Справа № 569/7834/14-а
Суддя: Зарудяна Л.О.
Дата ухвалення: 2014-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач:Зарудяна Л.О.
УХВАЛА

іменем України

"24" вересня 2014 р.
Справа № 569/7834/14-а

Житомирський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді
Зарудяної Л.О.

суддів:
Іваненко Т.В.

Охрімчук І.Г.,

розглянувши в письмовому провадженні
апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в м.Рівне
Рівненської області на постанову
Рівненського міського суду
Рівненської області від "02" липня 2014 р. у
справі за позовом ОСОБА_4 до
Управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Рівненській області, третя особа, яка
не заявляє самостійних вимог, на
стороні відповідача - Управління
Пенсійного фонду України в м.Рівне
Рівненської області про визнання
рішення протиправним та його
скасування ,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Рівненського міського суду
Рівненської області від 02.07.2014
адміністративний позов ОСОБА_4 до
Управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Рівненській області, третя особа, яка
не заявляє самостійних вимог, на
стороні відповідача - Управління
Пенсійного фонду України в м. Рівне про
визнання рішення протиправним та його
скасування задоволено.

Визнано протиправною та скасовано
постанову головного державного
виконавця відділу примусового
виконання рішень управління ДВС
Головного управління юстиції у
Рівненській області Синіцької Н.П. від
24 вересня 2012 року про закінчення
виконавчого провадження ВП № 29749983 з
примусового виконання виконавчого
листа №2а-6823, виданого 05.10.2011 року
Рівненським міським судом.

Стягнуто з Управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Рівненській
області в дохід держави судовий збір у
розмірі 73 (сімдесят три) гривні 08
копійок.

Не погоджуючись з ухваленою судом
першої інстанції постановою, третя
особа у справі подала апеляційну
скаргу, в якій, посилаючись на
порушення норм матеріального і
процесуального права, просить
оскаржену постанову скасувати і
ухвалити нову, якою відмовити в
задоволенні позовної заяви.

Відповідно до ст.197 КАСУ справа
розглядається в порядку письмового
провадження.

Перевіривши правильність застосування
судом першої інстанції норм
матеріального і процесуального права,
дослідивши доводи апеляційної скарги,
судова колегія вважає, що відсутні
підстави для її задоволення з огляду на
таке.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_4
звернувся до суду з вказаним
адміністративним позовом, у якому
просив визнати протиправною та
скасувати постанову головного
державного виконавця відділу
примусового виконання рішень
Управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Рівненській області (далі відділу ДВС)
про закінчення виконавчого
провадження від 24 вересня 2012 року по
виконавчому провадженню ВП № 29749983. В
обґрунтування позову зазначається, що
Постановою Рівненського міського суду
№ 2а-6823 зобов'язано Управління
Пенсійного фонду України в м. Рівне
(далі УПФ м. Рівне) здійснити
перерахунок пенсії ОСОБА_4 з
підвищенням її на 30 % мінімальної
пенсії за віком згідно ст. 6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни» з розміру, встановленого ч.1 ст. 28
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» та провести відповідні
виплати починаючи з 14 січня 2011 року до 14
липня 2011 року з урахуванням проведених
раніше виплат. Постанова суду в межах
суми стягнення за один місяць
підлягала негайному виконанню. На
виконання постанови суду 05 жовтня 2011
року Рівненським міським судом було
видано виконавчий лист. 14 жовтня 2011
року головним державним виконавцем
відділу ДВС було відкрито виконавче
провадження ВП № 29749983. У відповідь на
звернення щодо виконання рішення суду,
16 травня 2014 року з відділу ДВС отримав
копію постанови про закінчення
виконавчого провадження від 24 вересня
2012 року, зі змісту якої слідувало, що
підставою закінчення виконавчого
провадження стало те, що УПФ в м. Рівне
здійснило перерахунок пенсії, проте
через відсутність фінансування із
Державного бюджету України, кошти не
були виплачені. У даній постанові
державний виконавець посилалась на
положення п.11 ч.1 ст. 49, ст. 50 Закону
України «Про виконавче провадження».
Оскільки кошти він не отримав,
державний виконавець не провів
перевірку фактів належного виконання
постанови суду, не використав право
звернення до суду з поданням про зміну
способу виконання рішення суду, тим
самим залишив без виконання судового
рішення, вважає постанову протиправною
та такою що підлягає скасуванню.

Судом першої інстанції встановлено, що
постановою Рівненського міського суду
№2а-6823 зобов'язано УПФ в м. Рівне
здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_4 з
підвищенням її на 30 % мінімальної
пенсії за віком згідно ст. 6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни» з розміру, встановленого ч.1 ст. 28
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», та провести відповідні
виплати, починаючи з 14 січня 2011 року до
14 липня 2011 року з урахуванням
проведених раніше виплат. Постанова
суду в межах суми стягнення за один
місяць підлягала негайному виконанню.

На виконання постанови суду 05 жовтня 2011
року Рівненським міським судом було
видано виконавчий лист, на підставі
якого 14 жовтня 2011 року головним
державним виконавцем відділу ДВС було
відкрито виконавче провадження ВП №
29749983.

24 вересня 2012 року постановою головного
державного виконавця відділу ДВС
виконавче провадження з примусового
виконання виконавчого листа № 2а-6823,
виданого 05.10.2011 року, Рівненським
міським судом закінчено на підставі п.11
ч.1 ст. 49, ст. 50 Закону України «Про
виконавче провадження». З зазначеної
постанови вбачається, що підставою для
закінчення виконавчого провадження
стало повідомлення боржника про те, що
перерахунок здійснено, фактична
виплата буде проведена після
надходження коштів з Держбюджету.

Такі дії державного виконавця
апеляційний суд (погоджуючись з
позицією суду попередньої інстанції)
вважає незаконними, а постанову про
закінчення виконавчого провадження -
протиправною та такою, що підлягає
скасуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Законом України
"Про виконавче провадження", державний
виконавець зобов'язаний вживати
передбачених цим Законом заходів
примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно ч. 1 ст. 181 КАС України, учасники
виконавчого провадження (крім
державного виконавця) та особи, які
залучаються до проведення виконавчих
дій, мають право звернутися до
адміністративного суду із позовною
заявою, якщо вважають, що рішенням, дією
або бездіяльністю державного
виконавця чи іншої посадової особи
державної виконавчої служби порушено
їхні права, свободи чи інтереси, а також
якщо законом не встановлено інший
порядок судового оскарження рішень,
дій чи бездіяльності таких осіб.

Аналіз положень ч. 1 ст. 181 КАС України
свідчить про те, що адміністративне
судочинство спрямоване на захист прав,
свобод та інтересів учасників
виконавчого провадження від порушень з
боку державного виконавця чи іншої
посадової особи державної виконавчої
служби. При цьому захист прав, свобод та
інтересів цих осіб передбачає
наявність встановленого судом факту
порушення законного права (свободи,
інтересу) позивача.

На думку колегії, рішення суду фактично
виконане не було, а державний
виконавець дійшов передчасного
висновку, виносячи постанову про
закінчення виконавчого провадження,
оскільки він не здійснив усіх можливих
вичерпних заходів виконання судового
рішення, зокрема не накладав арешт на
майно та кошти боржника, не звернувся
до суду із заявою про роз'яснення
рішення, про встановлення чи зміну
порядку і способу виконання, про
відстрочку та розстрочку виконання
рішення тощо.

Приписами ст. 19 Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод,
ратифікованої Україною 17.07.1997 року
(надалі-Конвенція), передбачено, що для
забезпечення дотримання Високими
Договірними Сторонами, однією з яких є
Україна, їхніх зобов'язань за
Конвенцією та протоколами до неї
створюється Європейський суд з прав
людини, який функціонує на постійній
основі.

Статтею 46 Конвенції передбачено, що
Високі Договірні Сторони
зобов'язуються виконувати остаточні
рішення Суду в будь-яких справах, у яких
вони є сторонами.

Окрім того, ст. 17 Закону України "Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини", визначено, що суди
застосовують при розгляді справ
Конвенцію та практику Європейського
суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до п. 38 рішення
Європейського суду з прав людини від
29.06.2004 року у справі «Жовнер проти
України», державний орган не може
посилатися на відсутність коштів, щоб
не виплачувати борг, підтверджений
судовим рішенням.

Згідно з п. 29 рішення Європейського
суду з прав людини від 13.07.2006 року у
справі «Васильєв проти України»,
виконання рішення щодо боржника
залишається обов'язком держави.

Судові рішення є обов'язковими до
виконання на всій території України
(ст. 124 Конституції України).

Відповідно до ч. 1 ст. 255 КАС України,
постанова або ухвала суду, яка набрала
законної сили, є обов'язковою для осіб,
які беруть участь у справі, для їхніх
правонаступників, а також для всіх
органів, підприємств, установ та
організацій, посадових чи службових
осіб, інших фізичних осіб і підлягає
виконанню на всій території України. В
ч. 2 ст. 257 КАС України вказано, що судове
рішення, яке набрало законної сили або
яке належить виконати негайно, є
підставою для його виконання.

Як правильно зазначив Рівненський
міський суд, боржником у даній справі
виступає держава, яка в особі
компетентного органу повинна
здійснити нарахування та провести
виплату позивачу коштів, передбачених
ст.6 Закону України «Про соціальний
захист дітей війни», а відсутність
бюджетних коштів не може бути
підставою для невиконання судового
рішення, яке набрало законної сили, і
повернення виконавчого листа
стягувачу.

Слід наголосити на тому, що відсутність
коштів на рахунках боржника чи у
держави на виконання взятих на себе
зобов'язань не є підставою для
закінчення виконавчого провадження.

Підсумовуючи вищевикладене, необхідно
відзначити, що оскаржена постанова
законна і обґрунтована, відповідає
матеріалам справи та вимогам чинного
законодавства.

Доводи апеляційної скарги не є
переконливими, не спростовують
висновків суду першої інстанції.

Правові підстави для скасування
постанови відсутні, а тому апеляційний
суд залишає її без змін.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в м.Рівне
Рівненської області залишити без
задоволення, а постанову Рівненського
міського суду Рівненської області від
"02" липня 2014 р. без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена протягом двадцяти
днів шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)
Л.О. Зарудяна

судді: (підпис)
Т.В. Іваненко

(підпис)
І.Г. Охрімчук

З оригіналом згідно: суддя
________________________________ Л.О. Зарудяна

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу ОСОБА_4 АДРЕСА_1,33000

3- відповідачу Управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Рівненській
області вул.Замкова,22 А,м.Рівне,33028

4-третій особі: Управління Пенсійного
фонду України в м.Рівне Рівненської
області - вул.Відінська,41,м.Рівне,33018,