Справа № 826/3592/14
Суддя: Шрамко Ю.Т.
Дата ухвалення: 2014-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

25 липня 2014 року 15:44 № 826/3592/14

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі колегії суддів:
головуючого судді Шрамко Ю.Т. , суддів
Костенка Д.А. , Іщука І.О., розглянувши в
порядку письмового провадження
адміністративну справу

за позовом Міністерства охорони
здоров'я України до Заступника
начальника відділу державного
контролю з питань праці Маляренко А.В.,
Державної інспекції України з питань
праці третя особаОСОБА_2провизнання
протиправним та скасування акту
перевірки і припису В С Т А Н О В И В:

Міністерство охорони здоров'я України,
(далі - позивач), звернулось до
Окружного адміністративного суду
міста Києва з позовом до Заступника
начальника відділу державного
контролю з питань праці Маляренко А.В.,
(далі - відповідач - 1), Державної
інспекції України з питань праці, (далі
- відповідач - 2), третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору ОСОБА_2, в якому просить суд:

- визнати протиправним та
скасувати акт перевірки додержання
суб'єктами господарювання
законодавства про працю та
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування № 28-26-24/02/08;

- визнати протиправним та
скасувати припис Державної інспекції
України з питань праці від 14.02.2014 №
28-26-24/02/08-04.

Ухвалою суду від 24.03.2014 відкрито
провадження та призначено справу до
розгляду в попередньому судовому
засіданні.

Ухвалою суду від 16.04.2014 закінчено
підготовче провадження та призначено
справу до судового розгляду в судовому
засіданні.

Під час розгляду справи представник
позивача позовні вимоги підтримав в
повному обсязі та просив суд їх
задовольнити з огляду на доводи,
викладені в позовній заяві.

Відповідачі проти позову заперечували,
про що подали відповідні письмові
заперечення, в яких просили суд в
позові відмовити в силу того, що діяли
на підставі та у спосіб, визначені
законодавством України та не порушили
прав чи інтересів позивача.

Третя особа позовні вимоги також
підтримала та просила суд їх
задовольнити.

Справа розглянута в порядку письмового
провадження відповідно до ч. 4 ст. 122 КАС
України за клопотанням сторін про
розгляд справи за їх відсутності в
порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, Окружний
адміністративний суд міста Києва
встановив наступне.

14 лютого 2014 відповідачем на підставі
акту перевірки № 28-26-24/02/08 винесено
припис № 28-26-24/02/08-04, яким позивача за
порушення ст. 80 Кодексу законів про
працю України зобов'язано забезпечити
виконання зазначеної статті Кодексу у
строк до 14.03.2014.

Як вбачається з матеріалів справи,
підставою для винесення припису стали
наступні обставини.

23 жовтня 2013 ОСОБА_2 - третя особа по
справі, звернулась до позивача з
заявою, в якій просила надати їй
невикористану частину щорічної
відпустки з 29.10.2013 терміном на 7
календарних днів з наступним
звільненням останнім днем відпустки за
власним бажанням.

Наказом позивача від 23.10.2013 432-к ОСОБА_2
надано частину щорічної основної
відпустки тривалістю 7 календарних
днів з 29.10.2013 по 04.11.2013 із наступним
звільненням.

В період з 29.10.2013 по 31.10.2013 та в період з
01.11.2013 по 07.12.2013 ОСОБА_2 перебувала у
стані тимчасової непрацездатності, що
підтверджується довідкою міської
лікарні швидкої медичної допомоги № 9688
від 29.10.2013 (а.с. 75 Том І) та листками
непрацездатності: серії АГА № 988205 (а.с.
75 Том І), серії АВО № 485116 (а.с. 24 Том І).

В даному випадку позивач наголошує на
тому, що Міністерство охорони здоров'я
України не було обізнано з фактом
тимчасової непрацездатності ОСОБА_2,
внаслідок чого не могло виконати
вимоги ст. 80 Кодексу законів про працю
України.

Однак, такі твердженнями позивача є
необґрунтованими, адже відповідно до
протоколу засідання комісії із
соціального страхування апарату МОЗ
України № 14 від 01.11.2013, комісією із
соціального страхування апарату МОЗ
України було розглянуто листок
непрацездатності серії АГА № 988205,
виданий ОСОБА_2 та призначено останній
матеріальну допомогу з тимчасової
непрацездатності.

В подальшому Комісією з соціального
страхування МОЗ України було
розглянуто листок непрацездатності
ОСОБА_2 серії АВО № 485116 та також
призначено ОСОБА_2 матеріальну
допомогу з тимчасової втрати
працездатності в розмірі 100% за період з
01.11.2013 по 07.12.2013 , що підтверджується
протоколом засідання комісії № 17 від
09.12.2013 (а.с. 25 - 29 Том І).

Тобто, Міністерство охорони здоров'я
володіло інформацією щодо перебування
ОСОБА_2 у стані тимчасової
непрацездатності до дня звільнення -
04.11.2013, а суд зазначає, що особливості
внутрішнього документообігу між
структурними підрозділами позивача не
можуть бути підставою для позбавлення
особи права на перенесення термінів
відпустки, як то передбачено ст. 80
Кодексу законів про працю України.

Надаючи правову оцінку посиланням
позивача на не застосування до спірних
правовідносин ст. 80 Кодексу законів про
працю України внаслідок не надходження
до МОЗ України безпосередньо заяви
ОСОБА_2 про перенесення відпустки,
Окружний адміністративний суд міста
Києва зазначає наступне.

Статтею 80 Кодексу законів про працю
України визначено, що щорічна
відпустка на вимогу працівника повинна
бути перенесена на інший період у разі:
1) порушення власником або
уповноваженим ним органом терміну
письмового повідомлення працівника
про час надання відпустки (частина
п'ята статті 79 цього Кодексу); 2)
несвоєчасної виплати власником або
уповноваженим ним органом заробітної
плати працівнику за час щорічної
відпустки (частина третя статті 115
цього Кодексу).

Щорічна відпустка повинна бути
перенесена на інший період або
продовжена у разі: 1) тимчасової
непрацездатності працівника,
засвідченої у встановленому порядку; 2)
виконання працівником державних або
громадських обов'язків, якщо згідно із
законодавством він підлягає
звільненню на цей час від основної
роботи із збереженням заробітної
плати; 3) настання строку відпустки у
зв'язку з вагітністю та пологами; 4)
збігу щорічної відпустки з відпусткою
у зв'язку з навчанням.

Тобто, в даному випадку законодавцем
імперативно визначено, що у разі
тимчасової непрацездатності
працівника, засвідченої у
встановленому законом порядку, щорічна
відпустка, без врахування наявності
або відсутності заяви працівника, має
бути перенесена або подовжена, чого
позивачем до уваги не прийнято.

Аналогічним чином, відповідно до
статті 11 Закону України «Про
відпустки», щорічна відпустка повинна
бути перенесена на інший період або
продовжена, у тому числі, в разі
тимчасової непрацездатності
працівника, засвідченої у
встановленому порядку.

Відповідно до частини четвертої
зазначеної статті Закону України «Про
відпустки», якщо причини, що зумовили
перенесення відпустки на інший період,
настали під час її використання, то
невикористана частина щорічної
відпустки надається після закінчення
дії причин, які її перервали, або за
згодою сторін переноситься на інший
період.

Тобто, якщо працівник після закінчення
періоду тимчасової непрацездатності,
не заявив роботодавцю чи
уповноваженому ним органу про своє
бажання перенести відпустку на інший
період, щорічна відпустка
продовжується на відповідну кількість
днів, протягом яких працівник
перебував у стані тимчасової
непрацездатності.

При цьому, необхідно звернути увагу на
те, що стаття 11 вказаного Закону не
містить жодних винятків, які б
обмежували право працівників на
продовження чи перенесення відпустки у
разі тимчасової непрацездатності
працівника, засвідченої у
встановленому порядку.

Враховуючи вищевикладене, оскільки, як
встановлено під час розгляду справи,
станом на 01.11.20013 позивач володів
інформацією про перебування третьої
особи у стані тимчасової
непрацездатності, а з іншої сторони,
чинне трудове законодавство України не
ставить в залежність право працівника
на продовження відпустки у разі
тимчасової непрацездатності від
написання та вручення ним роботодавцю
відповідної заяви, суд приходить до
висновку що позовні вимоги в частині
визнання протиправним та скасування
припису від 14.02.2014 № 28-26-24/02/08-04 є
необґрунтованими та задоволенню не
підлягають.

Стосовно позовної вимоги Міністерства
охорони здоров'я України про визнання
протиправним та скасування акту
перевірки №28-26-24/02/08, Окружний
адміністративний суд міста Києва
зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 17 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що юрисдикція
адміністративних судів поширюється на
правовідносини, що виникають у зв'язку
з здійсненням суб'єктом владних
повноважень владних управлінських
функцій, а також у зв'язку з публічним
формуванням суб'єкта владних
повноважень шляхом виборів або
референдуму.

Відповідно до частини другої статті 17
Кодексу адміністративного судочинства
України юрисдикція адміністративних
судів поширюється на публічно-правові
спори, зокрема, спори фізичних чи
юридичних осіб із суб'єктом владних
повноважень щодо оскарження його
рішень (нормативно-правових актів чи
правових актів індивідуальної дії), дій
чи бездіяльності.

Як вбачається з наведеної правової
норми, рішення суб'єкта владних
повноважень можуть бути виражені у
формі нормативно-правових актів чи
актів індивідуальної дії.

Поняття нормативно-правового акта та
акта індивідуальної дії в Кодексі
адміністративного судочинства не
врегульовані, а тому при визначення цих
понять слід звернутися до загальних
понять права.

Так, нормативно-правовий акт - це
прийнятий уповноваженим державним чи
іншим органом у межах його компетенції
офіційний письмовий документ, який
встановлює, змінює чи скасовує норми
права, носить загальний чи локальний
характер та застосовується
неодноразово; акт індивідуальної дії -
виданий суб'єктом владних повноважень
документ, прийнятий з метою реалізації
його повноважень, які породжують права
та обов'язки у того суб'єкта, якому вони
адресовані.

Визначальною ознакою як
нормативно-правового акта так і акта
індивідуальної дії є обов'язковість
його приписів для відповідного
суб'єкта (кола суб'єктів), дотримання
яких забезпечується правовими
механізмами. Акт перевірки не є
рішеннями суб'єкта владних повноважень
в розумінні Кодексу адміністративного
судочинства України, оскільки не
спричиняє виникнення будь-яких прав і
обов'язків осіб чи суб'єктів владних
повноважень, лише фіксує виявлені
перевіркою порушення, а отже, не
породжує правовідносин, що можуть бути
предметом судового реагування.

При цьому, право прийняття за
наслідками акту перевірки
відповідного припису Державною
фінансовою інспекцією належить до
дискреційних (виключних) повноважень
суб'єкта влади, в т. ч. може бути не
реалізовано.

Відповідно до частини другої статті 124
Конституції України юрисдикція судів
поширюється на всі правовідносини, що
виникають у державі.

Натомість, в процесі розгляду справи
представник позивача не обґрунтував
наявності порушеного права у зв'язку зі
складанням органом державної влади
оскаржуваного акту перевірки.

Виходячи із меж заявленого позову,
системного аналізу норм чинного
законодавства, суд приходить до
висновку, що Акт перевірки не порушує
охоронюваних законом прав та інтересів
позивача, а відтак позовні вимоги, в
даному випадку, є необґрунтованими та
такими, що задоволенню не підлягають.

Також, суд звертає увагу, що позивачем,
в порушення положень ст. 11 Кодексу
адміністративного судочинства
України, правового обґрунтування
недодержання особами, що здійснювали
складання Акту перевірки в
адміністративному позові не визначено,
а в ході судового розгляду не доведено.

Докази, подані позивачем, не
підтверджують обставини, на які
позивач посилається при їх
обґрунтуванні.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони
зокрема: 1) на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; 2) з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано; 3)
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії); 4)
безсторонньо (неупереджено); 5)
добросовісно; 6) розсудливо; 7) з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); 9) з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; 10) своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Згідно із ч.1 ст.11 Кодексу
адміністративного судочинства України
розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюється
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

У відповідності до ч.1 ст.71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

При цьому суд бере до уваги положення ч.
2 ст. 71 Кодексу адміністративного
судочинства України, згідно з якими в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідно до ст.19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідачем, як суб'єктом владних
повноважень, доведено правомірність
складання спірного Акту перевірки в
забезпечення реалізації контрольної
функції органу державної фінансової
інспекції, у зв'язку з чим, позовна
вимога про визнання протиправним та
скасування Акту № 28-26-24/02/08 задоволенню
не підлягає.

Враховуючи викладене та керуючись
ст.ст. 69-71, 158-163 КАС України, Окружний
адміністративний суд м. Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного
позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в
порядку, передбаченому ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена в апеляційному
порядку повністю або частково за
правилами, встановленими ст. ст. 185-187
Кодексу адміністративного судочинства
України, шляхом подання через суд
першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий суддя
Ю.Т. Шрамко

Судді
І.О. Іщук

Д.А. Костенко