Справа № 818/1809/14
Суддя: Є.Д. Кравченко
Дата ухвалення: 2014-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2014 р.
12:31 Справа № 818/1809/14

Сумський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді - Кравченка Є.Д.,

суддів: Павлічек В.О., Прилипчука О.А.,

за участю секретаря судового засідання
- Шевець Ю.П.,

позивача - ОСОБА_1,

перекладача - ОСОБА_2,

представника відповідача - Нестерова
Д.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду в м. Суми
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до Державної міграційної служби
України, третя особа - Управління
Державної міграційної служби України в
Сумській області про скасування
рішення та зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до
Сумського окружного адміністративного
суду з адміністративним позовом до
Державної міграційної служби України
(далі - відповідач), третя особа -
Управління Державної міграційної
служби України в Сумській області про
скасування рішення від 16.06.2014 № 342-14 та
зобов'язання переглянути рішення про
відмову позивачу у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

Свої позовні вимоги позивач мотивує
тим, що він є громадянином Республіки
Ірак, прибув до України у січні 2014 року.
На даний час він не може повернутися до
Іраку, оскільки там іде громадянська
війна, та через побоювання стати
переслідувань за релігійною ознакою,
яких він може там зазнати та може бути
рекрутованим до лав армії і буде
змушений вбивати мирне населення.
Позивач звернувся до Управління
Державної Міграційної служби України у
Сумській області із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. 04.07.2014
він отримав повідомлення від
Управління Державної Міграційної
служби України у Сумській області від
02.07.2014 № 22 про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту як особі, стосовно
якої встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» відсутні, на
підставі рішення Державної
міграційної служби України від 16.09.2014 №
342-14. На думку позивача, зазначене
рішення Державної міграційної служби
України є необґрунтованим, незаконним
та таким, що підлягає скасуванню,
оскільки органами міграційної служби
України перевірка інформації, яку він
надавав під час звернення із заявою,
проводилась вкрай поверхнево та не
об'єктивно, ситуація у країні його
походження належним чином не
вивчалась.

У судовому засіданні позивач позовні
вимоги підтримав, посилаючись на
обставини, викладені в
адміністративному позові.

Представником ДМС України подано до
суду письмові заперечення проти
позову, в яких відповідач зазначає, що
посилання ОСОБА_1 на небезпеку, що
нібито загрожує йому у разі повернення
до Іраку, є безпідставними; надана
позивачем інформація не дає підстав
кваліфікувати його як особу, яка
потребує додаткового захисту, а тому
рішення Державної міграційної служби
України від 16.09.2014 № 342-14 про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, є
правомірним.

Представник відповідача у судовому
засіданні проти позову заперечував,
просив суд відмовити у його
задоволенні.

Третя особа явку свого представника у
судове засідання не забезпечила, про
дату, час і місце судового розгляду
повідомлена належним чином (а.с. 131).

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши матеріали справи,
оцінивши докази у їх сукупності, суд
дійшов висновку, що адміністративний
позов не підлягає задовленню, виходячи
із наступного.

ОСОБА_1 є громадянином Іраку, що
підтверджується копією паспорту (а.с.
58-59).

21.02.2014 громадянин Іраку ОСОБА_1
звернувся до Управління Державної
Міграційної служби України у Сумській
області із заявою про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, в якій вказав, що
не бажає повертатися до країни його
громадянства, оскільки там іде війна,
та по поверненню до Іраку він повинен
буде вступити до лав армії та приймати
участь у бойових діях проти мирного
населення, що протиречить його
релігіозним переконанням. (а.с. 53).

Відповідно до п. 2 ст. 2, ст.ст. 5, 8 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту", на виконання
наказу МВС України від 07.09.2011 року № 649
УДМСУ в Сумській області наказом від
21.02.2014 № 33 заява ОСОБА_1 була прийнята до
попереднього розгляду (а.с. 60).

Як встановлено судом з матеріалів
особової справи позивача, з ОСОБА_1 була
проведена співбесіда (а.с. 82-84) та 14.03.2014
складено висновок щодо прийняття
рішення про оформлення документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту (а.с. 86-87).

ОСОБА_1 видано довідку про звернення за
захистом в Україні № 0004415
(а.с. 10).

Наказом Управління Державної
Міграційної служби України у Сумській
області від 14.03.2014 № 41 прийнято рішення
про оформлення документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту громадянина Іраку
ОСОБА_1. (а.с. 66).

14.05.2014 Управління Державної
міграційної служби України в Сумській
області складено висновок про відмову
у визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту
громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1, у
зв'язку з відсутністю достовірних
фактів, які свідчили б про обґрунтовані
побоювання стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань, а також загрози
його життю через смертну кару,
катування чи нелюдське або таке, що
принижує гідність, поводження чи
покарання в країні походження та
серйозну особисту загрозу життю особи
з причин недиференційованого насилля в
умовах міжнародного або внутрішнього
збройного конфлікту. (а.с. 75-81).

16.06.2014 Державною міграційною службою
України прийнято рішення про відмову
позивачу у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту № 342-14, оскільки відповідно до
абзацу 4 частини 1 статті 6 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту", стосовно ОСОБА_1
встановлено, що умови, передбачені п.п.
1, 13 частини 1 статті 1 вказаного Закону,
відсутні. (а.с. 85).

Надаючи правову оцінку відносинам, що
виникли між сторонами, суд виходить з
наступного.

Правовідносини з приводу визнання
особи біженцем, або особою, яка
потребує додаткового або тимчасового
захисту, унормовані Законом України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту" №
3671-VI, відповідно до ст.1 під біженцем
розуміється особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань (п. 1 ч. 1
ст. 1); під особою, яка потребує
додаткового захисту, розуміється
особа, яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання (п.13 ч.1 ст.1).

Відповідно до ч. 5 ст. 5 Закону України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
особа, яка на законних підставах
тимчасово перебуває в Україні, і під
час такого перебування в країні її
громадянської належності чи
попереднього постійного проживання
виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи
13 частини першої статті 1 цього Закону,
внаслідок яких вона не може
повернутися до країни свого походження
і має намір бути визнаною біженцем в
Україні або особою, яка потребує
додаткового захисту, повинна
звернутися до відповідного органу
міграційної служби із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, до
закінчення строку перебування на
території України.

Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України № 3671-VI
орган міграційної служби, який прийняв
до розгляду заяву іноземця чи особи без
громадянства про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, видає заявникові довідку про
звернення за захистом в Україні та
реєструє заявника. Протягом
п'ятнадцяти робочих днів з дня
реєстрації заяви орган міграційної
служби проводить співбесіду із
заявником, розглядає відомості,
наведені в заяві, та інші документи,
вимагає додаткові відомості та приймає
рішення про оформлення документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, або про відмову в
оформленні документів для вирішення
зазначеного питання.

Відповідно до п. 7 ст.7 Закону України
„Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту",
до заяви про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, додаються документи, що
посвідчують особу заявника, а також
документи та матеріали, що можуть бути
доказом наявності умов для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту. У разі якщо у
заявника відсутні документи, що
посвідчують його особу, або такі
документи є фальшивими, він повинен
повідомити про цю обставину в заяві про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, а також
викласти причини виникнення
зазначених обставин. Як доказ
необхідно пред'явити документи або їх
копії, що підтверджують
обґрунтованість побоювань стати
жертвою переслідувань за ознаками
раси, віросповідання, національності,
громадянства, належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань. Підтвердженням фактів
стати жертвою переслідування можуть
бути документи офіційних органів
влади, суду, прокуратури, державної
безпеки про залучення до
відповідальності в країні
громадянської належності або країні
постійного проживання.

Згідно із п. 66 Керівництва з процедур і
критеріїв визначення статусу біженця
УВКБ ООН для того, щоб вважитися
біженцем, особа, яка клопоче про
отримання статусу біженця, повинна
вказати переконливу причину, чому вона
особисто побоюється стати жертвою
переслідування, а також повинна надати
свідчення повністю обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за конвенційними ознаками.

Як встановлено судом, на підтвердження
обґрунтованості звернення за захистом
в Україні до УДМСУ в Сумській області
громадянин Іраку ОСОБА_1 інформації та
її документального підтвердження не
надав.

Відповідно до ч. 2 статті 17 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту" особа, стосовно
якої прийнято рішення про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, втрату чи
позбавлення статусу біженця або
додаткового захисту, скасування
рішення про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, а також яка оскаржує
відповідне рішення до центрального
органу виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту, або до суду, до
прийняття рішення за скаргою має права
та обов'язки, передбачені статтею 13
цього Закону.

Згідно із Позицією УВКБ ООН "Про
обов'язки та стандарти доказів у
біженців" 1998 року факти в підтвердження
заяв біженців визначаються шляхом
надання підтвердження або доказів
викладеного. Докази можуть бути як
усні, так і документальні. Загальними
правовими принципами доказового права,
обов'язок доказу покладається на особу,
яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання
статусу біженця заявник повинен
довести достовірність своїх тверджень
і точність фактів, на яких ґрунтується
його заява.

Обов'язок доказування покладається на
заявника, який повинен надавати
правдиві обґрунтування фактів,
викладених у заяві. Це означає, що
заявник повинен переконати посадову
особу органу міграційної служби в
правдивості своїх фактичних тверджень.

Аналізуючи умови, передбачені п. 1 ч. 1
ст. 1 Закону України "Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту", суд зазначає, що
відносно осіб, які мають громадянство
певної країни, до яких відноситься
позивач, цілком обґрунтовані
побоювання стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань визначені як
підстава, по-перше, для перебування
шукача статусу біженця за межами
країни своєї громадянської належності,
а по-друге, для неможливості або
небажання користуватися захистом
країни громадянської належності
внаслідок таких побоювань.

Судом в ході розгляду справи були
досліджені матеріали особової справи
№ 2014 SM 003 громадянина
Іраку ОСОБА_1, копія якої долучена до
матеріалів справи, з яких судом
встановлено наступне.

В ході проведення співбесіди, заявник
про себе повідомив орган міграційної
служби про те, що він народився і
проживав в Іраку в м. Ель-Фаллуджа,
матеріальне становище його родини
добре, мати працює у школі на керівній
посаді, батько - пенсіонер, позивач -
наймолодший в родині, має брата та двох
сестер. З 2001 по 2010 рік навчався у школі в
м. Ель-Фаллуджа, з 2011 по 2013 рік - в
інституті Алгурія в м. Ель-Фаллуджа на
факультеті інформатики та
обслуговування комп'ютерної техніки,
навчання в якому не завершив через
початок бойових дій у місті. Позивач
зазначає, що він є
військовозобов'язаним, але в армії не
служив. Зі слів позивача обов'язковість
проходження військової служби в Іраку
була встановлена в останні 3-4 місяці. У
жовтні 2013 року позивач отримав від
двоюрідного брата запрошення для
в'їзду в Україну, у січні 2014 року прибув
до України.

Підставу для звернення з заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, позивач
обґрунтував неможливістю повернутися
на Батьківщину через військовий
обов'язок та небажання «…вбивати
дітей, жінок та невинних людей…».

Позивач зазначив, що останнім часом у м.
Ель-Фаллуджа терористичні акти не
відбувались.

Надаючи пояснення, щодо причин виїзду
та неможливості повернення до країни
громадянської належності, на
співбесідах позивач зазначив, що:
батьківщину заявник покинув легально,
маючи дозвіл влади країни на виїзд;
безперешкодно отримав паспортний
документ; заявник ніколи не був
причетний до інцидентів із
застосуванням фізичного насильства,
які були б пов'язані з його
національною, релігійною, соціальною
приналежністю, не є членом жодної
політичної партії, визнає себе людиною
аполітичною, до військових організацій
не вступав. Виїзд до України мотивував
бажанням відвідати родичів, які
проживають в Україні.

Аналіз матеріалів ЗМІ по країні
походження громадянина ОСОБА_1 показав,
що в Іраку в провінції Аль-Анбар в м.
Ель-Фаллуджа відбувається не
міжнародний збройний конфлікт,
провладними силами безпеки
здійснюється антитерористична
операція, яка призводить до чисельних
жертв серед населення, порушення
безпеки, а також внутрішнього
переміщення населення, що викликано
військовими діями.

Твердження заявника щодо існування
загрози його життю на батьківщині не є
обґрунтованими. Аналіз матеріалів
справи з урахуванням інформації по
країні походження, індивідуальних
обставин і досвіду заявника, а також
досвіду осіб, що знаходяться в
подібному положенні в країні
походження свідчить, що не існує
розумної можливості того, що саме
заявникові буде причинено шкоду або
неприйнятні страждання у разі його
повернення в країну громадянської
належності.

Зважаючи на значну нестабільність
ситуації в Іраку, необхідно зазначити,
що згідно з п. 164, А, гл. V Керівництва з
процедур та критеріїв визначення
статусу біженців особи, змушені
покинути країну походження в
результаті внутрішніх та міжнародних
озброєних конфліктів, звичайно не
розглядаються як біженці за
визначенням Конвенції 1951 року та
Протоколу 1967 року про статус біженців.
Конвенція не застосовується до
конфліктів між групами, що змагаються,
чи за відсутності ефективного уряду, що
відповідає за здійснення міжнародних
зобов'язань у сфері прав людини.
Загроза життю, безпеці та свободі
внаслідок загально поширеного
насильства чи систематичного
порушення прав людини не є
конвенційною ознакою для визнання
біженцем.

Матеріали справи свідчать про
відсутність будь-якої дискримінації
стосовно позивача. Позивач визначив
себе мусульманином-сунітом, людиною
аполітичною та жодної дискримінації,
погроз та переслідувань за релігійною
чи політичною ознакою ніколи не мав.
Позивач отримав національний паспорт,
здобув повну середню освіту, мав
можливість виїхати за кордон, та має
можливість повернутися в Ірак, але не
бажає цього через військовий
обов'язок.

Твердження заявника щодо поновлення
восени 2013 року обов'язкового призову до
Збройних Сил Іраку в доступній
інформації по країні походження не
знайшли свого підтвердження.

Отже, враховуючи вищезазначене,
повідомлення позивача про побоювання
бути призваним до урядової армії та
вимушеність брати участь у військових
діях проти мирного населення після
повернення до країни громадянської
належності є безпідставними та не
можуть вважатись правдоподібними чи
достовірними.

Позивач не навів фактів недозволеного
поводження ні відносно себе, ні
відносно близьких членів сім'ї.

Позивач ніколи не перебував членом
жодної політичної, релігійної,
військової або громадської
організації. До інцидентів із
застосуванням фізичного насильства,
які були пов'язані з расовою,
національною, релігійною належністю,
політичними поглядами, причетним
ніколи не був.

Можливості переслідування у разі
повернення в Ірак позивач не довів.

Відповідно до п. 65 глави 2 Керівництва з
процедур і критеріїв з визначення
статусу біженця УВКБ ООН,
переслідування відноситься до дій
влади країни заявника. Однак, під час
співбесіди громадянин ОСОБА_1 не навів
жодного випадку його дискримінацій
представниками офіційної влади Іраку,
його розповідь носить загальний
характер і не базується на фактах.

У заяві про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту заявник повинен доказувати
достовірність своїх тверджень і
точність фактів, на яких ґрунтується
його заява. Відповідно до Позиції ООН
"Про обов'язки та стандарти доказів у
заявах біженців" факти в підтвердження
заяв біженців визначаються шляхом
надання підтвердження або доказів
викладеного. Докази можуть бути як усні
так і письмові. Це означає, що заявник
повинен переконати посадову особу
компетентного органу в правдивості
своїх фактичних тверджень.

Аналіз матеріалів справи заявника
свідчить, що він не навів жодних
конкретних фактів про побоювання щодо
нього в країні громадянської
належності. Громадянин Іраку ОСОБА_1 не
навів також будь-якої аргументації
свого побоювання у разі повернення на
батьківщину, які б ґрунтувалися на
реальних подіях, або інших доказів
того, що ці побоювання є обґрунтованими
та відповідають вимогам п.1 чи 13 ч.1 ст. 1
Закону України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту".

Зазначене позивачем у заяві та під час
співбесіди не дає підстав вважати, що
він переслідувався в Іраку, як
конвенційний біженець або була загроза
його життю, безпеці чи свободі. Він не
був причетний до подій, через які б мав
обґрунтований страх утисків,
переслідувань, погроз, дискримінації,
застосування щодо нього смертної кари
або виконання вироку про смертну кару
чи тортур, нелюдського або такого, що
принижує гідність, поводження чи
покарання.

Матеріали справи свідчать про
відсутність несприятливого поводження
через етнічне походження чи
національну ознаку, чи релігійні
переконання, особисто відносно
позивача. Позивач переслідувань,
утисків чи погроз особисто ніколи не
зазнавав, має можливість повернутися
до Іраку, але не бажає цього через те, що
у нього немає бажання стати до лав
армії. Отже, викладені позивачем факти
не розглядаються як обґрунтування
побоювань стати жертвою переслідувань.

Твердження позивача щодо існування
загрози його життю в Іраці не є
обґрунтованими. Матеріали особової
справи свідчать, що
внутрішньополітичний конфлікт не
призвів до будь-яких руйнівних
наслідків у його родині.

Відповідно до п. 45 Керівництва з
процедур і критеріїв визначення
статусу біженців особа, яка клопоче про
отримання статусу біженця, повинна
вказати переконливу причину, чому вона
особисто побоюється стати жертвою
переслідувань. З аналізу матеріалів
справи вбачається, що позивач не виявив
ризику загрози своєму життю та свободі,
не навів достатньої аргументації своїм
побоюванням, або інших доказів того, що
ці побоювання є аргументованими.

Аналіз матеріалів особової справи з
точки зору оцінки тверджень заявника в
контексті ситуації в країні його
громадянської належності дозволяє
зробити висновок, що заявник не
обґрунтував неможливість повернення
до країни громадянської належності
через індивідуальні побоювання стати
жертвою переслідувань за жодним з
критеріїв. З оцінки ситуації по країні
громадянської належності, наданої
заявником на співбесіді, випливає, що
реальними обставинами виїзду з Іраку
було не побоювання за своє життя та
отримання міжнародного захисту, а
пошук країни кращої для життя, адже
заявник мав можливість оформити візу в
Україну, безперешкодно виїхати з Іраку.

Суд вважає, що відсутні обставини, на
підставі яких позивач не може
повернутися до Іраку через серйозну
загрозу життю, фізичній недоторканості
чи свободі внаслідок загального
насилля чи подій, що серйозно порушують
громадський порядок. Надана позивачем
інформація не дає підстав
кваліфікувати його як особу, яка
потребує додаткового захисту. Підстави
для отримання заявником додаткового
захисту в Україні відсутні. Позивач не
тікав від небезпеки, територію Іраку
залишив добровільно, маючи дозвіл
влади країни на виїзд. Він також не
виявив побоювань за жодною з
конвенційних ознак. Можливість
переслідування заявника на території
країни громадянської належності за
будь-якою ознакою відсутня.

Виходячи із змісту статті 8 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту" орган міграційної
служби приймає рішення про надання
статусу біженця або про відмову у
наданні статусу біженця на основі
всебічного вивчення і оцінки всіх
документів та матеріалів, що можуть
бути доказом наявності умов для
набуття статусу біженця, або особи, яка
потребує додаткового або тимчасового
захисту.

Згідно Конвенції про статус біженців
1951 року та статті 1 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
поняття "біженець" включає чотири
основні підстави, за наявності яких
особі може бути наданий статус біженця,
це: знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або,
якщо особа не має визначеного
громадянства - за межами країни свого
колишнього місця проживання;
неможливість або побоювання
користуватись захистом країни
походження; наявність цілком
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань; побоювання стати
жертвою переслідувань повинно бути
пов'язано з причинами, які вказані в
Конвенції про статус біженців 1951 року,
а саме расова належність, релігія,
національність (громадянство),
належність до певної соціальної групи,
політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999 ратифіковано
Угоду між Урядом України та
Управлінням Верховного Комісара ООН у
справах біженців та Протокол про
доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між
Урядом України та Управлінням
Верховного Комісара ООН у справах
біженців. Управлінням Верховного
комісара ООН у справах біженців
ухвалено Керівництво щодо процедур та
критеріїв встановлення статусу
біженців, відповідно до Конвенції 1951
року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992
рік). Зазначене Керівництва встановлює
критерії оцінки при здійсненні
процедур розгляду заяви особи щодо
надання їй статусу біженця.

Позицією ООН "Про обов'язки та
стандарти доказів у заявах біженців"
факти в підтвердження заяв біженців
визначаються шляхом надання
підтвердження або доказів викладеного.
Докази можуть бути як усні, так і
документальні. Заявник повинен
переконати посадову особу
компетентного органу у правдивості
своїх фактичних тверджень.

Згідно п. 66 Керівництва з процедур і
критеріїв з визначення статусу біженця
УВКБ ООН для того, щоб вважатися
біженцем, особа повинна надати
свідчення повністю обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за конвенційними ознаками.

Позивачем до заяви про надання статусу
біженця не надано жодних документів
або матеріалів, що могли б бути доказом
наявності умов для набуття статусу
біженця, ніяких переконливих доказів
про факти переслідування на
Батьківщині, які б слугували причиною
його вимушеного від'їзду із Іраку,
позивач не надав, та заслуговуючих на
увагу пояснень не навів.

Враховуючи викладене, суд дійшов до
висновку, що доводи позивача є
надуманими, останній не навів фактів та
обставин, які можна розцінювати як
переконливі докази обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
та котрі впливають на наслідки
прийнятого відповідачем рішення при
розгляді його заяви про надання
статусу біженця. Причини, які він має,
щоб залишитись в Україні, не пов'язані з
його обґрунтованими побоюваннями
стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідування,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань.

Згідно пункту F Керівництва по
процедурам та критеріям визначення
статусу біженця "мігрант - це особа, яка
добровільно залишає свою країну, щоб
поселитися в іншому місці, а її дії
мотивуються бажанням змін чи пригод,
сімейними чи іншими причинами
особистого характеру".

Згідно із приписами ч. 5 ст. 5 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту" особа, яка на
законних підставах тимчасово
перебуває в Україні, і під час такого
перебування в країні її громадянської
належності чи попереднього постійного
проживання виникли умови, зазначені в
пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, внаслідок яких вона не
може повернутися до країни свого
походження і має намір бути визнаною
біженцем в Україні або особою, яка
потребує додаткового захисту, повинна
звернутися до відповідного органу
міграційної служби із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, до
закінчення строку перебування на
території України.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 статті 7 Закону
оформлення документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, проводиться на підставі заяви
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. Така
заява особисто подається іноземцем чи
особою без громадянства або її
законним представником до органу
міграційної служби в Автономній
Республіці Крим, областях, містах Києві
та Севастополі за місцем тимчасового
перебування заявника. Заявник, якому
виповнилося вісімнадцять років, подає
заяву про визнання біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту, в
якій викладає основні відомості про
себе та обставини, що змусили його
залишити країну походження.

До заяви про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, додаються документи, що
посвідчують особу заявника, а також
документи та матеріали, що можуть бути
доказом наявності умов для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту (ч. 7 ст. 7 Закону).

Рішення про відмову в оформленні
документів для вирішення питань щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
приймаються за заявами, які є очевидно
необґрунтованими, тобто якщо у
заявника відсутні умови, зазначені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, а також якщо заяви носять
характер зловживання: якщо заявник з
метою визнання його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, видає себе за іншу особу, а так
само за заявами, поданими особами, яким
було відмовлено у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, у зв'язку з відсутністю
підстав, передбачених для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, встановлених
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, якщо зазначені умови не
змінилися (ч. 6 ст. 8 Закону).

Відповідно до частини 7 ст. 8 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту" у разі прийняття
рішення про відмову в оформленні
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, орган
міграційної служби протягом трьох
робочих днів з дня його прийняття
надсилає заявнику або його законному
представнику письмове повідомлення з
викладенням причини відмови і
роз'ясненням порядку оскарження такого
рішення.

Крім того, суд вважає необхідним
зазначити, що "побоювання стати жертвою
переслідувань" складається із
суб'єктивної та об'єктивної сторін.
Суб'єктивна сторона полягає у
наявності в особи "побоювання".
"Побоювання" є оціночним судженням, яке
свідчить про психологічну оцінку
особою ситуації, що склалась навколо
неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної
оцінки особа вирішила покинути країну
і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з
наявністю обґрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними. Факти
обґрунтованості побоювань
переслідування (загальну інформацію в
країні походження біженця) можуть
отримуватись від біженця, та незалежно
від нього - з різних достовірних джерел
інформації, наприклад, з публікацій у
засобах масової інформації, з
повідомлень національних чи
міжнародних неурядових правозахисних
організацій, із звітів Міністерства
закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу
біженця має довести, що його подальше
перебування у країні походження або
повернення до неї реально загрожує
його життю та свободі і така ситуація
склалася внаслідок його
переслідування за ознакою раси,
віросповідання, національності,
громадянства, належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань.

Таке цілком обґрунтоване побоювання
повинно існувати під час звернення та
вирішення питання про надання статусу
біженця, незалежно від того, хто є
суб'єктом переслідування, - державні
органи чи ні. Підпункт 2 пункту "A" статті
1 Конвенції про статус біженців 1951 року
не зазначає, що такі дії повинні бути
здійсненими державною владою. Тобто
таке переслідування може бути
результатом діяльності осіб, які не
контролюються органами державної
влади і від яких держава не в змозі
захистити громадян та інших осіб, що
перебувають на її території.

Крім того, Директива Ради
Європейського Союзу "Щодо мінімальних
стандартів для кваліфікації громадян
третіх країн та осіб без громадянства
як біженців або як осіб, що потребують
міжнародного захисту за іншими
причинами, а також суті захисту" від
27.04.2004р. №8043/04 містить наступні фактори,
які повинні досліджуватися з
наведеного вище питання: реальна
спроба обґрунтувати заяву; надання
усіх важливих фактів, що були в
розпорядженні заявника та
обґрунтування неможливості надання
інших доказів; зрозумілість,
правдоподібність та несуперечливість
тверджень заявника; заявник подав свою
заяву про міжнародний захист якомога
раніше; встановлено, що заявник
заслуговує на довіру.

Також, пунктами 99-100 глави другої
Керівництва з процедур і критеріїв з
визначення статусу біженця УВКБ ООН
встановлено, що під відмовою в захисті
країни громадянської належності
необхідно розуміти, що особі
відмовлено в послугах по видачі
національного паспорту, продовженні
терміну його дії, відмовлено в наданні
дозволу повернутися на свою територію.
Вказані факти можна розцінювати як
відмова в захисті країни громадянської
належності. Але, якщо захист з боку
своєї країни приймається і немає
підстав для відмови з причин цілком
обґрунтованих побоювань від цього
захисту, дана особа не потребує
міжнародного захисту і не є біженцем.

Як встановлено судом, позивачем не було
надано до Управління міграційної
служби в Сумській області достовірних
доказів та аргументованих пояснень про
факти переслідування в Іраці та
доводів щодо відмови країни його
громадянської належності захищати
його права від дискримінації,
переслідувань. Крім того, під час
розгляду справи судом позивачем також
не повідомлено фактів та не надано
доказів в обґрунтування наявних
побоювань переслідувань або
дискримінації, доказів того, що він
потребує захисту. Також, слід
зазначити, що позивач покинув країну
свого походження легально, без
будь-яких перешкод з боку як державних
органів, так і недержавних угрупувань
за особистим паспортом.

Абзацом 4 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
встановлено, що особа стосовно якої
встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, відсутні не може бути
визнана біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Частиною 6 ст.8 "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту" передбачено, що
рішення про відмову в оформленні
документів для вирішення питань щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
приймаються за заявами, які є очевидно
необґрунтованими, тобто якщо у
заявника відсутні умови, зазначені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, а також якщо заяви носять
характер зловживання: якщо заявник з
метою визнання його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, видає себе за іншу особу, а так
само за заявами, поданими особами, яким
було відмовлено у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, у зв'язку з відсутністю
підстав, передбачених для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, встановлених
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, якщо зазначені умови не
змінилися.

Доказів наявності підстав,
встановлених пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
для визнання його біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту
позивач суду не надав.

Таким чином на підставі
вищевикладеного, суд не прийняв до
уваги пояснення позивача в
обґрунтування позовних вимог про його
небажання проходити військову службу.
Позивач ні в Управлінні, ні в
судовому засіданні не зміг надати
належних та достовірних доказів, що він
є особою, яка переслідується та своїх
побоювань, або інших доказів того, що ці
побоювання є аргументованими.

При таких обставинах, суд вважає, що
заява, яку подав ОСОБА_1 до органів
міграції, не викликає довіри, а дійсною
причиною звернення до відповідача з
заявою є спроба легалізувати своє
перебування на Україні.

Інших обставин та фактів, які б
доводили ґрунтовність заяви про
надання статусу біженця позивач не
навів та судом в ході розгляду справи
не встановлено.

З урахуванням встановлених у судовому
засіданні фактів, суд дійшов висновку,
що при розгляді заяви ОСОБА_1 про
надання йому статусу біженця або
особою, яка потребує додаткового
захисту в Україні, відповідачем
виконано усі дії, передбачені
законодавством для встановлення
інформації про заявника та обставин,
які стали підставою для звернення із
заявою про набуття статусу біженця чи
особи, яка потребує додаткового або
тимчасового захисту.

Враховуючи викладене, суд дійшов
висновку про те, що доводи позивача не є
обґрунтованими, останній не навів
фактів та обставин, які можна
розцінювати як переконливі докази
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань та котрі впливають на
наслідки прийнятого відповідачем
рішення при розгляді його заяви.

З урахуванням викладеного, суд
приходить до висновку, що відповідач
при прийнятті рішення від 16.06.2014 № 342-14
діяв на підставі, в межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Зазначене рішення Державної
міграційної служби України про відмову
у визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту гр. Іраку
ОСОБА_1 прийнято згідно з вимогами
діючого законодавства, прийнято на
підставі повного і всебічного вивчення
обставин особової справи позивача та в
межах компетенції відповідача, отже
позовні вимоги про його скасування не
підлягають задоволенню.

Позовна вимога про зобов'язання
Державної міграційної служби України
переглянути рішення про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, є
похідною від вимоги про скасування
рішення, а тому, також, не підлягає
задоволенню.

Таким чином, суд приходить до висновку
про необґрунтованість позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 86, 94, 98, 158-163, 167, 186, 254 КАС
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_1 до Державної міграційної
служби України, третя особа -
Управління Державної міграційної
служби України в Сумській області про
скасування рішення та зобов'язання
вчинити дії - відмовити.

Постанова може бути оскаржена до
Харківського апеляційного
адміністративного суду через Сумський
окружний адміністративний суд шляхом
подачі апеляційної скарги на постанову
суду протягом десяти днів з дня
отримання копії повного тексту
постанови.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги. У разі подання апеляційної
скарги постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після закінчення
апеляційного розгляду справи.

Головуючий суддя (підпис)
Є.Д. Кравченко

Суддя
(підпис) В.О. Павлічек

Суддя
(підпис) О.А.
Прилипчук

З оригіналом згідно

Суддя
Є.Д. Кравченко

Повний текст постанови складений
та підписаний 19.09.2014.