Справа № 826/12200/14
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2014-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 вересня 2014 року письмове
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючого судді
Арсірія Р.О. вирішив у порядку
письмового провадження
адміністративну справу
За позовомОСОБА_1 до Відділу державної
виконавчої служби Дніпровського
районного управління юстиції у м. Києві
провизнання протиправною та
скасування постанови
До Окружного адміністративного суду
міста Києва звернулась ОСОБА_1 (надалі -
позивач або ОСОБА_1) з позовом до
Відділу державної виконавчої служби
Дніпровського районного управління
юстиції у м. Києві (надалі - відповідач
або ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві)
про визнання протиправною та
скасування постанови державного
виконавця ВДВС Дніпровського РУЮ у м.
Києві від 23.07.2014 року про накладення
штрафу у розмірі 255,00 грн.
В обґрунтування заявлених позовних
вимог позивач зазначила, що
оскаржувана постанова є протиправною
та підлягає скасуванню, оскільки
жодних перешкод ОСОБА_2 у користуванні
транспортним засобом на виконання
судового рішення вона не чинила, з 2012
року відповідним транспортним засобом
не користується, стягувач ОСОБА_2
обізнаний про місцезнаходження
транспортного засобу та має він нього
комплект ключів, отже у відповідача
були відсутні законні підстави для
винесення оскаржуваної постанови про
Відповідач у судове засідання не
прибув, хоча про дату, час та місце
судового розгляду повідомлений
належним чином, клопотань про розгляд
справи за відсутності уповноваженого
представника чи відкладення розгляду
справи суду не надходило. Заперечень чи
пояснень по суті спору суду не надав.
Відповідно до ч.6 ст. 128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо немає перешкод для
розгляду справи в судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином
повідомленні про дату, час і місце
судового розгляду, суд має право
розглянути справу у письмовому
провадженні у разі відсутності потреби
заслухати свідка чи експерта.
З огляду на наведене та з урахуванням
вимог ст.128 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд дійшов
висновку про доцільність розгляду
справу у письмовому провадженні на
підставі наявних матеріалів справи.
За результатами розгляду документів і
матеріалів поданих позивачем та
наданих пояснень, Окружний
адміністративний суд м. Києва,
Як вбачається з матеріалів справи,
рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 24.04.2014 року у справі №
755/6465/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
витребування майна з чужого
незаконного володіння та усунення
перешкод у користуванні майном, позов
задоволено в частині зобов'язання
ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 у
користуванні транспортним засобом -
автомобілем марки «Chevrolet Lacetti», 2006 року
випуску, двигун НОМЕР_3, кузов № НОМЕР_1,
державний реєстраційний номер НОМЕР_2.

На виконання зазначеного рішення,
Дніпровським районним судом міста
Києва був виданий виконавчий лист, на
підставі якого державним виконавцем
ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві 28.05.2014
року відкрито виконавче провадження ВП
№ 43485321 та надано боржнику - ОСОБА_1
семиденний строк для добровільного
виконання судового рішення. Зазначена
постанова була направлена ОСОБА_1
рекомендованою кореспонденцією з
повідомленням про вручення та вручена
їй особисто 04.06.2014 року, тобто в день
закінчення встановленого строку для
добровільного виконання судового
рішення.

В матеріалах адміністративної
міститься повідомлення позивача від
25.06.2014 року адресоване відповідачу про
те, що спірний транспортний засіб
знаходиться на площадці, де її залишив
ОСОБА_2, він має комплекс ключів від
нього та номерні знаки, а також
наголошується на його можливості
користуватися відповідним
транспортним засобом. Проте відсутні
докази направлення зазначеного
повідомлення адресату, отже не може
бути прийнятий судом до уваги як доказ
у справі.

Не отримавши пояснень позивача,
державним виконавцем було направлено
позивачу вимогу від 02.07.2014 року № 20469,
якою ОСОБА_1 було зобов'язано з'явитись
до державного виконавця 09.07.2014 року о
15:00 год. для надання пояснень щодо
невиконання рішення суду. Зазначена
вимога була направлена ОСОБА_1
рекомендованою кореспонденцією з
повідомленням про вручення та вручена
їй особисто 18.07.2014 року, тобто вже після
того, як минула дата (09.07.2014 року) на яку
їй необхідно було прибути до
державного виконавця для надання
відповідних пояснень.

Згідно доводів позивача, що
підтверджується довідкою з місця
роботи Дарницького трамвайного
ремонтно-експлуатаційного депо КП
«Київпастранс» № 182 від 05.09.2014 року та
копією листка непрацездатності,
виданого КНП Центр первинної
медично-санітарної допомоги
Дніпровського району, серії АГІ № 905108,
у період з 14.06.2014 року по 12.07.2014 року вона
перебувала у щорічній відпустці, а в
період з 11.07.2014 року по 18.07.2014 року вона
перебувала на лікарняному, отже не мала
можливості прибути за вимогою
державного виконавця для надання
пояснень щодо невиконання рішення суду
та, взагалі, у зазначений період
знаходилась за межами м. Києва.

Такі доводи позивача належними та
допустимими доказами відповідачем не
спростовуються, отже приймаються судом
до уваги.

Незважаючи на зазначене, постановою
державного виконавця про привід
боржника через органи внутрішніх справ
від 23.07.2014 року до позивача застосовано
примусовий привід в приміщення ВДВС
Дніпровського РУЮ у м. Києва 01.08.2014 року
на 10:00 год., а також, фактично, одночасно,
не отримавши пояснень позивача, щодо
невиконання рішення суду, відповідачем
винесена оскаржувана постанова від
23.07.2014 року про накладення штрафу за
невиконання рішення суд по виконавчому
листу № 755/6465/14-ц від 21.05.2014 року,
виданому Дніпровським районним судом
м. Києва, якою на позивача накладено
штраф у розмірі 255,00 грн.

В матеріалах справи міститься копія
заяви ОСОБА_2 про те, що позивач
перешкоджає йому у праві користуванні
відповідним транспортним засобом, не
повідомляє його місцезнаходження та не
з'являється за викликами державного
виконавця.

Проте, будь-яких інших доказів, як-то,
актів (довідок) державного виконавця
та/або правоохоронних органів, які б
підтверджували факт перешкоджання
позивачем у користуванні відповідним
транспортним засобом ОСОБА_2,
відповідачем суду не надані, тобто,
фактично, висновок про невиконання
позивачем рішення суду ґрунтується на
суб'єктивних доводах стягувача ОСОБА_2,
що не може прийматися до уваги органом
владних повноважень без відповідної
перевірки.

При цьому, згідно письмових пояснень
позивача, поданих нею 31.07.2014 року до
відповідача, будь-яких перешкод у
користуванні транспортним засобом -
автомобілем марки «Chevrolet Lacetti», 2006 року
випуску, двигун НОМЕР_3, кузов НОМЕР_1,
державний реєстраційний номер НОМЕР_2
вона не чинить, автомобіль знаходиться
на площадці де поставив її ОСОБА_2, який
зняв транспортного засобу номерні
знаки та має комплект ключів від нього;
з приводу транспортного засобу ОСОБА_2
до неї усно чи письмово не звертався,
отже рішення суду виконується.

Суд звертає увагу на те, що зазначені у
поясненні позивача факти не
спростовуються належними та
допустимими доказами відповідача, а
також відсутні докази щодо перевірки
та співставлення доводів обох сторін
виконавчого провадження (божника та
стягувача).

Відповідно до ч.2 ст.82 Закону України
«Про виконавче провадження» божник має
право оскаржувати рішення, дії або
бездіяльність державного виконавця та
інших посадових осіб державної
виконавчої служби виключно в судовому
порядку.

Згідно п.7 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду з розгляду
цивільних та кримінальних справ від
07.02.2014 року № 6 «Про практику розгляду
судами скарг на рішення, дії або
бездіяльність державного виконавця чи
іншої посадової особи державної
виконавчої служби під час виконання
судових рішень у цивільних справах»
справи щодо оскарження постанов
державного виконавця про стягнення
виконавчого збору, витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій і накладенням штрафу,
прийнятих у виконавчих провадженнях
стосовно примусового виконання
судового рішення у цивільній справі,
належать до компетенції
адміністративних судів.

Дослідивши та надавши оцінку наявним у
матеріалах справи письмовим доказам, а
також поясненням позивача, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на безпосередньому,
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому засіданні всіх
обставин справи в їх сукупності, суд
дійшов висновку про обґрунтованість
позовних вимог виходячи з наступного.

Згідно зі ст.6 Конституції України
органи законодавчої, виконавчої та
судової влади здійснюють свої
повноваження у встановлених цією
Конституцією межах та відповідно до
законів України.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів
та інших органів (посадових осіб), що
відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню у разі
невиконання їх у добровільному порядку
визначає Закон України «Про виконавче
провадження» (далі-Закон).

Відповідно до ст.1 Закону, виконавче
провадження як завершальна стадія
судового провадження та примусове
виконання рішень інших органів
(посадових осіб) - це сукупність дій
органів і посадових осіб, визначених у
цьому Законі, що спрямовані на
примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), які
провадяться на підставах, в межах
повноважень та у спосіб, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, прийнятими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню (далі-рішення).

Примусове виконання рішень
покладається на державну виконавчу
службу, яка входить до системи органів
Міністерства юстиції України (ч.1 ст.2
Закону).

Згідно ч.3 ст.5 Закону, невиконання
законних вимог державного виконавця
тягне за собою відповідальність згідно
із законом.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.11 Закону,
державний виконавець зобов'язаний
вживати передбачених цим Законом
заходів примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець зобов'язаний
здійснювати заходи, необхідні для
своєчасного і в повному обсязі
виконання рішення, зазначеного в
документі на примусове виконання
рішення (далі - виконавчий документ), у
спосіб та в порядку, встановленому
виконавчим документом і цим Законом.

При цьому, суд звертає увагу на те, що
виконавчий лист, виданий на виконання
рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 24.04.2014 року у справі №
755/6465/14-ц, за яким відкрито виконавче
провадження від 28.05.2014 року ВП № 43485321 та
в межах якого винесена оскаржувана
постанова, не містить конкретного
способу та порядку виконання
відповідного судового рішення. Проте,
відповідач у встановленому Законом
порядку не звертався до суду із заявою
про роз'яснення змісту зазначеного
судового рішення.

Повноваження державного виконавця
накладати стягнення у вигляді штрафу
на фізичних, юридичних та посадових
осіб у випадках, передбачених законом,
закріплено п.13 ч.3 ст.11 Закону.

Вказані загальні положення, що
регламентують процедуру виконання
судових рішень, конкретизовано у Главі
7 Закону.

Так, згідно ст.75 Закону, після відкриття
виконавчого провадження за виконавчим
документом, що зобов'язує боржника
вчинити певні дії або утриматися від їх
вчинення, державний виконавець
перевіряє виконання рішення не пізніше
ніж на наступний день після закінчення
строку, встановленого частиною другою
статті 25 цього Закону для самостійного
виконання рішення. Якщо рішення
підлягає негайному виконанню, його
виконання перевіряється не пізніше
наступного робочого дня після
відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання зазначених вимог
без поважних причин державний
виконавець накладає на боржника штраф
відповідно до статті 89 цього Закону і
не пізніше п'яти робочих днів з дня його
накладення повторно перевіряє стан
виконання рішення.

Якщо рішення не виконано і виконання
може бути проведено без участі
боржника, державний виконавець
організовує виконання відповідно до
повноважень, наданих йому законом, та
вносить подання (повідомлення)
правоохоронним органам для
притягнення боржника до
відповідальності згідно із законом.
При цьому на боржника повторно
накладається штраф у порядку,
встановленому статтею 89 цього Закону.

У разі, якщо виконати рішення без
участі боржника неможливо, державний
виконавець накладає на боржника штраф
відповідно до статті 89 цього Закону та
вносить подання (повідомлення)
правоохоронним органам для
притягнення боржника до
відповідальності згідно із законом,
після чого виносить постанову про
закінчення виконавчого провадження,
яка затверджується начальником
відділу, якому безпосередньо
підпорядкований державний виконавець,
і повертає виконавчий документ до суду
чи іншого органу (посадової особи), що
його видав.

Згідно ч.1 ст.89 Закону, у разі
невиконання без поважних причин у
встановлений державним виконавцем
строк рішення, що зобов'язує боржника
виконати певні дії, та рішення про
поновлення на роботі державний
виконавець виносить постанову про
накладення штрафу на боржника - фізичну
особу від десяти до двадцяти
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян; на посадових осіб - від
двадцяти до сорока неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян; на
боржника - юридичну особу - від сорока
до шістдесяти неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян та
встановлює новий строк виконання.

Таким чином. Закон чітко визначає умови
притягнення боржників до
відповідальності за невиконання без
поважних причин рішення суду про
зобов'язання виконати певні дії та
поновлення на роботі, без дотримання
яких, зазначені дії не можуть бути
визнані законними.

З аналізу норм вказаного Закону
вбачається, що визначальною умовою
притягнення боржників до
відповідальності за невиконання
рішення суду у вигляді накладення
штрафу є вирішення питання, щодо
наявності вини боржника та поважності
причин невиконання вимог суду.

Такий висновок суду підтверджується і
положенням, викладеним в п.19 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
26.12.2003 року «Про практику розгляду
судами скарг на рішення, дії або
бездіяльність органів і посадових осіб
державної виконавчої служби та
звернень учасників виконавчого
провадження», що суд при розгляді справ
на постанови державного виконавця чи
начальника відповідного відділу
державної виконавчої служби про
накладення штрафів, передбачених
статтями 87, 88 Закону України «Про
виконавче провадження» (у редакції
закону, яка діяла до 09 березня 2011 року),
повинен виходити з того, що вони не є
адміністративним стягненням, а є
санкцією за невиконання зазначених у
цих статтях вимог.

Згідно п.4 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгл5іду цивільних і кримінальних
справ від 07.02.2014 року № 6, при розгляді
скарг на рішення, дії або бездіяльність
державного виконавця чи іншої
посадової особи державної виконавчої
служби суди повинні враховувати, що
Законом про виконавче провадження
передбачено заборону на зловживання
процесуальними правами під час
здійснення виконавчого провадження.
Так, державний виконавець зобов'язаний
вживати передбачені Законом про
виконавче провадження заходи
примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії (частина
перша статті 11), а особи, які беруть
участь у виконавчому провадженні,
зобов'язані сумлінно користуватися
усіма наданими їм правами з метою
забезпечення своєчасного та в повному
обсязі вчинення виконавчих дій
(частина сьома статті 12).

Відповідно до ст.32 Закону, п.1.5.
Інструкції про проведення виконавчих
дій, затвердженої наказом Міністерства
юстиції України від 15.12.1999 року № 74/5,
державний виконавець вживає заходів
примусового виконання, якщо боржник не
виконує добровільно рішення у
встановлений виконавцем строк.

Заходами примусового виконання рішень
є: звернення стягнення на грошові кошти
боржника; звернення стягнення на інші
види майна боржника; звернення
стягнення на заробітну плату
(заробіток), доходи, пенсію, стипендію
боржника; вилучення в боржника й
передача стягувачеві певних предметів,
зазначених у рішенні; відібрання
дитини; інші заходи, передбачені
рішенням.

Доказів вжиття заходів примусового
виконання рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 24.04.2014 року у
справі № 755/6465/14-ц, відповідачем суду не
подано.

Як вже зазначалося раніше, виконавчий
лист, виданий на виконання рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
від 24.04.2014 року у справі № 755/6465/14-ц, за
яким відкрито виконавче провадження
від 28.05.2014 року ВП № 43485321 та в межах
якого винесена оскаржувана постанова,
не містить конкретного способу та
порядку виконання відповідного
судового рішення, що фактично
унеможливлює його виконання. Доказів
на вчинення дій по встановленню
способу виконання судового рішення
відповідачем також суду не надано.

Згідно доводів позивача, які були
доведені до відома державного
виконавця та не спростовуються
належними та допустимими доказами,
будь-яких перешкод у користуванні
відповідним транспортним засобом вона
не чинить, автомобіль знаходиться на
площадці де поставив її ОСОБА_2, який
зняв транспортного засобу номерні
знаки та має комплект ключів від нього;
з приводу транспортного засобу ОСОБА_2
до неї усно чи письмово не звертався,
отже рішення суду виконується.

Будь-яких інших доказів, як-то, актів
(довідок) державного виконавця та/або
правоохоронних органів, які б
підтверджували факт перешкоджання
позивачем у користуванні відповідним
транспортним засобом ОСОБА_2,
відповідачем суду не надані, тобто,
фактично, висновок про невиконання
позивачем рішення суду ґрунтується на
суб'єктивних доводах стягувача ОСОБА_2,
що не може мати місця за правилами
діючого законодавства України.

Таким чином, встановлені судом
обставини свідчать про здійснення
позивачем заходів щодо виконання
судового рішення шляхом не
перешкоджання ОСОБА_2 у користуванні
відповідним транспортним засобом, що
виключає можливість констатації факту
невиконання боржником (позивачем)
рішення суду та вимог державного
виконавця без поважних причин.

Відповідно до ч.1 ст.9 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого вирішує справи відповідно до
Конституції України та законів
України, а також міжнародних договорів,
згода на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України. Суд
застосовує інші нормативно-правові
акти, прийняті відповідним органом на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно ч.1, 2 ст.71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідач як суб'єкт владних
повноважень проігнорував покладений
на нього обов'язок щодо доказування з
урахуванням вимог встановлених ч. 2 ст.19
Конституції України та ч.3 статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України.

За таких обставин, Окружний
адміністративний суд міста Києва за
правилами, встановленими ст.86 Кодексу
адміністративного судочинства
України, перевіривши наявні у справі
докази та заслухавши пояснення
позивача, вважає заявлені позовні
вимоги обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню у повному
обсязі.

Відповідно до ч.1 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства України
якщо судове рішення ухвалене на
користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 69-71, 94, 160-165, 167, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати
постанову Відділу державної
виконавчої служби Дніпровського
районного управління юстиції у м. Києві
від 23.07.2014 року про накладення штрафу у
розмірі 255,00 грн.

Судові витрати в сумі 182,70 грн.
присудити на користь ОСОБА_1 за рахунок
Державного бюджету України.

Покласти на відповідний підрозділ
Державної казначейської служби
України виконання постанови суду в
частині стягнення судових витрат за
рахунок бюджетних асигнувань Відділу
державної виконавчої служби
Дніпровського районного управління
юстиції у м. Києві.

Постанова набирає законної сили в
порядку передбаченому ст.254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена в апеляційному
порядку повністю або частково за
правилами, встановленими ст.ст.185-187
Кодексу адміністративного судочинства
України, шляхом подання через суд
першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя
Р.О. Арсірій