Справа № 820/1839/14
Суддя: Голубєва Г.К.
Дата ухвалення: 2014-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"30" вересня 2014 р. м. Київ
К/800/29203/14

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Головуючого
Голубєвої Г.К.

Суддів
Блажівської Н.Є.

Цвіркуна Ю.І.,

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 на постанову
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 07 травня 2014
року по справі № 820/1839/14 за позовом
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до
Державної податкової інспекції у
Дзержинському районі м. Харкова
Головного управління Міндоходів у
Харківській області про визнання дій
протиправними та скасування
податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2
звернувся до суду з адміністративним
позовом до Державної податкової
інспекції у Дзержинському районі міста
Харкова Головного управління
Міндоходів у Харківській області про
визнання протиправними дій щодо
проведення документальної виїзної
перевірки та скасування податкового
повідомлення-рішення № від 21
січня 2014 року.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 13 березня
2014 року адміністративний позов
задоволено частково. Визнано
неправомірним та скасовано податкове
повідомлення-рішення № від 21
січня 2014 року. В решті позову
відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 07 травня 2014
року скасовано постанову Харківського
окружного адміністративного суду від 13
березня 2014 року та прийнято нове
рішення про відмову у задоволенні
позову повністю з мотивів
безпідставності заявлених вимог.

Не погодившись із постановою суду
апеляційної інстанції, позивач подав
касаційну скаргу, в якій просить
скасувати постанову Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 07 травня 2014 року як таку, що
прийнята з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
та залишити без змін постанову суду
першої інстанції, оскільки скаржник
вважає її такою, що прийнята з
правильним застосуванням норм чинного
законодавства.

Перевіривши правильність застосування
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
приходить до висновку, що касаційна
скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судами встановлено, що ДПІ у
Дзержинському районі м. Харкова ГУ
Міндоходів у Харківській області
проведена документальна позапланова
виїзна перевірка з питань дотримання
вимог податкового, валютного та іншого
законодавства позивачем, який мав
правові відносини із платником
податків ТОВ «Арма Моторс», за
результатами якої встановлено, що
позивачем в порушення п. 198.3, п. 198.4, п.
198.6, ст. 198 Податкового кодексу України
занижено податок на додану вартість на
загальну суму 14565,00 грн.

На підставі висновків перевірки ДПІ у
Дзержинському районі м. Харкова ГУ
Міндоходів у Харківській області
прийнято спірне податкове
повідомлення-рішення № від 21.01.2014
року, яким збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість у розмірі 62412,00 грн., з яких
41608,00 грн. - за основним платежем та 20804,00
- штрафні (фінансові) санкції.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи в задоволенні
позову, апеляційний суд виходив з того,
що включення до складу податкового
кредиту сум ПДВ, сплачених фізичною
особою-підприємцем при придбанні
автомобіля, не обумовлено вимогами
законодавства.

Однак, з такими висновками
апеляційного суду колегія суддів не
погоджується з огляду на таке.

Згідно п. 198.1 ст. 198 ПК України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з: а) придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; б) придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності); в) отримання послуг,
наданих нерезидентом на митній
території України, та в разі отримання
послуг, місцем постачання яких є митна
територія України; г) ввезення
необоротних активів на митну територію
України за договорами оперативного або
фінансового лізингу.

Згідно п. 198.2 ст. 198 ПК України датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: - дата списання
коштів з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; - дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно п. 198.3 ст. 198 ПК України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з: -
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; - придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Таким чином, Податковим кодексом
України встановлено право на включення
до податкового кредиту звітного
періоду сум податків, нарахованих
(сплачених) платником податку протягом
такого звітного періоду у зв'язку з
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 07.09.1998 року №1388 затверджені Правила
державної реєстрації та обліку
автомобілів, автобусів, а також
самохідних машин, сконструйованих на
шасі автомобілів, мотоциклів усіх
типів, марок і моделей, причепів,
напівпричепів та мотоколясок, якими
встановлюється єдиний на території
України порядок державної реєстрації
та обліку автомобілів, автобусів, а
також самохідних машин,
сконструйованих на шасі автомобілів,
мотоциклів усіх типів, марок, і моделей,
причепів, напівпричепів та мотоколясок
та видачі реєстраційних документів і
номерних знаків.

Так, в п. 6 зазначених Правил
встановлено, що транспорті засоби
реєструються за юридичними та
фізичними особами. Транспортні засоби,
що належать фізичним
особам-підприємцям, реєструються за
ними як за фізичними особами.

Частиною 1 ст. 320 Цивільного кодексу
України передбачено, що власник має
право використовувати своє майно для
здійснення підприємницької
діяльності, крім випадків,
встановлених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 128 Господарського
кодексу України
громадянин-підприємець відповідає за
своїми зобов'язаннями усім своїм
майном, на яке відповідно до закону
може бути звернено стягнення.

На підставі зазначеного, суд першої
інстанції дійшов вірного висновку, що
позивач має право на використання
автомобіля, що зареєстрований на нього
як на фізичну особу, у власній
підприємницькій діяльності, а
твердження відповідача про те, що
неможливість реєстрації транспортного
засобу на позивача позбавляє його
права на формування податкового
кредиту з податку на додану вартість є
безпідставним та таким, що суперечить
нормам чинного законодавства.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

За таких обставин місцевий
адміністративний суд дійшов
обґрунтованого висновку щодо
необхідності часткового задоволення
позовних вимог, правильно застосувавши
норми матеріального та процесуального
права до спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 226 КАС України суд
касаційної інстанції скасовує судове
рішення суду апеляційної інстанції та
залишає в силі рішення суду першої
інстанції, яке ухвалено відповідно до
закону і скасоване або змінене
помилково.

З огляду на вказані обставини колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України приходить до висновку про
скасування постанови апеляційного
суду з підстав невідповідності її
нормам матеріального та
процесуального права, та залишенні в
силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 220, 223, 226, 230, 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд , -

У Х В А Л И В :

Касаційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову Харківського апеляційного
адміністративного суду від 07 травня 2014
року скасувати та залишити в силі
постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 13 березня
2014 року по справі № 820/1839/14.

Справу повернути до суду першої
інстанції.

Ухвала набирає законної сили та може
бути переглянута Верховним Судом
України в порядку передбаченому ст. ст.
235 - 239, ч. 5 ст. 254 КАС України.

Головуючий підписГолубєва Г.К.Судді
підписБлажівська Н.Є. підписЦвіркун
Ю.І.