходить підстав, які б могли б
призвести до скасування оскаржуваних
рішень.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 160, 167, 220-231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу Західної міжрайонної
державної податкової інспекції м.
Харкова Харківської області Державної
податкової служби - залишити без
задоволення.

Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 29.11.2012 року
та ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 23.04.2013 року
у справі № 2а-10587/12/2070 - залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути
переглянута з підстав, у порядку та в
строки, встановлені статтями 236-238
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя: (підпис) І.О.
Бухтіярова Судді: (підпис) Н.Є.
Маринчак Помічник судді (підпис)
І.В. Приходько З оригіналом згідно
Паніотова В.Г.