Справа № 804/14925/14
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2014-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

19 вересня 2014 р. cправа № 804/14925/14
Суддя Дніпропетровського окружного
адміністративного суду Прудник С.В.,
розглянувши матеріали позовної заяви
ОСОБА_1 до начальника Головного
управління Держсанепідслужби у
Дніпропетровській області - головного
державного санітарного лікаря м.
Дніпропетровська Боброва Володимира
Володимировича про визнання нечинним
доповнення № 5569 від 28.08.2014 р., -

ВСТАНОВИВ :

16 вересня 2014 року ОСОБА_1 звернулась до
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до
начальника Головного управління
Держсанепідслужби у Дніпропетровській
області - головного державного
санітарного лікаря м. Дніпропетровська
Боброва Володимира Володимировича, в
якому просить суд:

- визнати нечинним доповнення № 5569 від
28.08.2014 р.;

- розгляд справи провести в скороченому
порядку без виклику сторін;

- сплату судових витрат відстрочити до
прийняття рішення по справі, та
стягнути з відповідача.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 107 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суддя після одержання
позовної заяви з'ясовує, чи належить
позовну заяву розглядати в порядку
адміністративного судочинства.

Отже, вирішуючи питання про відкриття
провадження у справі, суд повинен
перевірити належність справи до її
юрисдикції та підсудності.

Перевіривши позовну заяву на
відповідність вимогам ст. ст. 17, 18, 104 - 107
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд дійшов висновку, що
адміністративний позов не підлягає
розгляду в порядку адміністративного
судочинства, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Згідно ч. 2 ст. 4 Кодексу
адміністративного судочинства
України, юрисдикція адміністративних
судів поширюється на всі
публічно-правові спори, крім спорів,
для яких законом встановлений інший
порядок судового вирішення.

Як визначено п. 1 ч. 1 ст. 3 Кодексу
адміністративного судочинства
України, справа адміністративної
юрисдикції - це переданий на вирішення
адміністративного суду
публічно-правовий спір, у якому хоча б
однією зі сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування,
їхня посадова чи службова особа або
інший суб'єкт, який здійснює владні
управлінські функції на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень.

Згідно ч. 3 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 3 від 01.03.2013 р. "Про деякі питання
юрисдикції загальних судів та
визначення підсудності цивільних
справ", вирішуючи питання про відкриття
провадження у справі, суди повинні
виходити з того, що відповідно до
статей 15, 16 ЦПК у порядку цивільного
судочинства суди розглядають справи
про захист порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів,
що виникають із цивільних, житлових,
земельних, сімейних, трудових відносин,
а також з інших правовідносин, крім
випадків, коли розгляд таких справ за
Кодексом адміністративного
судочинства України (стаття 17).

Частиною 1, п. 1 ч. 2 ст. 17 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що юрисдикція
адміністративних судів поширюється на
правовідносини, що виникають у зв'язку
з здійсненням суб'єктом владних
повноважень владних управлінських
функцій, а також у зв'язку з публічним
формуванням суб'єкта владних
повноважень шляхом виборів або
референдуму. Юрисдикція
адміністративних судів поширюється на
публічно-правові спори, зокрема, спори
фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом
владних повноважень щодо оскарження
його рішень (нормативно-правових актів
чи правових актів індивідуальної дії),
дій чи бездіяльності.

У зв'язку з наведеним суд має виходити з
того, що критеріями відмежування справ
цивільної юрисдикції від інших є,
по-перше, наявність у них спору про
право цивільне (справи за позовами, що
виникають із будь-яких правовідносин,
крім випадків, коли розгляд таких справ
проводиться за правилами іншого
судочинства), по-друге, суб'єктний склад
такого спору (однією зі сторін у спорі
є, як правило, фізична особа).

У інформаційному листі від 26.12.2005 р. №
3.2.-2005 Верховний суд України зазначив,
що справою адміністративної
юрисдикції може бути переданий на
вирішення адміністративного суду спір,
який виник між двома (кількома)
конкретними суб'єктами суспільства
стосовно їхніх прав та обов'язків у
конкретних правових відносинах, у яких
хоча б один суб'єкт законодавчо
уповноважений владно керувати
поведінкою іншого (інших) суб'єктів, а
ці суб'єкти відповідно зобов'язані
виконувати вимоги та приписи такого
владного суб'єкта. У випадку, якщо
суб'єкт (у тому числі орган державної
влади, орган місцевого самоврядування,
їхня посадова чи службова особа) у
спірних правовідносинах не здійснює
вказані владні управлінські функції
щодо іншого суб'єкта, який є учасником
спору, такий спір не має встановлених
нормами Кодексу адміністративного
судочинства України ознак справи
адміністративної юрисдикції, і,
відповідно, не повинен вирішуватись
адміністративним судом.

Судом встановлено, що позивачем у
справі є фізична особа - ОСОБА_1, якою
заявлено позовні вимоги до начальника
Головного управління
Держсанепідслужби у Дніпропетровській
області - головного державного
санітарного лікаря м. Дніпропетровська
Боброва Володимира Володимировича,
тобто, до суб'єкта владних повноважень,
підставою та предметом позову є
рішення, що стосується спору про право
у сфері правовідносин про
відшкодування шкоди.

Отже, не зважаючи на те, що відповідачем
у справі є суб'єкт владних повноважень,
пред'явлений позивачем для вирішення
судом спір не є публічно-правовим,
оскільки згідно підстави та предмету
позову стосується спору про право у
сфері правовідносин про відшкодування
шкоди, завданої каліцтвом чи іншим
ушкодженням здоров'я. Між сторонами
відсутня така ознака
публічно-правового спору як
підпорядкування одного учасника
відносин іншому.

Частиною 10 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 3 від 01.03.2013 р. "Про деякі питання
юрисдикції загальних судів та
визначення підсудності цивільних
справ" чітко встановлено, що справи про
оскарження рішень медико-соціальної
експертної комісії, повідомлень
медичних установ і актів розслідування
нещасних випадків й хронічних
професійних захворювань підлягають
розгляду в порядку цивільного
судочинства, оскільки спір стосується
здоров'я фізичної особи, що є її
особистим немайновим правом, захист
якого здійснюється, зокрема, за нормами
цивільного законодавства (стаття 275 ЦК),
або виникають із трудових
правовідносин, а вказана комісія, хоча
згідно з пунктом 4 Положення про
медико-соціальну експертизу,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 3 грудня 2009 року
№ 1317, перебуває у віданні Міністерства
охорони здоров'я України, проте
відповідно до встановленого переліку
прав і обов'язків (пункти 11 - 14
Положення) не здійснює владних
управлінських функцій.

Отже, судом встановлено, що розгляд
даної справи повинен розглядатись
місцевим загальним судом в порядку
цивільного судочинства.

Цивільна юрисдикція - це визначена
законом сукупність повноважень судів
щодо розгляду цивільних справ,
віднесених до їх компетенції (стаття 15
ЦПК). Підсудність визначає коло
цивільних справ у спорах, вирішення
яких належить до повноважень
конкретного суду першої інстанції
(статті 108 - 114 ЦПК).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 15 Цивільного
процесуального кодексу України, суди
розглядають у порядку цивільного
судочинства справи щодо захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин.

Частиною 3 ст. 110 Цивільного
процесуального кодексу України
передбачено, що позови про
відшкодування шкоди, завданої
каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я
або смертю фізичної особи, чи шкоди,
завданої внаслідок скоєння злочину,
можуть пред'являтися за зареєстрованим
місцем проживання чи перебування
позивача, або за місцем завдання шкоди.

При розгляді матеріалів позовної
заяви, судом також враховано, що
відповідно до п. 6 Постанови Пленуму
Вищого адміністративного суду України
№ 2 від 06.03.2008 р. "Про практику
застосування адміністративними судами
окремих положень Кодексу
адміністративного судочинства України
під час розгляду адміністративних
справ", у разі відкриття провадження в
адміністративній справі з порушенням
правил предметної підсудності, це є
підставою для скасування рішень судів
нижчих інстанцій з направленням справи
на новий розгляд до належного суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 107 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суддя відкриває провадження в
адміністративній справі на підставі
позовної заяви, якщо відсутні підстави
для повернення позовної заяви,
залишення її без розгляду чи відмови у
відкритті провадження у справі.

Враховуючи положення вищенаведених
норм права, з урахуванням роз'яснень
Верховного Суду України, Вищого
спеціалізованого суду України та
Вищого адміністративного суду України,
суд дійшов висновку, що даний спір
належить до компетенції загального
місцевого суду в порядку цивільного
судочинства, тому, відповідно до п. 1 ч. 1
ст. 109 Кодексу адміністративного
судочинства України, суддя відмовляє у
відкритті провадження в
адміністративній справі.

У зв'язку з прийняттям такого
процесуального рішення, оцінка
відповідності, строку звернення, форми
та змісту поданого адміністративного
позову, відповідно до вимог чинного
законодавства - не надається.

Згідно ч. 2 ст. 87 Кодексу
адміністративного судочинства
України, розмір судового збору, порядок
його сплати, повернення і звільнення
від сплати встановлюються законом.

Відповідно до ст. 7 Закону України №
3674-VI від 08 липня 2011 року "Про судовий
збір" (зі змінами та доповненнями),
сплачена сума судового збору
повертається за ухвалою суду в разі
відмови у відкритті провадження у
справі.

Проте, суд не вирішує питання щодо
повернення позивачу судового збору,
враховуючи, що при поданні до суду
адміністративного позову ОСОБА_1 не
було сплачено судового збору за
подання позовної заяви.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 2, 3, 4, 17, 18, 87, 105 - 107, 109, 160, 165, 186, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суддя, -

УХВАЛИВ :

1. Відмовити у відкритті провадження в
адміністративній справі за позовом
ОСОБА_1 до начальника Головного
управління Держсанепідслужби у
Дніпропетровській області - головного
державного санітарного лікаря м.
Дніпропетровська Боброва Володимира
Володимировича про визнання нечинним
доповнення № 5569 від 28.08.2014 р.

2. Роз'яснити позивачу право на
звернення із зазначеним позовом до
місцевого загального суду в порядку
цивільного судочинства, передбаченого
Цивільним процесуальним кодексом
України.

3. Копію ухвали про відмову у відкритті
провадження, разом із позовною заявою
та доданими до неї матеріалами,
направити особі, яка її подала.

4. Роз'яснити позивачу, що відповідно до
ч. 5 ст. 109 Кодексу адміністративного
судочинства України, повторне
звернення тієї ж особи до
адміністративного суду з таким самим
адміністративним позовом, щодо якого
постановлено ухвалу про відмову у
відкритті провадження, не
допускається.

Ухвала суду може бути оскаржена в
апеляційному порядку до
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду через
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд, в порядку та у
строки, передбачені ст. 186 Кодексу
адміністративного судочинства
України, та набирає законної сили
відповідно до ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Суддя
С. В. Прудник