Справа № 826/12008/14
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2014-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 11/268
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

03 вересня 2014 року 16:06
№ 826/12008/14

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі судді Клочкової Н.В., при
секретарі судового засідання Легейді
Я.А., розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 до Державної
податкової інспекції у
Шевченківському районі Головного
управління Державної фіскальної
служби у м. Києві про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень - рішень 09.04.2014
№ , від 15.04.2013 № , від 19.04.2012 №
, за участі:

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Катамай Г.М.,

На підставі частини 3 статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства України
в судовому засіданні 03.09.2014 року
проголошено вступну та резолютивну
частини постанови.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до
Окружного адміністративного суду
міста Києва з позовом до державної
податкової інспекції у
Шевченківському районі Головного
управління Державної фіскальної
служби у м. Києві (далі - відповідач) про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень - рішень
державної податкової інспекції у
Шевченківському районі м. Києва від
09.04.2014 № , від 15.04.2013 № , від
19.04.2012 № .

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 19.08.2014 року
відкрито провадження в
адміністративній справі № 826/12008/14.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 14.08.2014 року
закінчено підготовче провадження та
призначено справу до судового
розгляду.

Крім цього, 29 серпня 2014 року до
Окружного адміністративного суду
міста Києва надійшло клопотання
позивача про звільнення його від
сплати судового збору повністю або
зменшення його розміру до фактично
сплаченої суми та вважати відповідачем
у справі державну податкову інспекцію
у Шевченківському районі Головного
управління Державної фіскальної
служби у м. Києві.

Згідно частини 1 статті 88 КАС України
суд, враховуючи майновий стан сторони,
може своєю ухвалою зменшити розмір
належних до оплати судових витрат чи
звільнити від їх оплати повністю або
частково, чи відстрочити або
розстрочити сплату судових витрат на
визначений строк.

Таким чином, суд дійшов до висновку, що
клопотання позивача про зменшення
розміру сплати судового збору до
фактично сплаченої суми, враховуючи
майновий стан, підлягає задоволенню.

В судовому засіданні 03.09.2014 позивач
підтримав позовні вимоги з підстав,
викладених у позовній заяві, та просив
задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача заперечувала
проти задоволення адміністративного
позову, з підстав викладених у
письмових запереченнях.

Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, Окружний адміністративний суд
міста Києва, встановив.

ДПІ у Шевченківському районі Головного
управління Державної фіскальної
служби у м. Києві винесла податкові
повідомлення - рішення, якими згідно із
пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 та п. 286.5 ст. 286 ПК
позивачу визначила суми податкового
зобов'язання із земельного податку, а
саме:

- від 09.04.2014 № на суму 4522,24 грн. (Т. 1,
а.с. 10);

- від 15.04.2013 № на суму 4522,24 грн. (Т. 1,
а.с. 20);

- від 19.04.2012 № на суму 4522,24 грн. (Т. 1,
а.с. 20).

Зазначені повідомлення-рішення
прийняті відповідачем у зв'язку з
наявністю у позивача на праві
приватної власності нежитлового
приміщення № 129 (в літ. А) в
багатоквартирному жилому будинку за
адресою м. Київ, вул. Щербакова, 37,
загальною площею 213,10 кв.м., згідно
реєстраційного посвідчення № 024674,
виданого Київським міським бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна (Т. 1, а.с. 17).

Право власності на вказане нежиле
приміщення під тверджується
нотаріально посвідченим договором
купівлі-продажу нежи лого приміщення
від 07.12.2005 реєст ровий № 2049 (Т. 1, а.с. 16),
зареєстрованим Київським міським бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна 16.12.2005 за реєстровим №
7163 та записано в реєстрову книгу № 112п-11
(Т. 1, а.с. 17).

Проте, позивач не погоджується з такими
висновками податкового органу, а тому
звернувся з відповідним позовом до
суду.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді всіх обставин
справи в їх сукупності, та враховуючи,
що кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
суд прийшов до переконання про
задоволення позовних вимог виходячи з
наступних міркувань.

Статтею 206 Земельного кодексу України
визначено, що використання землі в
Україні є платним. Об'єктом плати за
землю є земельна ділянка.

Згідно пп. 14.1.72 п. 14.1 ст. 14 ПК України,
земельний податок - обов'язковий
платіж, що справляється з власників
земельних ділянок та земельних часток
(паїв), а також постійних
землекористувачів.

Відповідно до п.п.54.3.3 п.54.3 ст.54 ПК
України, контролюючий орган є
відповідальною за нарахування сум
податкових зобов'язань з окремого
податку або збору, застосування
штрафних (фінансових) санкцій та пені, у
тому числі за порушення у сфері
зовнішньоекономічної діяльності.

Згідно п. 286.5 ст. 286 ПК України,
нарахування фізичним особам сум
податку проводиться контролюючими
органами, які видають платникові до 1
липня поточного року податкове
повідомлення-рішення про внесення
податку за формою, встановленою у
порядку визначеному статтею 58 цього
Кодексу.

Пунктом 269.1 ст. 269 ПК України
встановлено, що платниками податку є:
власники земельних ділянок, земельних
часток (паїв) та землекористувачі.

Відповідно до пп. 14.1.73 п. 14.1 ст. 14 ПК
України, землекористувачі - юридичні та
фізичні особи (резиденти і
нерезиденти), яким відповідно до закону
надані у користування земельні ділянки
державної та комунальної власності, у
тому числі на умовах оренди.

Крім цього, п. 270.1 ст. 270 ПК України
визначено, що об'єктами оподаткування
є: земельні ділянки, які перебувають у
власності або користуванні та земельні
частки (паї), які перебувають у
власності.

Згідно пп. 14.1.74 п. 14.1 ст. 14 ПК України,
земельна ділянка - частина земної
поверхні з установленими межами,
певним місцем розташування, цільовим
(господарським) призначенням та з
визначеними щодо неї правами.

Відповідно до п. 287.1 ст. 287 ПК України,
власники землі та землекористувачі
сплачують плату за землю з дня
виникнення права власності або права
користування земельною ділянкою.

Статтею 78 Земельного кодексу України
встановлено, що право власності на
землю - це право володіти,
користуватися і розпоряджатися
земельними ділянками. Право власності
на землю набувається та реалізується
на підставі Конституції України, цього
Кодексу, а також інших законів, що
видаються відповідно до них. Земля в
Україні може перебувати у приватній,
комунальній та державній власності.

Згідно ст. 81 Земельного кодексу
України, громадяни України набувають
права власності на земельні ділянки на
підставі:

а) придбання за договором
купівлі-продажу, ренти, дарування, міни,
іншими цивільно-правовими угодами;

б) безоплатної передачі із земель
державної і комунальної власності;

в) приватизації земельних ділянок, що
були раніше надані їм у користування;

г) прийняття спадщини;

ґ) виділення в натурі (на місцевості)
належної їм земельної частки (паю).

Статтею 125 Земельного кодексу України
встановлено, що право власності на
земельну ділянку, а також право
постійного користування та право
оренди земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих прав.

Враховуючи договір про купівлю-продаж
нежилого приміщення від 07.12.2005 та норми
ст. 126 Земельного кодексу України (в
редакції від 22.09.2005), згідно якої право
власності на земельну ділянку і право
постійного користування земельною
ділянкою посвідчується державними
актами, а право оренди землі
оформляється договором, який
реєструється відповідно до закону, то
ОСОБА_1 для підтвердження права
власності на земельну ділянку повинен
був би мати посвідчений державний акт
або зареєстрований договір оренди
землі.

Проте, як вбачається з матеріалів
справи, позивач стверджує, що ані
державний акт на право власності щодо
земельної ділянки, ані договір оренди
щодо будь-якої земельної ділянки у м.
Києві позивачем ніколи не оформлювався
та не видавався, а відповідач не надав
жодного доказу для спростування таких
тверджень позивача.

Таким чином, враховуючи положення п. 269.1
ст. 269 ПК України, ОСОБА_1 не є платником
податку, оскільки не є власником
земельних ділянок, земельних часток
(паїв) чи землекористувачем.

Частиною 3 ст. 78 Земельного кодексу
України встановлено, що земля в Україні
може перебувати у приватній,
комунальній та державній власності.

Крім цього, згідно ст. 84 Земельного
кодексу України, у державній власності
перебувають усі землі України, крім
земель комунальної та приватної
власності.

Згідно ст. 42 Земельного кодексу України
встановлені положення щодо земельних
ділянок багатоквартирних жилих
будинків, а саме:

- земельні ділянки, на яких розташовані
багатоквартирні жилі будинки, а також
належні до них будівлі, споруди та
прибудинкові території державної або
комунальної власності, надаються в
постійне користування підприємствам,
установам і організаціям, які
здійснюють управління цими будинками;

- у разі приватизації громадянами
багатоквартирного жилого будинку
відповідна земельна ділянка може
передаватися безоплатно у власність
або надаватись у користування
об'єднанню власників;

- порядок використання земельних
ділянок, на яких розташовані
багатоквартирні жилі будинки, а також
належні до них будівлі, споруди та
прибудинкові території, визначається
співвласниками;

- розміри та конфігурація земельних
ділянок, на яких розташовані
багатоквартирні жилі будинки, а також
належні до них будівлі, споруди та
прибудинкові території, визначаються
на підставі відповідної
землевпорядної документації.

Відтак, враховуючи положення
Земельного кодексу України, суд дійшов
висновку, що земельна ділянка
багатоквартирних жилих будинків не
перебуває у власності однієї фізичної
особи, оскільки, визначено, що такі
земельні ділянки можуть передаватися в
постійне користування підприємствам,
установам і організаціям, які
здійснюють управління цими будинками
або ж передаватися безоплатно у
власність або надаватись у
користування об'єднанню власників, у
разі приватизації громадянами
багатоквартирного жилого будинку.

Крім цього, відповідач не надав
землевпорядну документацію щодо
визначення розмірів та конфігурації
земельної ділянки, на якій
розташований багатоквартирний жилий
будинок.

Таким чином, ОСОБА_1, в силу положень
Земельного кодексу України не може
мати прав на земельну ділянку
багатоквартирного жилого будинку.

Крім іншого, п. 286.1 ст. 286 ПК України,
підставою для нарахування земельного
податку є дані державного земельного
кадастру.

Однак, як вбачається з наданого
позивачем додатку № 6 до позовної заяви
(Т. 1, а.с. 18), згідно бази даних
Державного земельного кадастру,
розміщеної на офіційному веб-сайті,
земельна діяльна на якій розташований
жилий будинок за адресою: м. Київ, вул.
Щербакова, 37, не має ані кадастрового
номеру, ані меж земельної ділянки, а,
відтак, незрозуміло, як відповідач
здійснював нарахування земельного
податку.

Водночас відповідачем не надано
доказів того, що позивач є власником,
землекористувачем або орендарем
земельної ділянки на якій розташований
жилий будинок за адресою: м. Київ, вул.
Щербакова, 37.

Таким чином, податковий орган зробив
хибні висновки та не прийняв до уваги
той факт, що позивач не є власником або
користувачем земельної ділянки, а є
власником нежилого приміщення у
багатоквартирному жилому будинку.

Аналогічного висновку дійшли
Київський апеляційний
адміністративний суд в
адміністративній справі № 2а-14505/11/2670
(ухвала від 14.06.2012 - головуючий Шелест
С.Б., Романчук О.М., Пилиенко О.Є.),
Київський апеляційний
адміністративний суд в
адміністративній справі № 826/10800/13-а
(ухвала від 01.07.2014 - головуючий Федотов
І.В., Ісаєнко Ю.А., Оксененко О.М.), Вищий
адміністративний суд України в
адміністративній справі 2-а-1183/03 (22-2633)
(ухвала від 21.10.2010 - головуючий Шипуліна
Т.М., Бившева Л.І., Костенко М.І., Маринчак
М.Є., Пилипчук Н.Г.).

Згідно частини 2 статті 19 Конституції
України органи державної влади мають
діяти в межах повноважень і в спосіб,
передбачені Конституцією та законами
України.

Відповідно до частини 3 статті 2 КАС
України у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи всім формам
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Частиною 1 статті 71 КАС України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, встановлених статтею 72
цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Згідно зі ст. 94 КАС України, якщо судове
рішення ухвалене на користь сторони,
яка не є суб'єктом владних повноважень,
суд присуджує всі здійснені нею
документально підтверджені судові
витрати з Державного бюджету України
(або відповідного місцевого бюджету,
якщо іншою стороною був орган
місцевого самоврядування, його
посадова чи службова особа).

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст.
69, 71, 94, 97, 158-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
м. Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення - рішення
державної податкової інспекції у
Шевченківському районі Головного
управління Державної фіскальної
служби у м. Києві від 09.04.2014 № , від
15.04.2013 № , від 19.04.2012 № .

3. Присудити з Державного бюджету
України на користь ОСОБА_1 (НОКПП
НОМЕР_4) понесені витрати по сплаті
судового збору у розмірі 73,08 грн.
(сімдесят три гривень 08 копійок).

Постанова набирає законної сили згідно
ст. 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, після закінчення
строку на апеляційне оскарження,
встановленого Кодексом
адміністративного судочинства
України, якщо постанова не оскаржена в
апеляційному порядку. У разі подання
апеляційної скарги судове рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції протягом десяти
днів за правилами, встановленими ст.ст.
185-187 Кодексу адміністративного
судочинства України, шляхом подання
через суд першої інстанції апеляційної
скарги.

Суддя
Н.В. Клочкова