Справа № 826/12432/14
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2014-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі судді Качура І.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Державного підприємства «Державний центр персоналізації документів» до Державної податкової інспекції у Печерському районі ГУ Міндоходів у м. Києві про визнання неправомірними та скасування податкових повідомлень – рішень.

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулось Державне підприємство «Державний центр персоналізації документів» (далі по тексту також – позивач) з позовом до Державної податкової інспекції у Печерському районі ГУ Міндоходів у м. Києві (надалі також – відповідач), в якому просило:

- вирішити питання відшкодування судового збору у відповідності із Законом України «Про судовий збір».

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що висновки акту перевірки, на підставі яких прийняті податкові повідомлення – рішення не відповідають дійсним обставинам справи, та не узгоджуються з нормами Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Податкового кодексу України, Закону України «Про здійснення державних закупівель», чим порушено законні права та інтереси позивача.

Відповідач у судове засідання 25.09.2014р. не прибув, про дату, час і місце проведення судового розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується матеріалами справи, про причини неприбуття суд не повідомив.

Разом з тим, 17.09.2014р. через канцелярію суду надійшли письмові заперечення відповідача проти позову, в яких відповідач зазначав, що позивачем в порушення приписів підпункту 198.3 пункту 198 Податкового Кодексу включено до складу податкового кредиту суми ПДВ по операціям з отримання послуг, що не були використані в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку на суму 624 750 грн., у тому числі за листопад 2011 року на суму 624 750 грн., що свідчить про правомірність спірних податкових повідомлень – рішень та відсутність правових підстав для їх скасування. З вказаних мотивів просив у задоволенні позову просив відмовити.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи в судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомленні про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на наведене та з урахуванням вимог ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про доцільність розгляду справи у письмовому провадженні на підставі наявних матеріалів справи.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позов задоволенню підлягає з огляду про наступне.

Матеріалами справи встановлено, що відповідачем у період з 30.03.2014 р. по 22.05.2014р. проведено документальну планову виїзну перевірку Державного підприємства «Державний центр персоналізації документів» з питання дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2011 р. по 31.12.2013 р., валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2011 р. по 31.12.2013 р.

За результатами перевірки відповідачем складено акт від 22.05.2014 року №440/26-55-22-10/33060318 (далі - акт перевірки).

На підставі висновків акту перевірки, 06.06.2014р. відповідачем прийняті податкові повідомлення – рішення, зокрема:

Позивач категорично не погоджуючись із правомірністю вищевказаних податкових повідомлень – рішень оскаржив їх до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Вирішуючи спір по суті, суд виходив із наступного.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України, який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов’язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов’язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Згідно п.п.21.1.1., 21.1.2., 21.1.4. п.21.1. ст.21 Податкового кодексу України, посадові особи контролюючих органів зобов’язані, крім іншого: дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами; забезпечувати сумління виконання покладених н контролюючі органи функцій; не допускати порушень прав та охоронюваний законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій.

Разом з тим, відповідно до пункту 61.1 статті 61 цього Кодексу, податковий контроль - це система заходів, що вживаються контролюючими органами з метою контролю правильності нарахування, повноти і своєчасності сплати податків і зборів, а також дотримання законодавства з питань проведення розрахункових та касових операцій, патентування, ліцензування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Статтею 62 Податкового кодексу України передбачено, що податковий контроль здійснюється шляхом: - ведення обліку платників податків; - інформаційно-аналітичного забезпечення діяльності органів державної податкової служби; - перевірок та звірок відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірок щодо отримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин.

Відповідно до п.п.20.1.4. п.20.1. ст.20 Податкового кодексу України, контролюючі органи мають право, зокрема, проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Відповідно до ч. 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В статті 75 ПК України визначені види перевірок.

Відповідно до п. 75.1 ст. 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Згідно з пп. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75 ПК України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов'язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Зі змісту акту перевірки вбачається, що відповідачем у перевіряємому періоді встановлено порушення позивачем п.п. 14.1.228, пп. 14.1.11 п .44.1 ст. 44, п 138.2, п. 138.4, п. 138.8., п. 138.4 ст. 138, п.п.139.1.9. п 139.1. ст.139 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток в періоді, що перевірявся, на загальну суму 896 617 грн., в т. ч. по періодам: за 4 квартал 2011 рік на суму 896 617 грн.

Вказаний довід ґрунтується на тому, що за результатами діяльності у 2011 році, позивач мав від'ємне значення об'єкта оподаткування за 4 квартал 2011 року в розмірі 774 585 грн.

Відповідно до пп. 14.1.228 п. 14.1 ст. 14 ПКУ, собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг для цілей розділу III Податкового кодексу України - витрати, що прямо пов'язані з виробництвом та/або придбанням реалізованих протягом звітного податкового періоду товарів, виконаних робіт, наданих послуг, які визначаються відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку, що застосовуються в частині, яка не суперечить положенням цього розділу.

Пунктом 138.8 ст. 138 ПКУ передбачено, що собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких, товарів, виконаннями робіт, наданням послуг, а саме: прямих матеріальних витрат, прямих витрат на оплату праці, амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбанням електричної енергії (включаючи реактивну).

Відповідно до п. 138.4 ст. 138 ПКУ витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Виходячи із вищевказаного, відповідач встановив завищення позивачем витрат у сумі 774 585 грн. внаслідок порушення п.п.14.1.228, п.14.1. ст. 14, п. 138,8., п. 138.4 ст. 138 ПКУ.

Суд критично ставиться до висновку відповідача про завищення позивачем витрат у сумі 774 585 грн., з огляду про наступне.

Порядок обліку від'ємного значення об'єкта оподаткування врегульовано ст. 150 Податкового кодексу України, якою встановлено, що якщо результатом розрахунку об'єкта оподаткування платника податку з числа резидентів за підсумками податкового року є від'ємне значення, то сума такого від'ємного значення полягає включенню до витрат першого календарного кварталу наступного податкового року, до повного погашення такого від'ємного значення.

Таким чином, якщо результатом розрахунку об'єкта оподаткування платника податку з числа резидентів за підсумками податкового року є від'ємне значення, то сума такого від'ємного значення підлягає включенню до складу витрат першого календарного наступного податкового року. Розрахунок об'єкта оподаткування за наслідками півріччя, трьох кварталів та року здійснюється з урахуванням від'ємного значення попереднього року у складі витрат таких податкових періодів наростаючим підсумком.

Матеріали справи свідчать, про те, що зазначені вимоги податкового законодавства були дотримані позивачем, що підтверджується, зокрема, податковими деклараціями з податку на прибуток за 2-3 квартали 2011 року та 2-4 квартали 2011 року. Системний аналіз вищевказаних норм податкового законодавства свідчить, що включення позивачем до складу валових витрат 2-4 календарного кварталу 2012 року від'ємного значення об'єкта оподаткування, яке утворилось у 4 кварталі 2011 року у розмірі 774 585,00 грн., яке є результатом розрахунку об'єкта оподаткування платника податку за підсумками 2011 року, повністю відповідає вимогам ст. 150 Податкового кодексу України.

При цьому, твердження відповідача про недоведеність зв'язку господарської операції по закупівлі, прийняттю і оплаті послуг із технічного обслуговування обладнання із господарською діяльністю позивача з персоналізації документів, спростовані наступним.

Акти виконаних робіт відображено в бухгалтерському обліку за четвертий квартал 2011 р.

Вказані документи були позивачем подані і до перевірки, проте не були враховані відповідачем при оформлені результатів перевірки.

Так, відповідач зазначав, що в наданих до перевірки первинних документах - актах приймання-передачі послуг не визначено зміст господарської операції, а також не доведено зв'язок із господарською діяльністю підприємства, не доведено які саме планово-профілактичні роботи відповідно до вимог технічної документації на обладнання провадились, які роботи з діагностики та усунення несправностей/збоїв у Обладнанні шляхом налаштування та/чи заміни комплектуючих провадились, яка підтримка працездатності спеціалізованого програмного забезпечення обладнання провадилась, яка модернізація обладнання чи його компонентів здійснювалась, тощо.

Відповідно до статті 1 Закону України від 16.07.1999 № 996-XІV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Частинами другою та третьою ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Отже, будь які документи (утому числі договори, накладні, рахунки, тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Також відповідач стверджував, що договір укладено лише в листопаді 2011 року фактичне здійснення операції на протязі 1-3 кварталів 2011 року відбувалось на підприємстві без укладення яких - не будь договорів та угод із СГД. Тому, підписання актів за минулий час не відповідає вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» та Податкового кодексу України.

Суд не погоджується з такими доводами відповідача, з огляду про наступне.

Відповідно до пунктів 2.1 та 2.2 Статуту ДП «ДЦПД», затвердженого наказом ДМС України від 26.12.2011р. № 149, основною метою діяльності підприємства є виконання державної цільової програми з персоналізації документів, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус.

При цьому, встановлено, що обов'язок забезпечити функцію персоналізації документів в Україні покладено виключно на позивача наступними законодавчими актами:

- постановою Кабінету Міністрів України від 15 березня 2006 р. №327 «Про створення Державної інформаційної системи реєстраційного обліку фізичних осіб та їх документування»;

- розпорядженням Кабінету Міністрів України від 17 червня 2009 року №711 -р «Про схвалення Концепції розвитку Державної інформаційної системи реєстраційного обліку фізичних осіб та їх документування».

Відповідно до постанови КМУ № 327 на базі Єдиної державної автоматизованої паспортної системи створено Державну інформаційної системи реєстраційного обліку фізичних осіб та їх документування (ДІС).

Відповідно до розпорядження КМУ № 711-р, метою створення ДІС є забезпечення документування фізичних осіб відповідно до вимог міжнародних стандартів та належного захисту документів від підроблення і незаконного використання, виготовлення та персоналізація документів відповідно до міжнародних стандартів.

Позивач є складовою частиною ДІС, на яку покладено функцію забезпечення персоналізації документів, які виготовляються за допомогою програмно-технічних засобів ДІС (розділ «Структура, склад і функції ДІС» Концепції ДІС).

З огляду на вищевикладене, суд звертає увагу на те, що держава в особі Кабінету Міністрів України, органа управління майном - МВС України та Державної міграційної служби України визначили основну мету діяльності позивача - забезпечення виконання державної програми - персоналізація документів, що оформлюються і виготовляються із застосуванням засобів ДІС.

Таким чином, фактичні обставини свідчать, що укладаючи договір № 1МК-0111 від 03.11.2011р. про надання послуг з технічного обслуговування обладнання позивач забезпечував функціонування технологічно складного обладнання, яке безпосередньо забезпечує виконання статутної мети господарської діяльності підприємства та державної програми.

З системного аналізу норм чинного законодавства вбачається висновок про те, що акти здачі-приймання робіт (надання послуг) є документальним підтвердженням здійснення господарських операцій з технічного обслуговування обладнання та підтверджують безпосередній зв'язок такого технічного обслуговування з господарською діяльністю позивача.

Зважаючи на викладене, висновки відповідача про: - невідповідність первинних документів вимогам законодавства та недоведеність господарської операції з прийняття та оплати робіт і послуг за договором № 1МК-0111 від 03.11.2011 р. про надання послуг з технічного обслуговування обладнання у зв'язку із господарською діяльністю по персоналізації документів, не відповідають фактичним обставинам та суперечать імперативним приписам чинного законодавства України.

Крім того, зі змісту акту вбачається, що основним порушенням позивача є укладення договору № 1МК-0111 від 03.11.2011р. у листопаді 2011 року та розповсюдження його дії до правовідносин, що виникли між сторонами до його укладення (з 01.01.2011 р.), а також прийняття та оплата послуг за актами, які не відображають, на думку відповідача, зміст господарської операції.

Проте суд зазначає, що такі доводи відповідача не носять правового підґрунтя.

Частинами 4 та 7 ст. 179 Господарського кодексу України визначено що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Водночас, при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості.

Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними.

Строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору. На зобов'язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше.

З умов договору № 1МК-0111 від 03.11.2011 р. про надання послуг з технічного обслуговування обладнання вбачається, що сторонами цього договору дотримано вимоги ст. 180 Господарського кодексу України, оскільки договір визначає предмет, ціну та строк його дії.

Більш того, у відповідності до ч.7 ст. 180 Господарського кодексу України, договір містить застереження про поширення його дії на зобов'язання, які виникли у сторін до його укладення, що прямо дозволено ст. 631 Цивільного кодексу України.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про те, що Договір № 1МК-0111 від 03.11.2011 р. про надання послуг з технічного обслуговування обладнання, укладений між позивачем та ТОВ «Поллі-Сервіс», повністю узгоджується і відповідає вимогам законодавства України, в тому числі законодавства про закупівлі, бюджетного та господарського.

Крім того, суд звертає увагу на те, що відповідачем не взято до уваги вимоги Закону України «Про здійснення державних закупівель».

Згідно із вимогами ст. 1 та 20 Закону України «Про здійснення державних закупівель» починаючи з 01.01.2011 р. та по 03.10.2011 р. позивач зобов'язаний був провадити закупівлю послуг із супроводження та технічного обслуговування обладнання, яке безпосередньо використовується у господарській діяльності, і обумовлює, перш за все, виконання державної програми із документування населення, за процедурою відкритих торгів, яка займала щонайменше 30 робочих днів.

В межах розгляду справи встановлено, що починаючи з лютого по вересень 2011 року позивач двічі проводив відкриті торги, які відмінялись з причин відсутності конкуренції на ринку (подано менше двох пропозицій). Єдиним підприємством, яке подавало пропозиції та заявляло про технічну можливість надавати послуги із супроводження спеціального обладнання було ТОВ «ПОЛЛІ-СЕРВІС».

При цьому, зважаючи на необхідність виконання державної програми в період проведення довготривалих процедур закупівлі за державні кошти, позивач з початку 2011 року, до завершення процедур закупівлі за державні кошти, залучило ТОВ «ПОЛЛІ-СЕРВІС» до виконання робіт з технічного обслуговування, оскільки саме цей суб’єкт надавав аналогічні сервісні послуги у минулих роках та є єдиним підприємством, яке надало свої пропозиції для відкритих торгів.

В ході судового розгляду справи підтверджено, що за результатами фактичного надання послуг з технічного обслуговування обладнання у 1 - 3 кварталах 2011 року між позивачем та ТОВ «ПОЛЛІ-СЕРВІС» підписувались акти виконаних робіт з технічного обслуговування та Технічні акти, які оформлені у відповідності до вимог чинного законодавства України та мають усі обов'язкові реквізити, які передбачені ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансовому звітність» і повністю відображають дійсність і характер господарських операцій із фактичного отримання вкрай необхідних позивачу послуг.

При цьому, суд звертає увагу на те, що лише із набранням чинності 03.10.2011р. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань державних закупівель» від 08.07.2011 року, позивач отримав можливість укласти договір без застосування процедур закупівель і формалізувати свої правовідносини починаючи з 01.01.2011 р., що як свідчать фактичні обставини справи, позивачем і було зроблено шляхом укладення договору № 1МК-0111 від 03.11.2011 р. про надання послуг з технічного обслуговування обладнання і у відповідності до ст. 631 Цивільного кодексу України та ст. 180 Господарського кодексу України та підписано акти виконаних робіт за 1 - 3 квартали 2011 р., які складені на основі Актів виконаних робіт по технічному обслуговуванню та Технічних актів.

Таким чином, саме на основі зазначених вище первинних документів, в 4 кварталі 2011р. операції з технічного обслуговування обладнання було відображено у бухгалтерському та податковому обліку позивача.

Враховуючи вищевикладене, доводи відповідача про неправомірність дій позивача по укладенню договору № 1МК-0111 від 03.11.2011р. у 4 кварталі 2011 року та розповсюдження його дії на 1-3 квартали, є такими, що суперечить Господарському кодексу України, Цивільному кодексу України, та не враховує законодавчих обмежень, що були обумовлені Законом України «Про здійснення державних закупівель».

Разом з тим, твердження відповідача про порушення позивачем ст. 198 Податкового кодексу України, спростовані, з огляду про наступне.

Податкова накладна № 18 від 04.11.2011 року - роботи з технічного обслуговування обладнання персоналізації за 1та2 квартали поточного року на загальну суму 2 499 000 грн. в т.ч. ПДВ 416 500, 00 грн.; податкова накладна № 88 від 29.11.2011 року - роботи з технічного обслуговування обладнання персоналізації на загальну суму 1 249 500 грн., в т.ч. ПДВ - 208 250 грн.

Відповідно до пункту 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: - придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; - придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Тобто необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.

Разом з тим, відповідно до ст. 198 Податкового кодексу України, право на віднесення суп податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбувалась раніше: - дата списання коштів з банківського рахунку платника податків на оплату товарів/послуг; - дата отримання платником податків товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватись в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до ст. 198 Податкового кодексу не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст. 201 цього кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими ст. 201 Податкового кодексу України.

Вимоги до оформлення податкових накладних встановлені ст. 201 Податкового кодексу України.

Судом встановлено, що накладна № 18 від 04.11.2011 року на загальну суму 2 499 000 грн., в т.ч. ПДВ 416 500, 00 грн. та податкова накладна № 88 від 29.11.2011 року - на загальну суму 1 249 500 грн., в т.ч. ПДВ - 208 250 грн. оформлені у повній відповідності до вимог зазначеної вище статті Податкового кодексу України та містять всі обов'язкові реквізити.

За таких обставин, враховуючи приписи ст. 198 та ст. 201 Податкового кодексу України, позивач на переконання суду мав правові підстави для формування податкового кредиту з ПДВ за операціями з надання послуг з технічного обслуговування обладнання за договором № 1МК-0111 від 03.11.2011 р. про надання послуг з технічного обслуговування обладнання на суму 624 750, 00 грн.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд прийшов до висновку про те, що спірні податкові повідомлення рішення є неправомірними, позаяк прийняті без наявності у діях позивача порушень норм чинного законодавства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем як суб’єктом владних повноважень не доведено правомірність оспорюваних податкових повідомлень - рішень.

Враховуючи викладене, керуючись статями 9, 69, 70, 71, 128, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити.

Зобов’язати Управління Державної казначейської служби України у Печерському районі м. Києва стягнути судові витрати у розмірі 487, 20 грн. на користь Державного підприємства «Державний центр персоналізації документів» за рахунок Державного бюджету України шляхом їх безспірного списання із рахунків Державної податкової інспекції у Печерському районі ГУ Міндоходів у м. Києві.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.А. Качур