Справа № 810/5229/14
Суддя: Шевченко А.В.
Дата ухвалення: 2014-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2014 року місто Київ
№ 810/5229/14

Київський окружний адміністративний
суд у складі головуючого - судді
Шевченко А.В., розглянувши в порядку
письмового провадження
адміністративну справу

за позовомфізичної особи-підприємця
ОСОБА_1доВасильківської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Київській області провизнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення,
вимоги про сплату боргу (недоїмки) та
рішень про застосування штрафних
санкцій, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, фізична особа-підприємець
ОСОБА_1, звернувся до суду з
адміністративним позовом до
Васильківської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення, вимоги про
сплату боргу (недоїмки) та рішень про
застосування штрафних санкцій.

У судовому засіданні представник
позивача уточнив пункт 2 позовних вимог
в частині помилкового зазначення
штрафних (фінансових) санкцій по
податковому повідомленню-рішенню №
від 03.06.2014 у сумі 133 060, 35 гривень
замість 33 060, 35 гривень.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що ним було правомірно
сформовано валовий дохід за 2013 рік, а
перевіряючі не врахували, що
дебіторська заборгованість виникла у
позивача ще за минулі періоди, тому
підстав для включення таких коштів до
складу валового доходу не має. Також
вказав, що правомірно було включено до
складу валових витрат витрати по
придбанню ліцензій на право роздрібної
торгівлі алкогольними напоями і
тютюновими виробами. У зв'язку з цим,
вважає, що податкове
повідомлення-рішення про
донарахування податку на доходи
фізичних осіб є протиправним і
підлягає скасуванню, і як наслідок,
вимога про сплату боргу (недоїмки) зі
сплати єдиного внеску і рішення про
застосування штрафних санкцій також
підлягають скасуванню.

В призначений день та час у судове
засідання з'явився представник
позивача, представник відповідача в
судове засідання не з'явився, належним
чином повідомлений про дату, час і
місце розгляду справи, про причини
неприбуття суд не повідомив.

Відповідно до частини шостої статті 128
Кодексу адміністративного судочинства
України, якщо немає перешкод для
розгляду справи у судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином повідомлені
про дату, час і місце судового розгляду,
суд має право розглянути справу у
письмовому провадженні у разі
відсутності потреби заслухати свідка
чи експерта.

Судом встановлено, що для розгляду і
вирішення даної справи відсутня
потреба у заслуховуванні свідків чи
експертів, також немає інших перешкод
для розгляду справи у судовому
засіданні, зазначених у статті 128
Кодексу адміністративного судочинства
України, тому суд протокольною ухвалою
від 23.09.2014 вирішив подальший розгляд
справи проводити в порядку письмового
провадження.

Представник позивача позовні вимоги
підтримав у повному обсязі, просив суд
позов задовольнити.

Відповідач проти позову заперечував з
підстав, викладений у письмових
запереченнях на адміністративний
позов, у задоволення позовних вимог
просив відмовити.

Всебічно та об'єктивно дослідивши
матеріали справи, та оцінивши їх у
сукупності, судом встановлено
наступне.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1
зареєстрований Виконавчим комітетом
Фастівської міської ради Київської
області від 30.07.1999, номер запису про
державну реєстрацію 00 000432.

З 22.04.2014 по 07.05.2014 головним державним
ревізором-інспектором відділу
контрольно-перевірочної роботи
доходів і зборів з фізичних осіб
управління доходів і зборів з фізичних
осіб Васильківської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Київській області Ярмоленком Андрієм
Олеговичем проведено планову виїзну
перевірку фінансово-господарської
діяльності з питань дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 за період з
01.01.2013 по 31.12.2013.

За результатами перевірки 15.05.2014
складено Акт про результати
документальної планової виїзної
перевірки з питань дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 за період з
01.01.2013 по 31.12.2013 № 1928/1702/НОМЕР_2.

Перевіркою встановлено та в Акті
зафіксовані наступні порушення вимог
податкового та іншого законодавства:

пункти 177.1, 177.2 статі 177 Податкового
кодексу України, що призвели до
заниження податкових зобов'язань по
податку з доходів фізичних осіб за 2013
рік на суму 66120, 77 гривень;

підпункт 1 пункту 2 статті 6 Закону
України «Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування», що призвели до
неперерахування суми єдиного
соціального внеску, яка підлягає
сплаті до бюджету на загальну суму 130578,
16 гривень за 2013 рік.

За результатами перевірки
Васильківською ОДПІ винесено
податкове повідомлення-рішення від
03.06.2014 № про сплату податку на
доходи фізичних осіб в сумі 66120, 77
гривень та штрафних (фінансових)
санкцій у сумі 33060, 35 гривень, вимога про
сплату боргу (недоїмки) № Ф- від
03.06.2014 про сплату суми недоїмки зі
сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у сумі 130578, 16
гривень, рішення № від 03.06.2014 про
застосування штрафних санкцій за
донарахування територіальним органам
доходів і зборів не нарахованого
єдиного внеску у розмірі 32644, 54 гривень.

Не погоджуючись із зазначеними
рішеннями, позивач оскаржив їх в
адміністративному порядку.

За результатами розгляду скарги
позивача від 12.06.2014 № 2 рішенням
Головного управління Міндоходів у
Київській області від 17.07.2014 №
924/П/10-36-10-01-04/607 податкове
повідомлення-рішення від 03.06.2014 №
та вимога про сплату боргу (недоїмки)
від 03.06.2014 № Ф- залишено без змін, а
рішення від 03.06.2014 №
скасоване.

24.07.2014 Васильківська ОДПІ винесла
рішення про застосування штрафних
санкцій за донарахування
територіальним органом доходів і
зборів або платником своєчасно не
нарахованого єдиного внеску № на
суму штрафних санкцій у розмірі 13057, 82
гривень.

Рішенням Державної фіскальної служби
України від 13.08.2014 № 758/П/99-99-10-01-03-14,
рішення Головного управління
Міндоходів у Київській області від
17.07.2014 № 924/П/10-36-10-01-04/607
залишено без змін, а скаргу без
задоволення.

Позивач, не погодившись з
вищевказаними рішеннями податкового
органу звернувся до суду з даним
позовом, в якому просив суд їх
скасувати, що і є предметом даного
позову.

Щодо правомірності віднесення до
складу валового доходу доходів від
реалізації товару, що вплинуло на
формування чистого оподаткованого
доходу.

З Акта перевірки в частині
правомірності формування валового
доходу вбачається, що станом на 01.01.2012
дебіторська заборгованість підприємця
становить 409044, 2 гривень, станом на
31.12.2013 - 378470, 97 гривень, кредиторська
заборгованість відсутня.

За період з 01.01.2013 по 31.12.2013 підприємцем
задекларовано валовий дохід (обсяг
виручки) у сумі 503769, 63 гривень.

За результатами перевірки перевіряючи
встановили розбіжність на суму 378470, 97
гривень, яка виникла у зв'язку з
наступними обставинами.

Відповідно до акта звірки взаємних
розрахунків та реєстру виданих
податкових накладних між фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 та фізичною
особою-підприємців ОСОБА_3 встановлено,
що ФОП ОСОБА_3 безоплатно отримано
товар від ФОП ОСОБА_1 в загальній сумі
378471 гривень.

В Акті перевірки зазначено, що
будь-яких договорів купівлі-продажу,
комісії (консигнації), поруки, схову
(відповідального зберігання),
доручення, довічного утримання,
оперативного лізингу (оренди), інших
цивільно-правових договорів, які не
передбачають передачі права власності
на такі товари до перевірки надано не
було.

Також перевіряючі вказують на
пов'язаність ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_1

Позивач вказує, що оплату за товар не
було отримано, а в силу пункту 177.2
статті 177 Податкового кодексу України
оскільки виручкою фізичної
особи-підприємця вважається дохід,
отриманий у грошовій та не грошовій
формі, то датою при формуванні
загального оподаткованого доходу є
дата фактичного надходження коштів на
банківський рахунок (у касу) або
отримання інших видів компенсації
вартості поставлених (або тих, що
підлягають поставці) ним товарів, тобто
застосовується касовий метод.

Згідно з умов договору купівлі-продажу
від 01.01.2010 між ФОП ОСОБА_1 (продавець) та
ФОП ОСОБА_3 (покупець) вбачається, що
право власності на товар, що є
предметом договору, переходить до
покупця з моменту прийняття товару
покупцем та за наявності 100 % оплати
товару покупцем (пункт 5.1 договору). В
пункту 4.2 договору вказано, що оплата
здійснюються протягом трьох місяців
після реалізації покупцем товару.

Позивач вказує, що дебіторська
заборгованість ще триває з 2010 року, у 2013
році (межі перевірки) товару відпущено
всього на 11003, 77 гривень, а оплачено було
на 41577 гривень.

Позивач також посилався на Акт про
результати планової виїзної
документальної перевірки дотримання
вимог податкового, валютного та іншого
законодавства суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_1 за
період з 01.01.2010 по 31.12.2012 від 05.06.2013 №
279/14/1702-, відповідно до якого
перевіряючі не визнали неправомірне
заниження валового доходу, хоча така
дебіторська заборгованість вже
існувала.

Суд погоджується з неправомірністю
заниження позивачем валового доходу
виходячи з наступного.

Відповідно до пункту "а" підпункту 14.1.13
пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу
України безоплатно надані товари,
роботи, послуги це товари, що надаються
згідно з договорами дарування, іншими
договорами, за якими не передбачається
грошова або інша компенсація вартості
таких товарів чи їх повернення, або без
укладення таких договорів;

Підпунктом 14.1.191 пункту 14.1 статі 14
Податкового кодексу України
передбачено, що постачання товарів -
будь-яка передача права на
розпоряджання товарами як власник, у
тому числі продаж, обмін чи дарування
такого товару, а також постачання
товарів за рішенням суду.

Згідно з підпунктом 14.1.202 пункту 14.1
статті 14 Податкового кодексу України
продаж (реалізація) товарів - будь-які
операції, що здійснюються згідно з
договорами купівлі-продажу, міни,
поставки та іншими господарськими,
цивільно-правовими договорами, які
передбачають передачу прав власності
на такі товари за плату або компенсацію
незалежно від строків її надання, а
також операції з безоплатного надання
товарів. Не вважаються продажем
товарів операції з надання товарів у
межах договорів комісії (консигнації),
поруки, схову (відповідального
зберігання), доручення, довірчого
управління, оперативного лізингу
(оренди), інших цивільно-правових
договорів, які не передбачають
передачі прав власності на такі товари.

Пунктом 135.1 статті 135 Податкового
кодексу України передбачено, що доходи,
що враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, включаються до доходів
звітного періоду за датою, визначеною
відповідно до статті 137, на підставі
документів, зазначених у пункті 135.2
цієї статті, та складаються з: доходу
від операційної діяльності, який
визначається відповідно до пункту 135.4
цієї статті; інших доходів, які
визначаються відповідно до пункту 135.5
цієї статті, за винятком доходів,
визначених у пункті 135.3 цієї статті та у
статті 136 цього Кодексу.

Згідно з пунктами 135.2 та 135.4 статті 135
Податкового кодексу України доходи
визначаються на підставі первинних
документів, що підтверджують отримання
платником податку доходів,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Дохід від операційної діяльності
визнається в розмірі договірної
(контрактної) вартості, але не менше ніж
сума компенсації, отримана в будь-якій
формі, в тому числі при зменшенні
зобов'язань, та включає дохід від
реалізації товарів, виконаних робіт,
наданих послуг, у тому числі винагороди
комісіонера (повіреного, агента тощо);
особливості визначення доходів від
реалізації товарів, виконаних робіт,
наданих послуг для окремих категорій
платників податків або доходів від
окремих операцій встановлюються
положеннями цього розділу.

Згідно з пунктом 137.1 статі 137
Податкового кодексу України дохід від
реалізації товарів визнається за датою
переходу покупцеві права власності на
такий товар.

В даному випадку суд вважає, що
підставою для невключення сум за
поставлений товар до валового доходу
або повинні були бути укладені
договори про повернення
нереалізованого товару, або про
надання такого товару безоплатно (що в
свою чергу не дало б можливості
позивачу включити до вкладу валових
витрат витрати на придбання такого
товару у інших осіб).

Згідно з пунктом 177.1 Податкового
кодексу України доходи фізичних осіб -
підприємців, отримані протягом
календарного року від провадження
господарської діяльності,
оподатковуються за ставками,
визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього
Кодексу.

Пунктом 102.1 статті 102 Податкового
кодексу України передбачено, що
контролюючий орган, крім випадків,
визначених пунктом 102.2 цієї статті, має
право самостійно визначити суму
грошових зобов'язань платника податків
у випадках, визначених цим Кодексом, не
пізніше закінчення 1095 дня, що настає за
останнім днем граничного строку
подання податкової декларації та/або
граничного строку сплати грошових
зобов'язань, нарахованих контролюючим
органом, а якщо така податкова
декларація була надана пізніше, - за
днем її фактичного подання. Якщо
протягом зазначеного строку
контролюючий орган не визначає суму
грошових зобов'язань, платник податків
вважається вільним від такого
грошового зобов'язання, а спір стосовно
такої декларації та/або податкового
повідомлення не підлягає розгляду в
адміністративному або судовому
порядку.

У разі подання платником податку
уточнюючого розрахунку до податкової
декларації контролюючий орган має
право визначити суму податкових
зобов'язань за такою податковою
декларацією протягом 1095 днів з дня
подання уточнюючого розрахунку.

Суд вважає, що податковий орган
правомірно встановив завищення
валового доходу, оскільки протягом
трьох років або кошти за товар повинні
були бути сплачені, або товар
повернуто, або укладено договір про
безоплатну передачу товару, чого
зроблено позивачем не було.

Проаналізувавши зазначені норми
податкового законодавства суд дійшов
висновку, що позивач неправомірно не
включав до складу валових доходів
дохід від реалізації товару ФОП ОСОБА_3,
оскільки фактично протягом 3 років
товар поставлявся, а оплата за нього не
проводилась. Зворотного суду не
доведено, і будь-якими доказами не
підтверджено.

Суд вважає, що позивач неправомірно
занижував валовий дохід з метою
мінімізації податкових зобов'язань, що
свідчить про порушення норм
податкового законодавства України. У
зв'язку зі встановленими порушеннями і
закінченням строків на уточнення
показників податкових декларацій,
відповідачем правомірно встановлено
завищення валового доходу.

Щодо формування валових витрат суд
виходить з наступного.

Перевіркою встановлено заниження
валових витрат від операційної
діяльності у зв'язку з включенням до їх
складу витрат на придбання ліцензій та
інших спеціальних дозволів, виданих
державними органами для провадження
господарської діяльності на суму 10000
гривень.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач включав до складу валових
витрат витрати, понесені на придбання
ліцензій на право роздрібної торгівлі
тютюновими виробами та на право
роздрібної торгівлі алкогольними
напоями.

Суд вважає, що перевіряючі дійшли
обґрунтованих висновків щодо
неможливості включення до складу
витрат витрати від придбання ліцензій
на право роздрібної торгівлі виходячи
з наступного.

До переліку витрат, безпосередньо
пов'язаних з отриманням доходів,
належать документально підтверджені
витрати, що включаються до витрат
операційної діяльності згідно з
розділом ІІІ Податкового кодексу
(пункт 177.4 статті 177 Податкового
кодексу України).

Пунктом 138.1 статті 138 Податкового
кодексу України встановлено, що до
витрат операційної діяльності
включаються витрати, які визначаються
пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 -
138.10.4 п. 138.10, п. 138.11 цієї статті.

Згідно з пунктом 138.6 статті 138
Податкового кодексу України
собівартість придбаних та
реалізованих товарів формується
відповідно до ціни їх придбання з
урахуванням ввізного мита і витрат на
доставку та доведення до стану,
придатного для продажу.

Собівартість виготовлених і
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг складається з витрат,
прямо пов'язаних з виробництвом таких
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, а саме: прямих матеріальних
витрат; прямих витрат на оплату праці;
амортизації виробничих основних
засобів та нематеріальних активів,
безпосередньо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг (пункт 138.8 статті
138 Податкового кодексу України).

При цьому витрати на придбання
ліцензії та інших спеціальних
дозволів, виданих державними органами
для провадження господарської
діяльності, не відносяться до складу
операційних витрат, крім тих, вартість
і строк використання яких відповідають
ознакам, установленим для основних
засобів розділом І Податкового
кодексу, та підлягають амортизації у
складі нематеріальних активів
(підпункт «ж» підпункту 138.10.6 пункту 138.10
статті 138 Податкового кодексу України).

Згідно з підпунктом 14.1.138 пункту 14.1
статті 14 Податкового кодексу України
основні засоби - матеріальні активи,
вартість яких перевищує 2500 гривень і
поступово зменшується у зв'язку з
фізичним або моральним зносом та
очікуваний строк корисного
використання (експлуатації) яких з дати
введення в експлуатацію становить
понад один рік (або операційний цикл,
якщо він довший за рік).

Водночас статтею 15 Закону України «Про
державне регулювання виробництва і
обігу спирту етилового, коньячного і
плодового, алкогольних напоїв та
тютюнових виробів» від 19.12.1995 № 481/95-ВР
передбачено, що оптова та роздрібна
торгівля алкогольними напоями або
тютюновими виробами може
здійснюватися суб'єктами
господарювання всіх форм власності за
наявності у них ліцензій.

Ліцензія на право здійснення оптової
торгівлі алкогольними напоями або
тютюновими виробами видається
терміном на п'ять років із щорічною
сплатою платежу, а ліцензія на право
здійснення роздрібної торгівлі
алкогольними напоями (крім столових
вин) або тютюновими виробами - терміном
на один рік із щоквартальною сплатою
платежу.

Отже, фізичні особи - підприємці, які
отримали ліцензії на право здійснення
оптової торгівлі алкогольними напоями
та тютюновими виробами, мають право
відносити на витрати щорічну суму
платежу, сплачену за придбання
ліцензії.

При цьому ліцензії на право здійснення
роздрібної торгівлі алкогольними
напоями (крім столових вин) або
тютюновими виробами з терміном дії
один рік не відповідають критеріям,
визначеним підпункту 14.1.138 пункту 14.1
статті 14 Податкового кодексу України
для основних засобів.

Таким чином, фізичні особи - підприємці
не мають права відносити на витрати
суму платежу, сплачену за придбання
ліцензії з терміном дії один рік.

Враховуючі встановлені судом
обставини, суд дійшов висновку, що
позивач неправомірно занизив валовий
дохід та завищив валові витрати, у
зв'язку з чим відповідачем правомірно
донараховано податкові зобов'язання по
податку на доходи фізичних осіб у сім
66120, 77 гривень та штрафні (фінансові)
санкції у сумі 33060, 35 гривень.

З урахуванням встановлених порушень та
відповідно до абзацу 2 пункту 1 статі 7
Закону України «Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування» у
зв'язку із встановленням заниження
бази нарахування єдиним соціальним
внеском на суму 381409, 7 гривень,
відповідач дійшов вірних висновків про
донарахування єдиного соціального
внеску на суму 130578, 16 гривень.

Отже, вимога про сплату боргу (недоїмки)
від 03.06.2014 № Ф винесена
правомірно.

Щодо застосування штрафних санкцій за
донарахування територіальним органом
доходів і зборів або платником
своєчасно не нарахованого єдиного
внеску, судом встановлено, що було
винесено рішення від 03.06.2014 № на
суму 32644, 54 гривень.

За результатами розгляду скарги
позивача від 12.06.2014 № 2 рішенням
Головного управління Міндоходів у
Київській області від 17.07.2014 №
924/П/10-36-10-01-04/607 податкове
повідомлення-рішення від 03.06.2014 №
та вимога про сплату боргу (недоїмки)
від 03.06.2014 № Ф- залишено без змін, а
рішення від 03.06.2014 № скасоване.

Встановлено, що підставою для
скасування рішення від 03.06.2014 №
стало незазначення в рішенні розміру
штрафних санкцій та не вірне
нарахування суми штрафних санкцій.

24.07.2014 Васильківська ОДПІ винесла
рішення про застосування штрафних
санкцій за донарахування
територіальним органом доходів і
зборів або платником своєчасно не
нарахованого єдиного внеску № на
суму штрафних санкцій у розмірі 13057, 82
гривень.

Отже, оскільки суд дійшов висновку, що
вимога про сплату боргу (недоїмки) від
03.06.2014 № Ф винесена правомірно, то
рішення про застосування штрафних
санкцій № від 24.07.2014 також є
обґрунтованим, тому у задоволенні
позовних вимог в цій частині слід
відмовити.

Суд звертає увагу, що рішення від 03.06.2014
№ скасоване, а тому в цій частині
взагалі відсутній предмет спору.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов
висновку, що позивач не довів суду
порушення своїх прав та інтересів з
боку відповідача і жодним доказом не
обґрунтував правомірність формування
валового доходу та валових витрат у
відповідності до норм чинного
податкового законодавства.

Судом враховано при розв'язанні
відповідних спорів принцип офіційного
з'ясування обставин справи,
передбачений частинами четвертою та
п'ятою статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства
України. Відповідно до вказаної норми
суд вживає передбачені законом заходи,
необхідні для з'ясування всіх обставин
у справі, у тому числі щодо виявлення та
витребування доказів з власної
ініціативи. Судом було запропоновано
особам, які беруть участь у справі,
подати докази або з власної ініціативи
витребувати докази, яких, на думку суду,
не вистачає.

Згідно з частиною першою статті 69
Кодексу адміністративного судочинства
України доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Суд звертає увагу, що Акт перевірки є
носієм доказової бази під час розгляду
справ з приводу рішень податкових
органів.

Відповідно до статті 86 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд оцінює докази, які є у
справі, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні.

Згідно зі статтею 71 цього Кодексу кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім розгляду справ про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкту владних
повноважень.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Водночас, вказана норма не
означає, що будь-яке рішення
відповідача - суб'єкта владних
повноважень підлягає скасуванню.

Згідно з вищевикладеними нормами
права, позивач має право звернутись до
адміністративного суду з позовом лише
у разі, якщо він вважає, що рішення, дію
чи бездіяльністю відповідача (суб'єкта
владних повноважень) порушено його
права, свободи чи інтереси у сфері
публічно-правових відносин.

При цьому, обставину дійсного
(фактичного) порушення відповідачем
прав, свобод чи інтересів позивача має
довести належними та допустимими
доказами саме позивач.

Суд звертає увагу, що позивач жодним
чином не довів неправомірність
прийнятих рішень суб'єктом владних
повноважень та не надав суду жодних
доказів, які б свідчили про їх
протиправність.

Відповідно до частини другої статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони - суб'єкта владних
повноважень, суд присуджує з іншої
сторони всі здійснені нею
документально підтверджені судові
витрати, пов'язані із залученням
свідків та проведенням судових
експертиз. Доказів понесення таких
витрат суду не надано.

Водночас, відповідно до частини
третьої статті 4 Закону України «Про
судовий збір», під час подання
адміністративного позову майнового
характеру сплачується 10 відсотків
розміру ставки судового збору. Решта
суми судового збору стягується з
позивача або відповідача пропорційно
до задоволеної чи відхиленої частини
вимоги.

За подання до адміністративного суду
адміністративного позову майнового
характеру ставка судового збору
встановлена у розмірі 2 відсотки
розміру майнових вимог, але не менше 1,5
розміру мінімальної заробітної плати
та не більше 4 розмірів мінімальної
заробітної плати (частина друга статті
4 Закону України «Про судовий збір»).

Із матеріалів справи вбачається, що
розмір майнових вимог, заявлених
позивачем, становить 275461, 67 гривень
та, відповідно, 2 відсотки від них
дорівнюють сумі у розмірі 4856, 34
гривень.

Враховуючи наведене та ту обставину, що
відповідно до платіжного доручення
№ 211 від 21.08.2014 позивачем сплачено
618, 68 гривень, суд дійшов висновку, що
решта суми судового збору у розмірі 4
237, 66 гривень підлягає стягненню з
позивача.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159 -
163, 167, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного
позову, - відмовити повністю.

Стягнути з фізичної особи -
підприємця (РНОКПП НОМЕР_2) до
Державного бюджету України судовий
збір у розмірі 4 237 (чотири тисячі двісті
тридцять сім) гривень 66 копійок.

Постанова набирає законної сили в
порядку, встановленому статтею 254
Кодексу адміністративного судочинства
України.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду
подається до Київського апеляційного
адміністративного суду через
Київський окружний адміністративний
суд.

Згідно з частиною другою статті 186
Кодексу адміністративного судочинства
України апеляційна скарга на постанову
суду першої інстанції подається
протягом десяти днів з дня її
проголошення. У разі застосування
судом частини третьої статті 160 цього
Кодексу, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

Суддя
Шевченко А.В.