Справа № 809/2596/14
Суддя: Чуприна О.В.
Дата ухвалення: 2014-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

"19" вересня 2014 р.
справа №
809/2596/14

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний
адміністративний суд у складі:

судді Чуприни О.В.

за участю секретаря судового засідання
Драгомирецького І.М.

представника позивача: публічного
акціонерного товариства ''ВіЕс Банк'' -
Виника І.І.,

представника відповідача: Відділу
державної виконавчої служби
Яремчанського міського управління
юстиції Івано-Франківської області -
Маковійчука О.В.,

представника третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору: ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду
адміністративну справу за позовом
публічного акціонерного товариства
''ВіЕс Банк'' до Відділу державної
виконавчої служби Яремчанського
міського управління юстиції
Івано-Франківської області, третя
особа, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору ОСОБА_3, про
зобов'язання до вчинення дій щодо
звільнення майна з-під арешту, -

В С Т А Н О В И В:

Івано-Франківським окружним
адміністративним судом відкрито
провадження за адміністративним
позовом публічного акціонерного
товариства ''ВіЕс Банк'' (надалі по
тексту позивач, ПАТ ''ВіЕс Банк'',
акціонерне товариство) до Відділу
державної виконавчої служби
Яремчанського міського управління
юстиції Івано-Франківської області
(надалі по тексту - відповідача, ВДВС
Яремчанського міського управління
юстиції), третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору
ОСОБА_3, про зобов'язання до вчинення
дій щодо звільнення майна з-під арешту
в межах виконавчого провадження ВП
№33264595.

Заявлені позовні вимоги мотивовано
тим, що відповідач в порушення вимог
статті 19 Закону України ''Про заставу'',
статей 11, 12, 14, 23, 26 Закону України ''Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень'', статті 54 Закону
України ''Про виконавче провадження'' у
виконавчому провадженні ВП №33264595
прийняв 07.07.2012 року і 12.07.2012 року
постанови про накладення арешт на
майно боржника та оголошення заборони
на його відчуження, якими заборонено
відчуження транспортного засобу марки
Mercedes-Benz GL-320 із реєстраційним номером
НОМЕР_1, 2008 року випуску, який належить
на праві приватної власності ОСОБА_3 і з
18.03.2008 року перебуває в заставі
публічного акціонерного товариства
''ВіЕс Банк'' за кредитним договором,
укладено із третьою особою для
придбання зазначеного автомобіля.
Зокрема, всупереч частини 4 статті 54
Закону України ''Про виконавче
провадження'' відповідачем не було
повідомлено ПАТ ''ВіЕс Банк'' про арешт
заставного майна. Крім того, згідно з
частини 3 статті 54 того ж Закону для
задоволення вимог стягувачів, які не є
заставодержателями, стягнення на
заставлене майно боржника може бути
звернуто лише у разі виникнення права
застави після винесення судом рішення
про стягнення з боржника коштів.
Позивач стверджує, що право застави
виникло задовго до винесення судом
рішення про стягнення із третьої особи
заборгованості та накладення арештів
на все рухоме майно боржника - ОСОБА_3 За
таких умов позивач вважає дії
відповідача незаконними при винесенні
постанов. Для захисту порушеного права
просить зобов'язати відповідача
вчинити дії щодо вивільнення з під
арешту спірного автомобіля, оскільки
позивач не може реалізувати право
заставодержателя на задоволення своїх
вимог за рахунок заставного майна.

Представник позивача у судовому
засіданні позовні вимоги підтримав
повністю з підстав викладених у
позовній заяві та додаткових
поясненнях (а.с. 87-90), просив позов
задовольнити.

Представник третьої особа ОСОБА_3,
підтримав позицію позивача та пояснив
суду, що не заперечує про погашення
кредитної заборгованості за рахунок
продажу автомобіля, який готовий
представити у випадку зняття арешту на
транспортний засіб. Відтак, оскільки
сума боргу по кредиту росте, просить
суд розглянути справу та винести
рішення на користь позивача.

Представник відповідача в останньому
судовому засіданні 19.09.2014 року позовні
вимоги не визнав. Пояснив суду, що у
відповідача на виконанні перебуває
виконавчий лист №2-288/2011р., виданий
13.02.2012 року Яремчанським міським судом
Івано-Франківської області, про
стягнення з ОСОБА_3 на користь
публічного акціонерного товариства
''Укрсоцбанк'' заборгованості по
договору кредитної лінії в сумі 1 424 414,95
гривень. У межах даного виконавчого
провадження ВП №33264595 державний
виконавець постановами про арешт майна
боржника та оголошення заборони на
його відчуження від 07.07.2012 року і 12.07.2012
року накладено арешт на все майно, що
належить боржнику. В подальшому, 28.08.2012
року, після з'ясування у органів
внутрішніх справ про наявність в
боржника (ОСОБА_3) на праві власності
транспортних засобів, прийнято
постанову про розшук майна боржника,
серед якого оголошено в розшук
транспортний засіб марки Mercedes-Benz GL-320 із
реєстраційним номером НОМЕР_1, 2008 року
випуску. Всі дії державного виконавця
вчинені у відповідності до вимог
статті 25 і 54 Закону України ''Про
виконавче провадження''. Вважає, що
права ПАТ ''ВіЕс Банк'' у даних спірних
правовідносинах ще не порушені, так як
заставодержатель не провів оцінку
заставного майна і реальних дій на
реалізацію вказаного автомобіля не
вчинив. Представник відповідача
зазначив, що якщо вартість автомобіля є
більшою ніж залишок заборгованості по
кредитному договору, решта коштів від
реалізації такого транспортного
засобу повинна направитись на
погашення заборгованості, яка існує в
ОСОБА_3 перед іншими боржниками, в тому
числі перед публічного акціонерного
товариства ''Укрсоцбанк''. Зазначив, що
Законом України ''Про виконавче
провадження'' не заборонено
реалізовувати майно боржника, яке
перебуває у заставі заставодержателя,
який не є стороною виконавчого
провадження. Відповідачу відомий
обов'язок задоволення в перчу чергу
вимог заставодержателя - позивача,
права якого первинно зареєстровані в
Державному реєстрі обтяжень рухомого
майна. Відтак, вважає дії і постанови
державного виконавця законними.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
позивача, відповідача і третьої особи,
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги та
заперечення про них, дослідивши і
оцінивши зібрані по справі докази, в їх
сукупності, проаналізувавши зміст норм
матеріального права, які врегульовують
спірні правовідносини, суд виходить з
таких підстав та мотивів.

Судом встановлено, що 14.02.2008 року між
відкритим акціонерним товариством
''Електрон Банк'' (правонаступником
якого є публічне акціонерного
товариства ''ВіЕс Банк'') і
ОСОБА_3 укладено кредитний договір
№61-2/27, за яким позивач видав на
поворотній основі третій особі грошові
кошти в сумі 80 000,00 доларів США для
придбання автомобіля Mercedes-Benz GL-320, 2008
року випуску (а.с. 8-11).

В той же день, між ПАТ ''ВіЕс Банк'' і
ОСОБА_3 на забезпечення виконання
кредитного договору укладено договір
застави автотранспорту №591, згідно
якого у заставу передано придбаний за
вказані кошти транспортний засіб марки
Mercedes-Benz GL-320 із реєстраційним номером
НОМЕР_1, 2008 року випуску (том а.с. 12-13).

До Державного реєстру обтяження
рухомого майна на підставі згаданого
договору 18.03.2012 року внесено запис за
№6810811 про приватне обтяження
автомобіля Mercedes-Benz GL-320 із
реєстраційним номером НОМЕР_1, 2008 року
випуску, обтяжувачем майна по якому є
ВАТ ''Електрон Банк'' на підставі
договору застави №591 від 14.02.2008 року
(а.с. 100-101).

Судом також встановлено, що на підставі
виконавчого листа №2-288/2011р., виданого
13.02.2012 року Яремчанським міським судом
Івано-Франківської області, Відділом
державної виконавчої служби
Яремчанського міського управління
юстиції 06.07.2012 року відкрито виконавче
провадження ВП №33264595 про стягнення з
ОСОБА_3 на користь публічного
акціонерного товариства ''Укрсоцбанк''
заборгованості по договору про надання
відновлювальної кредитної лінії
№59-32/350 від 06.09.2007 року в сумі 1 424 414,95
гривень (а.с. 65, 67).

У межах даного виконавчого провадження
ВП №33264595 державний виконавець
постановами про арешт майна боржника
та оголошення заборони на його
відчуження від 07.07.2012 року і 12.07.2012 року
накладено арешт на все майно, що
належить боржнику (а.с. 72, 106).

На підставі даних постанов державного
виконавця 07.07.2012 року і 12.07.2012 року
здійснено запис у Державному реєстрі
обтяжень рухомого майна про арешт
рухомого майна боржника та визначено
об'єкт обтяження: все майно в межах суми
стягнення (а.с. 102-103).

В подальшому, 28.08.2012 року, після
з'ясування у органів внутрішніх справ
про наявність в боржника (ОСОБА_3) на
праві власності трьох транспортних
засобів, прийнято постанову про розшук
майна боржника, серед переліку якого
оголошено в розшук транспортний засіб
марки Mercedes-Benz GL-320 із реєстраційним
номером НОМЕР_1, 2008 року випуску (а.с. 75,
77-78).

Як з'ясовано під час розгляду справи,
державний виконавець відповідача
постанову про накладення арешт від
12.07.2012 року прийняв помилково. У зв'язку
із чим 17.09.2014 року постановою
відповідача в межах виконавчого
провадження ВП №33264595 звільнено майно
боржника (ОСОБА_3) з під арешту,
накладеного постановою від 12.07.2012 року.
Про таку обставину 17.09.2014 року
відповідачем внесений відповідний
запис в Державному реєстрі обтяжень
рухомого майна (а.с. 104-112).

Вважаючи, що накладені постановами
державних виконавців арешти на рухоме
майно ОСОБА_3 порушують право як
кредитора та заставодержателя, ПАТ
''ВіЕс Банк'' звернувся до суду з позовом
про зняття відповідних арештів, так як
згідно пояснень представника позивача
акціонерне товариство не може вчинити
дії щодо задоволення свої майнових
вимог за рахунок предмета застави.

Досліджуючи доводи позивача про
протиправність оскаржуваних постанов
державного виконавця і порушення
їхньою дією права заставодержателя на
задоволення своїх вимог, суд вважає за
необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України
''Про заставу'' в силу застави кредитор
(заставодержатель) має право в разі
невиконання боржником (заставодавцем)
забезпеченого заставою зобов'язання
одержати задоволення з вартості
заставленого майна переважно перед
іншими кредиторами. Застава виникає на
підставі договору, закону або рішення
суду.

Право застави згідно вимог статті 16
вказаного Закону виникає з моменту
укладення договору застави, а в разі,
коли договір підлягає нотаріальному
посвідченню - з моменту нотаріального
посвідчення цього договору, та
припиняється з припиненням
забезпеченого заставою зобов'язання
(стаття 28 Закону України ''Про заставу'').

Згідно положень статті 19 Закону
України ''Про заставу'', за рахунок
заставленого майна заставодержатель
має право задовольнити свої вимоги в
повному обсязі, що визначається на
момент фактичного задоволення,
включаючи проценти, відшкодування
збитків, завданих прострочкою
виконання (а у випадках, передбачених
законом чи договором, - неустойку),
необхідні витрати на утримання
заставленого майна, а також витрати на
здійснення забезпеченої заставою
вимоги, якщо інше не передбачено
договором застави.

Таким чином, у заставодержателя
виникає право на задоволення
забезпечених заставою вимог за рахунок
предмета застави у випадку невиконання
боржником зобов'язання.

Статтею 396 Цивільного кодексу України
визначено, що особа, яка має речове
право на чуже майно, має право на захист
цього права.

Положеннями статті 572 Цивільного
кодексу України передбачено, що в силу
застави кредитор (заставодержатель)
має право у разі невиконання боржником
(заставодавцем) зобов'язання,
забезпеченого заставою, одержати
задоволення за рахунок заставленого
майна переважно перед іншими
кредиторами цього боржника, якщо інше
не встановлено законом.

Статтею 12 Закону України ''Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень'' передбачено, що
на підставі реєстрації встановлюється
пріоритет обтяження, якщо інші
підстави для виникнення пріоритету не
визначені цим Законом.

Задоволення прав чи вимог декількох
обтяжувачів, на користь яких
встановлено обтяження одного й того ж
рухомого майна, здійснюється згідно з
пріоритетом, який визначається в
порядку, встановленому цим Законом.

В силу вимог статті 14 Закону України
''Про забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень'', зареєстроване
обтяження має вищий пріоритет над
незареєстрованими обтяженнями.
Пріоритет зареєстрованих обтяжень
визначається у черговості їх
реєстрації, за винятками,
встановленими цим Законом. Обтяжувачі,
які зареєстрували обтяження одного і
того ж рухомого майна одночасно, мають
рівні права на задоволення своїх вимог.
Обтяжувач з вищим пріоритетом має
переважне право на звернення стягнення
на предмет обтяження.

Із поданого представником позивача
Витягу з Державного реєстру обтяжень
рухомого майна від 04.09.2014 року
встановлено, що під Записом 1 за
обтяжувачем ВАТ ''Електрон Банк''
(правонаступником у спірних відносинах
якого є позивач) на автомобіль Mercedes-Benz
GL-320 із реєстраційним номером НОМЕР_1
зареєстроване приватне обтяження -
застава рухомого майна із забороною
відчуження. Даний Запис 1 є
пріоритетним по відношенню до Записів 3
і 4 - постанов відповідача від 07.07.2012
року і 12.07.2012 року (а.с. 100-103).

Суд вважає, що оскільки позивачем
обтяження майна зареєстроване раніше,
відтак саме він є обтяжувачем з вищим
пріоритетом, а тому має переважне право
на звернення стягнення на предмет
обтяження (автомобіль Mercedes-Benz GL-320 із
реєстраційним номером НОМЕР_1) перед
іншими обтяженням, в тому числі спірним
публічним обтяженням.

Суд також приймає до уваги те, що право
застави на майно третьої особи виникло
у позивача до винесення судом рішення,
на підставі якого відкрито виконавче
провадження та прийнято постанови про
арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження.

Аналізуючи норми матеріального права,
які врегульовують діяльність
державної виконавчої служби щодо
арешту і реалізацій майна боржника, в
тому числі майна обтяженими будь-якими
зобов'язаннями такого боржника, суд
зазначає наступне.

Умови і порядок виконання рішень судів
та інших органів (посадових осіб), що
відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню у разі
невиконання їх у добровільному порядку
визначає Закон України ''Про виконавче
провадження''.

Відповідно до частини 1 статті 11 Закон
України ''Про виконавче провадження''
державний виконавець зобов'язаний
вживати передбачених цим Законом
заходів примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії, а згідно
з частиною 2 цієї ж статті державний
виконавець здійснює заходи, необхідні
для своєчасного і в повному обсязі
виконання рішення, зазначеного в
документі на примусове виконання
рішення (далі - виконавчий документ), у
спосіб та в порядку, встановленому
виконавчим документом і цим Законом.

Згідно пункту 5 частини 3 статті 11
коментованого Закону державний
виконавець у процесі здійснення
виконавчого провадження, серед іншого,
має право накладати арешт на майно
боржника, опечатувати, вилучати,
передавати таке майно на зберігання та
реалізовувати його в установленому
законодавством порядку.

Положеннями частини 1 і пункту 3 частини
2 статті 57 Закону України ''Про
виконавче провадження'' визначено, що
арешт майна боржника застосовується
для забезпечення реального виконання
рішення.

Арешт на майно боржника, серед іншого,
може накладатися державним виконавцем
шляхом винесення постанови про арешт
майна боржника та оголошення заборони
на його відчуження.

Частинами 1 і 2 статті 40 вказаного
Закону визначено, що у разі
необхідності розшуку транспортного
засобу боржника державний виконавець
виносить постанову про такий розшук,
яка є обов'язковою для виконання
органами внутрішніх справ.

Розшук транспортних засобів боржника
здійснюють органи внутрішніх справ, а
розшук боржника - юридичної особи та
іншого майна боржника організовує
державний виконавець.

Згідно частини 1 статті 58 Закон України
''Про виконавче провадження''
визначення вартості майна боржника
проводиться державним виконавцем за
ринковими цінами, що діють на день
визначення вартості майна. Для оцінки
за регульованими цінами, оцінки, серед
іншого, транспортних засобів державний
виконавець залучає суб'єкта оціночної
діяльності - суб'єкта господарювання,
який провадить свою діяльність
відповідно до Закону України ''Про
оцінку майна, майнових прав та
професійну оціночну діяльність в
Україні''.

Відповідно до частин 1 і 2 статті 62
коментованого Закону реалізація
арештованого майна, крім майна,
вилученого з обігу згідно із законом,
та майна, зазначеного в частині восьмій
статті 57 цього Закону, здійснюється
шляхом його продажу на прилюдних
торгах, аукціонах або на комісійних
умовах.

Транспортні засоби реалізуються
виключно на прилюдних торгах
(аукціонах).

За змістом вимог частини 3, 4, 5 і 6 статті
54 Закону України ''Про виконавче
провадження'' для задоволення вимог
стягувачів, які не є
заставодержателями, стягнення на
заставлене майно боржника може бути
звернуто у разі:

- виникнення права застави після
винесення судом рішення про стягнення
з боржника коштів;

- якщо вартість предмета застави
перевищує розмір заборгованості
боржника заставодержателю.

Про звернення стягнення на заставлене
майно для задоволення вимог
стягувачів, які не є
заставодержателями, державний
виконавець повідомляє
заставодержателю не пізніше
наступного дня після накладення арешту
на майно або якщо йому стало відомо, що
арештоване майно боржника перебуває в
заставі, та роз'яснює заставодержателю
право на звернення до суду з позовом
про зняття арешту із заставленого
майна.

Реалізація заставленого майна
здійснюється в порядку, встановленому
цим Законом.

За рахунок коштів, що надійшли від
реалізації заставленого майна,
здійснюються утримання, передбачені
статтею 43 цього Закону, після чого
кошти використовуються для
задоволення вимог заставодержателя. У
разі якщо заставодержатель не є
стягувачем у виконавчому провадженні,
йому виплачуються кошти після
належного підтвердження права на
заставлене майно. У разі задоволення в
повному обсязі вимог заставодержателя
залишок коштів використовується для
задоволення вимог інших стягувачів у
порядку, встановленому цим Законом.

Системний аналіз коментованих
положень Закону вказує не те, що
державний виконавець у процесі
здійснення виконавчого провадження
має право накладати арешт на майно
боржника, оголосити заборону на його
відчуження. За умови, якщо майно -
транспортний засіб, який належить
боржнику, перебуває у заставі як
предмет забезпечення виконання
договірних зобов'язань, державний
виконавець, після накладення арешту на
таке майно, з моменту, коли йому стало
відомо про такі обставини, повідомляє
заставодержателя про накладення арешт
на майно боржника із одночасним
роз'ясненням заставодержателю про його
право на звернення до суду з позовом
про зняття арешту із заставленого
майна.

Для задоволення вимог стягувача, який
не є заставодержателями, стягнення на
заставлене майно боржника може бути
звернуто у разі, якщо вартість предмета
застави перевищує розмір
заборгованості боржника
заставодержателю. Для забезпечення
вирішення питання про вартість
арештованого майна, і достатності її
для задоволення і вимог
заставодержателя і вимог стягувача,
державний виконавець вправі вирішити
питання про розшук транспортних
засобів боржника, після чого вчинити
дії по визначенні вартості такого
майна.

Вказане свідчить про те, що чинним
законодавством не заборонено
державному виконавцю у процесі
здійснення виконавчого провадження
вирішувати питання про арешт, розшук і
звернення стягнення на заставлене
майно, що перебуває у заставі для
задоволення вимог стягувачів, які не є
заставодержателями, втім із
обов'язковим дотриманням вимог статті
54 коментованого Закону, статей 12, 14
Закону України ''Про забезпечення вимог
кредиторів та реєстрацію обтяжень'' і
майнових прав обтяжувача
(заставодержателя) з вищим пріоритетом
переважного право на звернення
стягнення на предмет обтяження, в тому
числі як першого отримувача коштів від
реалізації такого майна.

Отже, законодавчо визначено, що у
випадку, якщо заставодержатель не є
стягувачем у виконавчому провадженні,
лише після задоволення його вимог
залишок коштів використовується для
задоволення вимог інших стягувачів у
порядку, визначеному згаданими вище
Законами.

На вимогу суду представником
публічного акціонерного товариства
''ВіЕс Банк'' подано інформацію про
виконання ОСОБА_3 грошових зобов'язань
за кредитним договором №61-2/27 від 14.02.2008
року, згідно змісту якої станом на
01.09.2014 року заборгованість за кредитом
становить 9 558,61 доларів США (а.с. 91).

У судовому засіданні ні представником
публічного акціонерного товариства
''ВіЕс Банк'', ні представником
відповідача і третьої особи не надано
суду будь-яких доказів на
підтвердження того, що вартість
транспортного засобу Mercedes-Benz GL-320 із
реєстраційним номером НОМЕР_1, 2008 року
випуску, станом на день прийняття
постанов відповідачем і час вирішення
справи по суті, є меншою від залишку не
погашеного кредиту або дорівнює йому, а
також не поглинеться здійсненими
утриманнями, передбаченими статтею 43
Закон України ''Про виконавче
провадження'', що в свою чергу
унеможливлює реалізацію положень
абзацу 2 частини 3 та частини 6 статті 54
коментованого Закону, та вказує на
протиправність постанов про арешт.

В свою чергу, за відсутності у
державного виконавця даних про
вартість автомобіля, ним для
забезпечення виконання виконавчого
листа щодо стягнення із ОСОБА_3
грошових зобов'язань в сумі 1 424 414,00
гривень за виконавчим листом
№2а-288/2011р., накладено арешт на все майно
боржника в межах суми стягнення.
Встановивши про наявність у боржника
на правах власності транспортного
засобу виніс постанову про розшук
такого автомобіля, в тому числі для
визначення вартості автомобіля (його)
оцінки, що забезпечить дотримання
вимог частини 3 і 6 статті 54 Закону
України ''Про виконавче провадження''
при здійсненні стягнення на заставлене
майно боржника (ОСОБА_3) для задоволення
вимог стягувача (публічного
акціонерного товариства ''Укрсоцбанк''),
який не є заставодержателями, і
врахуванням в першу чергу законних
інтересів заставодержателя , яким в
розгляді справи є публічного
акціонерного товариства ''ВіЕс Банк''.

Як вже відмічено судом положення
статті 54 Законом України ''Про
виконавче провадження'' вказують на те,
що у випадку накладення державним
виконавцем арешту і звернення
стягнення на заставлене майно
боржника, яке вже перебуває у заставі,
надає можливість заставодержателю
звернутися до суду з позовом про зняття
арешту із заставного майна.

Тобто із таким позовом може звернутися
виключно заставодержатель, яким у
розгляді даної справи є публічне
акціонерне товариство ''ВіЕс Банк''.

В той же час, системний аналіз
коментованих норм Цивільного кодексу
України, Законів України ''Про заставу'',
''Про забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень'' свідчить, що
звернення стягнення на заставлене
майно є правом, а не обов'язком
заставодержателя.

У спірних відносинах обов'язково
підлягає встановленню обставина
наявність порушеного чи обмеженого
права позивача як заставодержателя
(обтяжувача) на задоволення своїх
майнових вимог шляхом звернення
стягнення за рахунок заставного майна -
транспортного засобу.

За змістом частини 1 статті 24 Закону
України ''Про забезпечення вимог
кредиторів та реєстрацію обтяжень''
звернення стягнення на предмет
забезпечувального обтяження
здійснюється на підставі рішення суду,
виконавчого напису нотаріуса в
порядку, встановленому законом, або в
позасудовому порядку згідно із цим
Законом.

Частиною 1 статті 26 коментованого
Закону обтяжувач має право на власний
розсуд обрати один із таких
позасудових способів звернення
стягнення на предмет
забезпечувального обтяження:

- передача рухомого майна, що є
предметом забезпечувального
обтяження, у власність обтяжувача в
рахунок виконання забезпеченого
обтяженням зобов'язання в порядку,
встановленому цим Законом;

- продаж обтяжувачем предмета
забезпечувального обтяження шляхом
укладення договору купівлі-продажу з
іншою особою-покупцем або на публічних
торгах;

- відступлення обтяжувачу права
задоволення забезпеченої обтяженням
вимоги у разі, якщо предметом
забезпечувального обтяження є право
грошової вимоги;

- переказ обтяжувачу відповідної
грошової суми, у тому числі в порядку
договірного списання, у разі, якщо
предметом забезпечувального обтяження
є гроші або цінні папери.

- реалізація заставленого майна на
підставі виконавчого напису нотаріуса.

Відповідно до частини 3 статті 24,
частини 1 статті 27 Закону України ''Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень'' обтяжувач, який
ініціює звернення стягнення на предмет
забезпечувального обтяження,
зобов'язаний до початку процедури
звернення стягнення зареєструвати в
Державному реєстрі відомості про
звернення стягнення на предмет
обтяження.

Якщо інше не встановлено цим Законом,
обтяжувач, який має намір звернути
стягнення на предмет
забезпечувального обтяження в
позасудовому порядку, зобов'язаний
надіслати боржнику та іншим
обтяжувачам, на користь яких
встановлено зареєстроване обтяження,
письмове повідомлення про порушення
забезпеченого обтяженням зобов'язання.
Повідомлення надсилається одночасно з
реєстрацією в Державному реєстрі
відомостей про звернення стягнення на
предмет забезпечувального обтяження.

Закріплений у частиною 1 статті 11
Кодексу адміністративного судочинства
України (надалі по тексту - КАС України)
принцип змагальності сторін
передбачає, що розгляд і вирішення
справ в адміністративних судах
здійснюється на засадах змагальності
сторін та свободи в наданні ними суду
своїх доказів і у доведенні перед судом
їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 69 КАС
України, доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Згідно положень частини 1 статті 138 КАС
України предметом доказування є
обставини, якими обґрунтовуються
позовні вимоги чи заперечення або які
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропущення строку для
звернення до суду тощо) та які належить
встановити при ухваленні судового
рішення у справі.

За правилами, встановленими частиною 1
статті 71 КАС України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Представник позивача не надав суду
будь-які належні та допустимі докази,
які засвідчують обрання і реальне
застосування одного із способів
звернення стягнення на предмет
забезпечувального обтяження,
визначених частиною 1 статті 24,
частиною 1 статті 26 Закону України ''Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень'', в тому числі не
представлено відповідне письмове
рішення акціонерного товариства чи
його уповноваженої особи, письмове
повідомлення про таку обставину
боржника (ОСОБА_3), документ про оцінку
транспортного засобу, письмові
результати, які засвідчують
застосування одного із способів
звернення стягнення на предмет
забезпечувального обтяження, а також
дані про реєстрацію в Державному
реєстрі відомостей про звернення
стягнення на предмет обтяження.

Таким чином, з матеріалів справи не
вбачається реальне бажання і дії по
реалізації позивачем свого права
звернення стягнення на заставлене
майно згідно положень статей 24-27 Закону
України ''Про забезпечення вимог
кредиторів та реєстрацію обтяжень''.

З огляду на викладене та враховуючи те,
що накладення відповідачем арешту на
майно у виконавчому провадженні не є
актом звернення стягнення на майно, а є
дією спрямованою на забезпечення
можливості звернення стягнення на таке
майно у майбутньому, а також те, що
стягнення коштів за рахунок предмета
застави можливо за наслідками вжиття
відповідних дій щодо звернення
стягнення на предмет застави, яке у
спірних правовідносинах позивачем не
розпочате, до початку процедури
звернення стягнення ПАТ ''ВіЕс Банк'' як
обтяжував не зареєстрував в Державному
реєстрі відомості про звернення
стягнення на предмет обтяження, та те,
що залишок коштів після задоволення
вимог заставодержателя може бути
використаний для задоволення вимог
інших стягувачів, суд приходить до
висновку, що факт накладення арешту на
автомобіль, за встановлених судом
обставин, не порушує на час вирішення
справи по суті переважне право
заставодержателя-позивача на
звернення стягнення на майно, що
перебуває в заставі.

Про звернення стягнення на заставлене
майно для задоволення вимог
стягувачів, які не є
заставодержателями, в силу положень
статті 54 Закону України ''Про виконавче
провадження'' державний виконавець
зобов'язаний повідомити
заставодержателя та роз'яснити
заставодержателю право на звернення до
суду з позовом про звільнення
заставленого майна з-під арешту.

Враховуючи, що станом на час звернення
позивача з даним позовом до суду
останній не реалізував свого права
звернення стягнення на заставлене
майно згідно договору та вимог частина
3 статті 24, частини 1 статті 27 Закону
України ''Про забезпечення вимог
кредиторів та реєстрацію обтяжень'',
суд не вбачає порушення прав позивача,
а також вважає, що здійснення арешту
майна не позбавляє права
заставодержателя на першочергове
задоволення його вимог за рахунок
заставленого майна.

За таких обставин накладення арешту на
майно згідно з постановами ВП №33264595
від 07.07.2012 року і 12.07.2012 року
узгоджується з приписами
вищезазначених законів, є прямим
обов'язком органу виконавчої служби по
вчиненню дій по виконанню судового
рішення.

Позивач не довів при розгляді і
вирішенні справи належними засобами
доказування, що прийняті постанови про
накладення арешту реально
перешкоджають (в минулому чи дійному
часі) вжити заходів щодо встановлення
місця знаходження майна, проведення
його оцінки, вирішення питання про
вжиття заходів щодо обрання одного із
позасудових способів звернення
стягнення на предмет
забезпечувального обтяження,
визначених частиною 1 статті 26 Закону
України ''Про забезпечення вимог
кредиторів та реєстрацію обтяжень''.

З врахуванням вищевикладеного, суд
дійшов висновку, що звернення
стягнення на заставлене майно та
звернення до суду з позовом про
стягнення заборгованості з боржника є
альтернативним правами кредитора, які
він може реалізувати у будь-якому
порядку. При цьому звернення стягнення
на заставлене майно є правом, а не
обов'язком заставодержателя. Оскільки
позивачем як заставодержателем не
надано суду доказів реалізації свого
права шляхом звернення стягнення за
рахунок заставленого майна, суд дійшов
висновку, що права позивача, обтяження
якого має вищий пріоритет над
оспорюваним ним публічним обтяженням,
не порушені, позов про зняття арешту,
враховуючи відсутність оцінки
заставленого майна, є передчасним, у
зв'язку з чим відсутні правові підстави
для зняття арешту із заставленого
транспортного засобу.

Суд відхиляє як безпідставні доводи
представника публічного акціонерного
товариства ''ВіЕс Банк'' про порушення
державним виконавцем частини 3 статті 54
Закону України ''Про виконавче
провадження'' в частині не повідомлення
банку про винесення постанов про
накладення арешту на транспортний
засіб ОСОБА_3, виходячи із наступного.

Згідно змісту листа Відділення
реєстраційно-екзаменаційної роботи
ДАІ з обслуговування м. Яремча,
Надвірнянського та Богородчанського
районів Управління МВС України в
Івано-Франківській області №883 від
07.08.2012 року, адресованого державному
виконавцю, за даними бази АІПС
''Автомобіль'' за ОСОБА_3, серед іншого,
зареєстрований транспортний засіб
марки Mercedes-Benz GL-320 із реєстраційним
номером НОМЕР_1, 2008 року випуску. Даних
про те, що вказаний автомобіль
перебуває у заставі вказаний лист не
містить (а.с. 75).

Законом України ''Про виконавче
провадження'' та іншими
підзаконно-нормативними правовими
актами не визначено обов'язку
державного виконавця при прийнятті
постанови про накладення арешту на все
майно боржника перевіряти в Державному
реєстрі обтяжень рухомого майна
наявність зареєстрованих обтяжень на
майно боржника.

За таких обставин, державний
виконавець не знав і не міг знати, що
спірний транспортний засіб станом на
07.07.2012 року і 12.07.2012 року перебував у
заставі ПАТ ''ВіЕс Банк'' за
договором застави №591 від 14.02.2012 року.

Втім, обґрунтованими є доводи позивача
про те, що з моменту отримання
матеріалів адміністративного позову
відповідач дізнався про наявність
застави на спірний транспортний засіб
і не направив на адресу акціонерного
товариства відповідного письмового
роз'яснення.

Незважаючи на вказане, така
протиправна бездіяльність відповідача
без доведення позивачем неможливості
реалізувати власне право як
заставодержателя на задоволення своїх
майнових вимог за рахунок заставного
майна (транспортного засобу) як
самостійна обставина на час вирішення
даної справи не може бути підставою для
зняття арешту з автомобіля Mercedes-Benz GL-320
із реєстраційним номером НОМЕР_1.

Аналогічна правова позиція викладена
Вищим адміністративним судом Україні в
ухвалі від 20.03.2014 року у справі
№К/800/29357/13 за позовом ТОВ ''Креденс
Фінанс'' до Відділу державної
виконавчої служби Борівського
районного управління юстиції у
Харківській області.

Беручи до уваги наведене вище, суд
прийшов до переконливого висновку про
правомірність дій і постанов
відповідача, вважає позовні вимоги не
обґрунтованими і передчасними, а позов
таким, що не підлягає до задоволення.

На підставі статті 124 Конституції
України, керуючись статтями 158-163, 167, 181
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку. Відповідно до
статті 186 Кодексу адміністративного
судочинства України, апеляційна скарга
на постанову суду першої інстанції
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбаченому
частиною четвертою статті 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Апеляційна скарга подається до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Івано-Франківський окружний
адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили в
порядку та строки встановлені статтею
254 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Складання постанови в повному обсязі
було відкладено на 5 днів. У зв'язку із
вказаним постанова в повному обсязі
виготовлена 24.09.2014 року.

Суддя
/підпис/
Чуприна О.В.