Справа № 2а/2470/3395/11
Суддя: Драчук Т. О.
Дата ухвалення: 2014-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 2а/2470/3395/11
Головуючий у 1-й інстанції: Лелюк О.П.
Суддя-доповідач: Драчук Т. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2014 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Драчук Т. О.

суддів: Залімського І. Г. Полотнянка
Ю.П.

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
Управління Пенсійного фонду України у
м. Чернівцях та Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м. Чернівці на
постанову Чернівецького окружного
адміністративного суду від 26 червня 2014
року у справі за адміністративним
позовом Управління Пенсійного фонду
України в м. Чернівцях до Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м. Чернівці про
стягнення коштів , -

В С Т А Н О В И В :

23.11.2011 року позивач - Управління
Пенсійного фонду України в м. Чернівцях
звернулось до Чернівецького окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України у м. Чернівці про
стягнення коштів.

Постановою Чернівецького окружного
адміністративного суду від 26.06.2014 року
адміністративний позов задоволено
частково.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції позивач звернувся з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати постанову Чернівецького
окружного адміністративного суду від
26.06.2014 року та прийняти нове рішення,
яким задоволити позовні вимоги в
повному обсязі, відповідач, в свою
чергу, звернувся з апеляційною скаргою,
в якій просить скасувати рішення суду
першої інстанції в частині стягнення з
нього коштів на користь позивача.

01.08.2014 року на адресу Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від відповідача надійшла заява із
запереченнями на апеляційну скаргу, в
якій відповідач зауважив, що не
заперечує проти розгляду справи в
порядку письмового провадження.

У зв'язку з неприбуттям жодної з осіб,
які беруть участь у справі в судове
засідання, хоча вони були належним
чином повідомлені про дату час і місце
судового засідання, колегія суддів
вважає за можливе розглянути справу в
порядку письмового провадження,
відповідно до пункту 2 частини 1 статті
197 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши доводи апеляційної скарги
наявними в матеріалах справи
письмовими доказами, колегія суддів
вважає, що в задоволенні апеляційної
скарги необхідно відмовити з наступних
підстав.

Як досліджено з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
Управлінням Пенсійного фонду України в
м. Чернівцях в період з січня по
вересень 2011 року були підготовлені для
відповідача списки осіб, яким
виплачено пенсії по інвалідності
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання та пенсії у зв'язку з
втратою годувальника, який помер
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання за січень-вересень 2011
року.

Позивачем направлено акти щомісячних
звірок витрат по особових справах
потерпілих, яким виплачено пенсії по
інвалідності внаслідок нещасного
випадку на виробництві або
професійного захворювання та пенсії у
зв'язку з втратою годувальника, який
помер внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання за січень-вересень 2011
року, які підписані позивачем та
відповідачем.

Відповідно до розрахунків коштів,
неприйнятих до відшкодування
відділенням виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в м.Чернівцях
перед управлінням Пенсійного фонду
України в м.Чернівцях за
січень-вересень 2011 року, відповідачем
не прийнято до відшкодування витрати
на виплату та доставку пенсій по
інвалідності внаслідок нещасного
випадку на виробництві або
професійного захворювання, витрати на
виплату та доставку допомоги на
поховання та витрати на виплату та
доставку державної адресної допомоги
на загальну суму 261550 грн 29 коп, з яких:

- пенсія по інвалідності внаслідок
нещасного випадку на виробництві або
професійного захворювання в розмірі
2335,77 грн та витрати на доставку даної
пенсії в сумі 10,71 грн;

- допомога на поховання в розмірі 1528 грн
та витрати на доставку даної допомоги в
сумі 12,07 грн;

- державна адресна допомога в розмірі
256889,36 грн та витрати на доставку такої
допомоги в сумі 774,38 грн.

В акти щомісячних звірок не включені
суми витрат на виплату та доставку
пенсій: ОСОБА_2 на загальну суму 1360,71
грн; ОСОБА_3 на загальну суму 985,77 грн;
витрати на виплату та доставку
допомоги на поховання ОСОБА_4 на
загальну суму 1540,07 грн та витрати на
виплату та доставку державної адресної
допомоги за січень-вересень 2011 року на
загальну суму 256889,36 грн.

Причиною відмови відповідач називає
отримання трудового каліцтва даними
потерпілими на території держав -
учасниць СНД, тобто за межами України.

Оскільки відповідач в добровільному
порядку не відшкодував вказані витрати
позивачу, управління Пенсійного фонду
України в м.Чернівцях звернулось до
суду з даним позовом.

За результатом розгляду справи, суд
першої інстанції, керуючись
положеннями Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» , прийшов до висновку
про наявність підстав для часткового
задоволення позовних вимог.

Даючи правову оцінку спірним
правовідносинам, що виникли між
сторонами та висновкам суду першої
інстанції, колегія суддів враховує
наступне.

Частиною четвертою статті 26 Основ
законодавства України про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування передбачено,
якщо після призначення застрахованій
особі матеріальної допомоги чи надання
соціальних послуг між страховиками
виник спір щодо понесених витрат,
виплата здійснюється страховиком, до
якого звернулася застрахована особа.
При цьому неналежний страховик має
право звернутися до належного
страховика щодо відшкодування
понесених ним витрат.

Враховуючи те, що пенсія по
інвалідності внаслідок нещасного
випадку на виробництві або
професійного захворювання є наслідком
страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного
захворювання, належним страховиком,
тим, хто має надавати застрахованій
особі матеріальну допомогу чи
соціальні послуги, відповідно до
статті 25 Основ, є Фонд соціального
страхування від нещасних випадків.

Пунктом 2 статті 7 Прикінцевих положень
Закону України «Про страхові тарифи на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» встановлено, що Фонд
сплачує страхові виплати та надає
соціальні послуги працівникам (членам
їх сімей), які потерпіли на виробництві
до 1 квітня 2001 року, з того часу, коли
відповідні підприємства передали в
установленому порядку Фонду документи,
що підтверджують право цих працівників
(членів їх сімей) на такі страхові
виплати та соціальні послуги, або коли
таке право встановлено в судовому
порядку.

Потерпілі, документи яких не передані
до Фонду, продовжують отримувати
належні виплати та соціальні послуги
від свого роботодавця, Пенсійного
фонду України та Фонду соціального
страхування України. При цьому кошти,
виплачені потерпілому
страхувальником, зараховуються Фондом
у рахунок його страхових внесків на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, а між страховиками з
інших видів страхування і Фондом у
подальшому відбуваються відповідні
розрахунки.

Частиною другою статті 24 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності»
визначено, якщо після призначення
застрахованій особі матеріальної
допомоги чи надання соціальних послуг
між Фондом соціального страхування від
нещасних випадків і страховиками з
інших видів соціального страхування
виникають спори щодо понесених витрат,
виплата здійснюється страховиком, до
якого звернувся застрахований. При
цьому страховик, до якого звернувся
застрахований, має право звернутися до
відповідного страховика з інших видів
соціального страхування щодо
відшкодування понесених ним витрат.

Відповідно до ч. 2 статті 2 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності»
особи, право яких на отримання
відшкодування шкоди раніше було
встановлено згідно із законодавством
СРСР або законодавством України про
відшкодування шкоди, заподіяної
працівникам внаслідок травмування на
виробництві або професійного
захворювання, пов'язаних з виконанням
ними трудових обов'язків, мають право
на забезпечення по страхуванню від
нещасного випадку відповідно до цього
Закону.

При цьому право на таке забезпечення,
яке встановлено в Україні, не залежить
від того, у якій з колишніх республік
СРСР стався нещасний випадок на
виробництві з застрахованою особою або
виникло професійне захворювання,
пов'язане з виконанням нею трудових
обов'язків.

Відповідно до пункту 3 розділу XI
Прикінцевих положень Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» відшкодування шкоди,
медична, професійна та соціальна
реабілітація провадяться Фондом
соціального страхування від нещасних
випадків, також зазначеним у статті 8
цього Закону особам, які потерпіли до
набрання ним чинності та мали право на
зазначені страхові виплати і соціальні
послуги.

Згідно з абзацу 3 пункту 3 розділу XI
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» встановлено, що уся
заборгованість потерпілим на
виробництві та членам їх сімей, яким до
набрання чинності цим Законом
підприємства, установи та організації
не відшкодували матеріальної і
моральної (немайнової) шкоди,
заподіяної ушкодженням здоров'я,
виплачується цими підприємствами,
установами і організаціями, а в разі їх
ліквідації без правонаступника -
Фондом соціального страхування від
нещасних випадків.

Таким чином, обов'язок Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків відшкодувати потерпілим на
виробництві та членам їх сімей
матеріальну і моральну (немайнову)
шкоду, заподіяну ушкодженням здоров'я,
не залежить від того, чи сплачували
Фонду страхові платежі підприємства,
що ліквідувалися та на яких було
ушкоджено здоров`я потерпілого.

Згідно абзацу 7 пункту 3 розділу XI
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» Фонд соціального
страхування від нещасних випадків є
правонаступником державного,
галузевих та регіональних фондів
охорони праці, передбачених статтею 21
Закону України «Про охорону праці», які
ліквідуються.

Відповідно до статті 1 Угоди про
гарантії прав громадян держав-учасниць
Співдружності Незалежних Держав у
сфері пенсійного забезпечення від 13
березня 1992 року, пенсійне забезпечення
громадян держав-учасниць даної Угоди
та членів їх сімей здійснюється за
законодавством держави, на території
якої вони проживають.

Статтею 3 цієї Угоди встановлено, що всі
витрати, пов'язані зі здійсненням
пенсійного забезпечення за даною
Угодою, несе держава, яка надає
забезпечення.

За змістом цієї норми взаємні
розрахунки між державами можуть
проводитися лише на підставі
двосторонніх договорів.

Таким чином, страховиком, який має
виплачувати пенсію по інвалідності
особі, яка стала інвалідом від
нещасного випадку на виробництві на
території колишніх республік СРСР, а в
разі такої виплати органами Пенсійного
фонду України - відшкодувати
останньому витрати, є Фонд соціального
страхування від нещасних випадків.

Аналізуючи вище викладене, суд
приходить до висновку про
обґрунтованість та наявність правових
підстав для задоволення позовних вимог
в частині стягнення з відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м.Чернівцях на
користь управління Пенсійного фонду
України в м.Чернівцях витрат на виплату
та доставку пенсій по інвалідності
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання на загальну суму 2346,48 грн
за січень-вересень 2011 року, з яких: 2335,77
грн - пенсія, 10,71 грн витрати на її
доставку.

При цьому, що стосується доводів
позивача щодо вимоги про стягнення з
відповідача допомоги на поховання та
витрат на її доставку на загальну суму
1540,07 грн. суд вважає на доцільне
зауважити наступне.

Пунктом 2 частини першої статті 21
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» визначено, що у разі
настання страхового випадку Фонд
соціального страхування від нещасних
випадків зобов'язаний у встановленому
законодавством порядку організувати
поховання померлого, відшкодувати
вартість пов'язаних з цим ритуальних
послуг відповідно до місцевих умов.

Відповідно до частини восьмої статті 34
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» у разі смерті
потерпілого від нещасного випадку або
професійного захворювання витрати на
його поховання несе Фонд соціального
страхування від нещасних випадків
згідно з порядком, визначеним
Кабінетом Міністрів України.

Згідно з абзацом другим частини
дев'ятої статті 34 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» у разі смерті
потерпілого, який одержував страхові
виплати і не працював, розмір
відшкодування шкоди особам, зазначеним
у статті 33 цього Закону, визначається
виходячи із суми щомісячних страхових
виплат і пенсії, які одержував
потерпілий на день його смерті, з
відповідним коригуванням щомісячних
страхових виплат згідно із статтею 29
цього Закону. Причинний зв'язок смерті
потерпілого з одержаним каліцтвом або
іншим ушкодженням здоров'я має
підтверджуватися висновками
відповідних медичних закладів.

Порядок проведення витрат на поховання
у разі смерті потерпілого від
нещасного випадку на виробництві або
професійного захворювання,
затверджений постановою Кабінету
Міністрів України від 11 липня 2001 року
№826, регулює питання відшкодування
Фондом таких витрат страхувальнику або
сім'ї застрахованого, чи іншій особі,
яка здійснювала поховання потерпілого,
на організацію поховання та пов'язаних
з цим ритуальних послуг (надалі -
Порядок №826).

Відповідно до пункту 2 Порядку №826
витрати на поховання провадяться у
разі смерті потерпілого, що настала за
обставин, за яких настає страховий
випадок державного соціального
страхування громадян від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, перелік яких визначено
Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 5 Порядку №826 визначено, що
організація поховання працівника, який
загинув на виробництві або помер у
лікарні під час лікування отриманої на
виробництві травми, проводиться
страхувальником.

Зі змісту частини четвертої статті 26
Основ законодавства України про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування вбачається, якщо
після призначення застрахованій особі
матеріальної допомоги чи надання
соціальних послуг між страховиками
виник спір щодо понесених витрат,
виплата здійснюється страховиком, до
якого звернулася застрахована особа.
При цьому неналежний страховик має
право звернутися до належного
страховика щодо відшкодування
понесених ним витрат.

Таким чином, відповідно до норм Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності», Фонд зобов'язаний
відшкодовувати виплачені іншими
страховиками суми допомоги на
поховання лише тих осіб, які померли
від нещасного випадку на виробництві
або професійного захворювання, тобто
за умови наявності причинного зв'язку
їх смерті з одержаним каліцтвом або
іншим ушкодженням здоров'я.

Дана позиція суду узгоджується з
правовою позицією Верховного Суду
України, висловленою у постанові від 24
квітня 2013 року по справі №21-108а13 та у
постанові від 23 травня 2011 року по
справі №21-48а11.

Окрім цього, слід зазначити, що
процедуру проведення
медико-соціальної експертизи хворим,
що досягли повноліття, потерпілим від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, інвалідам з
метою виявлення ступеня обмеження
життєдіяльності, причини, часу
настання, групи інвалідності, а також
компенсаторно-адаптаційних
можливостей особи, реалізація яких
сприяє медичній,
психолого-педагогічній, професійній,
трудовій, фізкультурно-спортивній,
фізичній, соціальній та психологічній
реабілітації визначено Положенням про
медико-соціальну експертизу,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 03 грудня 2009 року
№1317 (далі - Положення №1317).

Пунктом 4 Положення №1317 передбачено, що
медико-соціальну експертизу проводять
медико-соціальні експертні комісії, з
яких утворюються в установленому
порядку центри (бюро), що належать до
закладів охорони здоров'я при
Міністерстві охорони здоров'я
Автономної Республіки Крим,
управліннях охорони здоров'я обласних,
Київської та Севастопольської міських
держадміністрацій.

Відповідно до п.п. 1 п. 11 Положення №1317
міські, міжрайонні, районні комісії
визначають причини смерті інваліда або
особи, ступінь втрати працездатності
якої визначений комісією у відсотках
на підставі свідоцтва про смерть у
разі, коли законодавством
передбачається надання пільг членам
сім'ї померлого.

Таким чином, на медико-соціальні
експертні комісії покладено обов'язок
встановлення причинного зв'язку смерті
інвалідів з наслідками раніше
отриманого каліцтва чи професійного
захворювання.

Враховуючи наведене, суд першої
інстанції прийшов до вірного висновку
про те, що процедура встановлення факту
причинного зв'язку смерті інвалідів з
наслідками раніше отриманого каліцтва
чи професійним захворювання
здійснюється через орган, на який
законодавчо покладений прямий
обов'язок по встановленню таких фактів.

Однак управлінням Пенсійного фонду
України в м.Чернівцях не було надано
жодного висновку спеціального
медичного закладу про те, що смерть
ОСОБА_4 настала за наслідками
отриманого каліцтва внаслідок
нещасного випадку на виробництві або
професійного захворювання, тобто не
доведено факт встановлення причинного
зв'язку смерті ОСОБА_4 з наслідками
раніше отриманого каліцтва чи
професійного захворювання.

Таким чином, позовні вимоги в
зазначеній вище частині задоволенню не
підлягають.

Окрім цього, необґрунтованими є доводи
позивача щодо вимоги про стягнення з
відповідача витрат на виплату та
доставку державної адресної допомоги
за січень-вересень 2011 року на загальну
суму 256889,36 грн у зв'язку з наступним.

Статтею 21 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» передбачено перелік
соціальних послуг та виплат, які
здійснюються та відшкодовуються
Фондом.

Відповідно до положень цієї статті
передбачено, зокрема, що у разі
настання страхового випадку Фонд
соціального страхування від нещасних
випадків зобов'язаний у встановленому
законодавством порядку своєчасно та в
повному обсязі відшкодовувати шкоду,
заподіяну працівникові внаслідок
ушкодження його здоров'я або в разі
його смерті, виплачуючи йому або
особам, які перебували на його
утриманні: пенсію по інвалідності
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання; пенсію у зв'язку з
втратою годувальника, який помер
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання.

Аналізуючи положення постанови
Кабінету Міністрів України від 26
березня 2008 року № 265 «Деякі питання
пенсійного забезпечення громадян»
(далі - Постанова №265), якою передбачено
надання щомісячної державної адресної
допомоги, можна зробити висновок, що
така допомога як окремий вид
соціальної допомоги не входить до
складу розміру пенсії по інвалідності
та пенсії у зв'язку з втратою
годувальника, який помер внаслідок
нещасного випадку на виробництві або
професійного захворювання.

Пунктом 4 Постанови №265 визначено, що
виплата щомісячної державної адресної
допомоги, передбаченої цією
постановою, здійснюється за рахунок
коштів державного бюджету.

Враховуючи наведені норми суд дійшов
висновку, що адресна допомога як
окремий вид соціальної допомоги не
входить до складу розміру пенсії по
інвалідності та пенсії у зв'язку з
втратою годувальника, який помер
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання.

При цьому, страхування від нещасного
випадку є самостійним видом
загальнообов'язкового державного
соціального страхування, за допомогою
якого здійснюється соціальний захист,
охорона життя та здоров'я громадян у
процесі їх трудової діяльності.

Одним із основних принципів
страхування від нещасного випадку є
цільове використання коштів.
Відповідно до положень статті 46 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності»
передбачено, що кошти на здійснення
страхування від нещасного випадку не
формуються за рахунок Державного
бюджету України, не включаються до його
складу та використовуються виключно за
їх прямим призначенням.

Отже, зважаючи на особливості
фінансування страхування від
нещасного випадку, виключно цільове
використання цих коштів та враховуючи
те, що адресна допомога як окремий вид
соціальної допомоги не входить до
складу розміру пенсії по інвалідності
та пенсії у зв'язку з втратою
годувальника, який помер внаслідок
нещасного випадку на виробництві або
професійного захворювання, суд вважає,
що Фонд не може нести витрати на
виплату державної адресної допомоги.

Зазначена вище позиція суду
узгоджується з правовою позицією
Верховного Суду України, висловленою у
постанові від 05 грудня 2011 року по
справі №21-350а11 та у постанові від 20
червня 2011 року по справі №21-59а11.

Крім цього, пунктом 4 Порядку
відшкодування Фондом соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України Пенсійному фонду
України витрат, пов'язаних з виплатою
пенсій по інвалідності внаслідок
нещасного випадку на виробництві або
професійного захворювання та пенсій у
зв'язку із втратою годувальника, який
помер внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання, затвердженого
постановою правління Пенсійного фонду
України, правління Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України від 04 березня 2003
року №5-4/4, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 16 травня
2003 року за №376/7697 передбачено перелік
виплат, які відшкодовуються Фондом
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України Пенсійному фонду
України.

При цьому, серед вказаного переліку
відсутня щомісячна державна адресна
допомога та витрати по її доставці.

Таким чином, враховуючи викладене,
позовні вимоги про стягнення з
відповідача витрат на виплату та
доставку державної адресної допомоги
за січень-вересень 2011 року на загальну
суму 256889,36 грн не підлягають
задоволенню, про що вірно зазначив суд
першої інстанції.

Відповідно до ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з ч. 3ст. 2 КАС України у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
всім формам дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

З урахуванням вищевикладених норм
чинного законодавства, що регулюють
спірні правовідносини сторін, та
встановлених обставин даної справи,
колегія суддів дійшла висновку про
наявність підстав для часткового
задоволення заявлених позивачем вимог,
про що суд першої інстанції зробив
обгрунтований висновок.

Апелянтами не надано достатніх доказів
в підтвердження доводів апеляційних
скарг, у зв'язку з чим вони задоволенню
не підлягають.

Відповідно до ч.1 ст.200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду -без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції при
ухваленні оскаржуваного рішення
правильно встановив фактичні
обставини справи, дослідив наявні
докази, надав їм належну оцінку, та
прийняв законне і обґрунтоване
рішення, з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
а тому підстави для задоволення вимог
апеляційних скарг відсутні.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206,
212, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України у м. Чернівцях
та Відділення виконавчої дирекції
Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України у м.
Чернівці, - залишити без задоволення, а
постанову Чернівецького окружного
адміністративного суду від 26 червня 2014
року, - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили в
порядку та в строки, передбачені ст. ст.
212, 254 КАС України.

.

Головуючий
Драчук Т. О.

Судді
Залімський І. Г.

Полотнянко Ю.П.