Справа № К/9991/49961/11-С
Суддя: Юрченко В.В.
Дата ухвалення: 2014-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"10" вересня 2014 р. м. Київ
К/9991/49961/11

колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

головуючого-судді: Юрченка В.В.,

суддів: Амєліна С.Є., Кобилянського М.Г.,

розглянувши в порядку касаційного
письмового провадження
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду
України в Орджонікідзевському районі
м. Маріуполя Донецької області про
визнання дій неправомірними та
перерахунок пенсії за касаційною
скаргою ОСОБА_1 на постанову Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 21 червня 2011 року,

в с т а н о в и л а:

В листопаді 2010 року ОСОБА_1 звернувся до
суду із зазначеним позовом.

В обґрунтування позовних вимог
зазначав, що є інвалідом війни ІІІ
групи. Відповідно до частини четвертої
статті 13 Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» від 22 жовтня 1993
року № 3551-XII (в редакції, що діяла до 1
липня 2006 року) ОСОБА_1 має право на
отримання підвищення до пенсії як
інвалід війни ІІІ групи у розмірі 200
процентів мінімальної пенсії за віком.
Проте управління Пенсійного фонду
України в Орджонікідзевському районі
м. Маріуполя Донецької області
виплачувало позивачу підвищення до
пенсії в значно меншому розмірі. Просив
визнати неправомірними дії
відповідача щодо відмови в перерахунку
і виплаті підвищення до пенсії в
розмірі, встановленому Законом України
«Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту», з 1 січня 2000
року по 31 грудня 2005 року; зобов'язати
відповідача провести перерахунок і
виплату підвищення до пенсії позивачу
як інваліду війни ІІІ групи у розмірі 200
процентів мінімальної пенсії за віком
відповідно до статті 13 Закону України
«Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту» за період з 1
січня 2000 року по 31 грудня 2005 року,
виходячи з розміру прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність, визначеного законами
України про затвердження прожиткового
мінімуму на 2000 - 2004 роки, Законом
України «Про Державний бюджет України
на 2005 рік» з урахуванням виплачених
сум.

Постановою Орджонікідзевського
районного суду м. Маріуполя Донецької
області від 27 грудня 2010 року позов
ОСОБА_1 задоволено.

Визнано неправомірними дії управління
Пенсійного фонду України в
Орджонікідзевському районі м.
Маріуполя Донецької області щодо
відмови ОСОБА_1 перерахувати
надбавку до пенсії як інваліду ІІІ
групи за період з 1 січня 2000 року по 31
грудня 2005 року відповідно до статті 13
Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту» (редакція, що чинна до 1 січня
2006 року).

Зобов'язано відповідача відповідно до
статті 13 Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» у редакції, що
діяла з 1 січня 2000 року по 31 грудня 2005
року, провести ОСОБА_1 перерахунок
надбавки до пенсії як інваліду війни
ІІІ групи у розмірі 200 процентів
мінімальної пенсії за віком, що
розраховується залежно від розміру
прожиткового мінімуму для
працездатних осіб, за період з 1 січня
2000 року по 31 грудня 2005 року з
проведенням доплати недоотриманих сум,
за відрахуванням фактично сплачених
сум.

Постановою Донецького апеляційного
адміністративного суду від 21 червня
2011 року апеляційну скаргу
управління Пенсійного фонду України в
Орджонікідзевському районі м.
Маріуполя Донецької області
задоволено. Постанову
Орджонікідзевського районного суду м.
Маріуполя Донецької області від 27
грудня 2010 року скасовано. В
задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вказуючи на допущені, на думку ОСОБА_1,
судом апеляційної інстанції порушення
норм чинного процесуального та
матеріального законодавства, що
призвело до постановлення
неправильного судового рішення,
позивач просить скасувати
постановлене судове рішення суду
апеляційної інстанції та залишити в
силі судове рішення суду першої
інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи касаційної скарги
та перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає задоволенню частково з
наступних підстав.

Під час розгляду справи по суті судами
першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що згідно ОСОБА_1 є
інвалідом війни ІІІ групи та має право
на пільги, установлені статтею 13 Закону
України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту» від 22
жовтня 1993 року № 3551-XII.

Відповідно до положень частини
четвертої статті 13 Закону України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» (в редакції, що
діяла до 1 січня 2006 року)
інвалідам війни пенсії або щомісячне
довічне грошове утримання чи державна
соціальна допомога, що виплачується
замість пенсії підвищуються: інвалідам
I групи - у розмірі 400 процентів
мінімальної пенсії за віком, II групи - 350
процентів мінімальної пенсії за віком,
III групи - 200 процентів мінімальної
пенсії за віком.

Вихідним критерієм розрахунку
підвищення до пенсії визначено
мінімальну пенсію за віком, розмір якої
визначався за правилами частини
третьої статті 19 Закону України «Про
пенсійне забезпечення» від 5 листопада
1991 року № 1788-XII, а з 1 січня 2004 року
встановлювався за правилами частини
першої статті 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-ІV
в розмірі 20 відсотків середньої
заробітної плати працівників, зайнятих
у галузях економіки України, за
попередній рік. 12 січня 2005 року набув
чинності Закон України від 23
грудня 2004 року № 2291-IV, яким внесено
зміни до частини першої статті 28 Закону
№ 1058-ІV, згідно яких мінімальний розмір
пенсії за віком встановлюється у
розмірі прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність,
визначеного законом.

В пункті 2 постанови «Про підвищення
розмірів пенсій та інших соціальних
виплат окремим категоріям пенсіонерів,
фінансування яких здійснюється за
рахунок державного бюджету» від 3 січня
2002 року № 1 Кабінет Міністрів України
установив розміри сум, з яких
проводиться розрахунок підвищення до
пенсії, усупереч положенням зазначених
статей цих законів, причому ці суми не
відповідають розмірам мінімальної
пенсії за віком.

Положення частини третьої статті 28
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» (доповнена згідно із
Законом України від 25 березня 2005 року
№2505-IV) про те, що мінімальний розмір
пенсії за віком, встановлений абзацом
першим частини першої цієї статті,
застосовується виключно для
визначення розмірів пенсій,
призначених згідно з цим Законом, на
думку колегії суддів, не є перешкодою
для застосування зазначеної величини
(мінімального розміру пенсії за віком)
для розрахунку інших пов'язаних із нею
пенсій чи доплат, оскільки чинним
законодавством не встановлено іншого
мінімального розміру пенсії за віком,
крім передбаченого частиною першою
цієї статті.

Виходячи із загальних засад
пріоритетності законів над
підзаконними актами при розрахунку
підвищення до пенсії, передбаченого
частиною четвертою статті 13 Закону
України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту»,
застосуванню підлягав розмір
мінімальної пенсії за віком,
визначений відповідно до положень
частини першої статті 28 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування», а до прийняття
цього Закону відповідно до положень
частини третьої статті 19 Закону
України «Про пенсійне забезпечення».

Проте пунктом 3 розділу І Закону
України «Про внесення змін до Закону
України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту» від 5
жовтня 2005 року №2939-ІV частина четверта
статті 13 Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» викладена у такій
редакції: «Інвалідам війни пенсії або
щомісячне довічне грошове утримання чи
державна соціальна допомога, що
виплачується замість пенсії,
підвищуються: інвалідам I групи - у
розмірі 50 процентів прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність, II групи - 40 процентів
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність, III групи - 30
процентів прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність».

Зазначені положення Закону набрали
чинності з 1 січня 2006 року відповідно та
рішенням Конституційного Суду України
такими, що суперечать Конституції
України (є неконституційними) не
визнавались.

Враховуючи викладене, в період з 1 січня
2000 року по 31 грудня 2005 року відповідач
був зобов'язаний нараховувати та
сплачувати позивачу як інваліду війни
ІІІ групи підвищення до пенсії у
розмірі 200 процентів мінімальної
пенсії за віком, визначеної відповідно
до положень частини першої статті 28
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», а до прийняття цього
Закону відповідно до положень частини
третьої статті 19 Закону України «Про
пенсійне забезпечення». Починаючи з 1
січня 2006 року позивач як інвалід війни
ІІІ групи має право на підвищення до
пенсії у розмірі 30 процентів
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність, розмір якого
встановлений законами України про
Державний бюджет на відповідні роки.

Проте апеляційний суд, скасовуючи
рішення суду першої інстанції та
відмовляючи у задоволенні позову,
прийшов до помилкового висновку про те,
що позивачем не надано доказів
звернення до відповідача в період з 1
січня 2000 року по 31 грудня 2005 року
відповідно до вимог частини четвертої
статті 45 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» із заявою про перерахунок
пенсійних виплат згідно частини
четвертої статті 13 Закону України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» в період з 1 січня
2000 року по 31 грудня 2005 року, тому
підстави для задоволення позовних
вимог позивача щодо зобов'язання
відповідача здійснити перерахунок та
виплату позивачу пенсії відповідно до
частини четвертої статті 13 Закону
України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту» за
вказаний період відсутні.

У порядку адміністративного
судочинства вирішуються спори
фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом
владних повноважень щодо оскарження
його рішень (нормативно-правових актів
чи правових актів індивідуальної дії),
дій чи бездіяльності, тому
застосування судом першої інстанції до
зазначених правовідносин положень
частини другої статті 46 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» та частини
другої статті 87 Закону України «Про
пенсійне забезпечення» замість
строків звернення до суду, визначених
статтею 99 Кодексу адміністративного
судочинства України, є
необґрунтованим.

Відповідно до частин першої, другої
статті 99 Кодексу адміністративного
судочинства України в редакції від 7
липня 2010 року (набрала чинності з 30
липня 2010 року) адміністративний
позов може бути подано в межах строку
звернення до адміністративного суду,
встановленого цим Кодексом або іншими
законами. Для звернення до
адміністративного суду за захистом
прав, свобод та інтересів особи
встановлюється шестимісячний строк,
який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Позивач, звернувшись до суду з позовом
23 листопада 2010 року, пропустив строк
звернення до суду, клопотання про
поновлення пропущеного строку
звернення до адміністративного суду не
заявляв, доказів поважності причин
пропуску строку звернення до суду не
надав.

Апеляційний суд обґрунтованого
зазначив, що позивачем пропущено строк
звернення до суду, визначений частиною
другою статті 99 Кодексу
адміністративного судочинства
України, проте помилково ухвалив
рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог, оскільки відповідно до
положень частини першої статті 100
Кодексу адміністративного судочинства
України в редакції від 7 липня 2010 року
адміністративний позов, поданий після
закінчення строків, установлених
законом, залишається без розгляду, якщо
суд за заявою особи, яка його подала, не
знайде підстав для поновлення строку,
про що постановляється ухвала.

Частиною другою статті 5 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що провадження в
адміністративних справах здійснюється
відповідно до закону, чинного на час
вчинення окремої процесуальної дії,
розгляду і вирішення справи.

Враховуючи викладене, апеляційний суд,
ухвалюючи судове рішення під час дії
статті 100 Кодексу адміністративного
судочинства України у новій редакції
повинен був залишити позов без
розгляду.

В доводах касаційної скарги позивач
помилково посилається на частину другу
статті 87 Закону України «Про пенсійне
забезпечення». Зазначена норма права
не може бути застосована до спірних
правовідносин, оскільки в ній йдеться
про виплату за минулий час без
обмеження будь-яким строком
нарахованої суми пенсії, не отриманої з
вини органу, що призначає і виплачує
пенсію, тобто на суми пенсій, які
виплачуються органами Пенсійного
фонду України у безспірному порядку.

Відповідно до вимог частини першої
статті 220 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної
інстанції перевіряє правильність
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

За правилами статті 229 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції має право
скасувати судові рішення судів першої
та апеляційної інстанцій та ухвалити
нове рішення, якщо обставини справи
встановлені повно і правильно, але суди
першої та апеляційної інстанцій
порушили норми матеріального чи
процесуального права, що призвело до
ухвалення незаконного судового
рішення.

Керуючись статтями 210, 220, 222, 223, 229, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Постанову Орджонікідзевського
районного суду м. Маріуполя Донецької
області від 27 грудня 2010 року та
постанову Донецького апеляційного
адміністративного суду від 21 червня 2011
року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до управління Пенсійного
фонду України в Орджонікідзевському
районі м. Маріуполя Донецької області
про визнання дій неправомірними та
перерахунок пенсії залишити без
розгляду.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
оскарженню не підлягає.

Головуючий
Юрченко В.В.

Судді
Амєлін С.Є.

Кобилянський М.Г.