Справа № 2а-0370/226/11
Суддя: Костів М.В.
Дата ухвалення: 2014-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2014 р.
Справа № 876/5009/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого-судді
Костіва М.В.,

суддів
Шавеля Р.М., Савицької Н.В.

за участю секретаря
Бєлкіної Н.І.

представника позивача
ОСОБА_1

представника відповідача
Мандзирохи А.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
Ківерцівської міжрайонної державної
податкової інспекції у Волинській
області ДПС на постанову Волинського
окружного адміністративного суду від
24.02.2011 р. у справі №2а-0370/226/11 за позовом
фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 до
Ківерцівської міжрайонної державної
податкової інспекції про визнання
нечинним податкового
повідомлення-рішення від 10.01.2011 р.
№/0,

встановив:

Постановою Волинського окружного
адміністративного суду від 24.02.2011 р. у
справі №2а-0370/226/11 за позовом фізичної
особи - підприємця ОСОБА_3 до
Ківерцівської міжрайонної державної
податкової інспекції про визнання
нечинним податкового
повідомлення-рішення від 10.01.2011 р.
№/0, яким було визначено податкове
зобов'язання з податку на додану
вартість 83556 грн., позов було задоволено
повністю, постановлено визнати
протиправним і скасувати зазначене
податкове повідомлення-рішення.

В апеляційній скарзі скаржник
просить постанову суду скасувати та
відмовити у позові. Апеляційна скарга
мотивована неврахуванням висновків
акту перевірки, зокрема, факту поставки
на митну територію України товару за
договірними цінами, які є нижчими від
рівня звичайних цін.

Представник позивача апеляційну
скаргу заперечив за безпідставністю.

Представник відповідача в судовому
засіданні вимоги апеляційної скарги
підтримав з викладених у ній мотивів.

Колегія суддів, заслухавши суддю -
доповідача, пояснення представників
сторін, вивчивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість постанови суду в межах
доводів апеляційної скарги, вважає, що
в задоволенні апеляційної скарги слід
відмовити з наступних підстав.

Суд першої інстанції встановив та
матеріалами справи підтверджується, що
22-23.12.2010 р. працівниками Ківерцівської
МДПІ було проведено документальну
невиїзну перевірку позивача щодо
підтвердження достовірності
нарахування від'ємного значення між
сумою податкового зобов'язання та
податкового кредиту з ПДВ за період
липень-грудень 2009 р., січень-червень 2010
р. та достовірності нарахування
бюджетного відшкодування за січень 2011
р. Суд першої інстанції підставно
встановив, що рішення керівника на
проведення цієї перевірки відсутнє,
внаслідок чого перевірка проведена із
порушенням ст. 11 Закону України «Про
державну податкову службу в Україні»
та п. 2.3. Методичних рекомендацій щодо
порядку взаємодії між підрозділами
органів державної податкової служби
при організації та проведенні
перевірок платників податків,
затверджених наказом ДПА України від
27.05.2005 р. №355.

Підставою для проведення перевірки
було встановлення скаржником факту
допущення при проведенні позапланової
виїзної документальної перевірки
дотримання вимог податкового
законодавства (акт від 26.08.2010 р.
№317/17-) арифметичної помилки у
вказаних податкових зобов'язаннях за
травень 2010 р. в сумі 100000 грн. та
неврахування уточнюючих розрахунків
платника податку за вересень 2009 р. №10217
від 30.06.2010 р. та за березень 2010 р. №10214.

За результатами перевірки скаржником
було складено акт від 24.12.2010 р.
№525/17/НОМЕР_1, у якому стверджується про
порушення позивачем п. 4.1., п. 7.7.1. Закону
України «Про податок на додану
вартість» та на його підставі винесено
оскаржуване податкове
повідомлення-рішення від 10.01.2011 р.
№/0, яким позивачу донараховано
податкове зобов'язання з податку на
додану вартість в сумі 83556 грн.

Суд першої інстанції підставно звернув
увагу на ту обставину, що не зважаючи на
посилання в акті перевірки від 24.12.2010 р.
на порушення п. 4.1., п. 7.7.1. Закону України
«Про податок на додану вартість», факти
таких порушень в акті не зазначені.
Водночас, є посилання на встановлення
факту цих порушень в акті від 26.08.2010 р.

На підставі зазначеного акту перевірки
від 26.08.2010 р. були прийняті податкові
повідомлення-рішення від 18.10.2010 р.
№/0, №/1, №, якими
позивачу було зменшено суму бюджетного
відшкодування з ПДВ за січень 2010 р. на
77153 грн., донараховано податкове
зобов'язання з ПДВ на суму 496680 грн.,
збільшено суму бюджетного
відшкодування з ПДВ на 613585 грн., від
отримання якої платник добровільно
відмовляється. Вказані податкові
повідомлення-рішення були визнані
протиправними та скасовані.

Скаржник посилається на ту обставину,
що у період з липня 2009 р. по червень 2010 р.
позивач імпортував товар, який в
подальшому реалізовував на митній
території України за ціною, меншою ніж
митна вартість ввезеного товару та
такою, що визначалась у договорах із
покупцями.

Суд першої інстанції підставно
встановив, що скаржник, роблячи такий
висновок, не вчиняв дій, передбачених в
п. 1.20. Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
та п. 13 Указу Президента України від
23.07.1998 р. №817/98 «Про деякі заходи з
перегулювання підприємницької
діяльності» для доведення факту
відмінності договірної ціни від рівня
звичайної ціни.

Відповідно до п. 4.1. Закону України «Про
податок на додану вартість» база
оподаткування операції з поставки
товарів (послуг) визначається виходячи
з їх договірної (контрактної) вартості,
визначеної за вільними цінами, але не
нижче за звичайні ціни, з урахуванням
акцизного збору, ввізного мита, інших
загальнодержавних податків та зборів
(обов'язкових платежів), згідно із
законами України з питань
оподаткування (за винятком ПДВ, а також
збору на обов'язкове державне пенсійне
страхування на послуги стільникового
рухомого зв'язку, що включається до
ціни товарів (послуг)). Згідно з п. 1.20.1,
1.20.8 Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» звичайною
вважається ціна товарів (робіт, послуг),
визначена сторонами договору. Якщо не
доведено протилежне, вважається, що
така звичайна ціна відповідає рівню
справедливих ринкових цін. Справедлива
ринкова ціна - це ціна, за якою товари
(роботи, послуги) передаються іншому
власнику за умови, що продавець бажає
передати такі товари (роботи, послуги),
а покупець бажає їх отримати за
відсутності будь-якого примусу, обидві
сторони є взаємно незалежними юридично
та фактично, володіють достатньою
інформацією про такі товари (роботи,
послуги), а також ціни, які склались на
ринку ідентичних (а за їх відсутності -
однорідних) товарів (робіт, послуг).
Обов'язок доведення того, що ціна
договору не відповідає рівню звичайної
ціни у випадках, визначених цим
законом, покладається на податковий
орган у порядку, встановленому законом.

Однак належних доказів заниження
позивачем договірних цін відносно
звичайних цін більше ніж на 20% суду
надано не було, а суд першої інстанції
підставно звернув увагу на відмінність
понять звичайної ціни та митної
вартості, а також межі правового
регулювання відносин, пов'язаних із
звичайною ціною та митною вартістю.

Відповідно до п. 7.7.1. Закону України
«Про податок на додану вартість» сума
податку, що підлягає сплаті
(перерахуванню) до бюджету або
бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
податкового періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
періоду. При позитивному значенні суми,
розрахованої згідно з п. 7.7.1., така сума
підлягає сплаті (перерахуванню) до
бюджету в строки, встановлені законом
для відповідного податкового періоду.
При від'ємному значенні суми,
розрахованої згідно з п. 7.7.1., така сума
враховується у зменшення суми
податкового боргу з цього податку, що
виник за попередні податкові періоди (у
т.ч. розстроченого або відстроченого
відповідно до закону), а при його
відсутності - зараховується до складу
податкового кредиту наступного
податкового періоду. Порушень цих
положень позивачем судом встановлено
не було.

Частиною 2 ст.19 Конституції України та
ч.3 ст.2 КАС України передбачено, що
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України. У відповідності до
вимог ст.71 КАС України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Однак відповідач діяв всупереч
зазначеним положенням.

Згідно зі ст. 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасовано правильне по суті рішення
суду з одних лише формальних міркувань.

Скаржник у встановленому законом
порядку не довів наявність
передбачених законом підстав для
скасування постанови суду, не надав
інших доказів, які б не подавались
суду першої інстанції з
обґрунтуванням неможливості їх
подання такому суду.

Враховуючи наведене, судове
рішення відповідає закону та
матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254
КАС України, апеляційний суд -

ухвалив:

Апеляційну скаргу Ківерцівської
міжрайонної державної податкової
інспекції у Волинській області ДПС
залишити без задоволення, а постанову
Волинського окружного
адміністративного суду від 24.02.2011 р. у
справі №2а-0370/226/11 - без змін.

Ухвала набирає законної сили
негайно після проголошення та може
бути оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України
протягом 20-ти днів після набрання нею
законної сили, а уразі складення такої
в порядку ч. 3 ст. 160 КАС України,
протягом того ж строку з часу складення
в повному обсязі.

Головуючий суддя
Костів М.В.

Судді
Шавель Р.М.

Савицька Н.В.

Повний текст ухвали складений 29.09.2014
року.