Справа № 454/673/14-а
Суддя: Святецький В.В.
Дата ухвалення: 2014-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2014 року
Справа № 876/4764/14

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Святецького В.В.

суддів
Гудима Л.Я., Довгополова О.М.,

розглянувши в порядку письмового
провадження в м. Львові апеляційну
скаргу Головного управління
Пенсійного фонду України у Львівській
області на ухвалу Сокальського
районного суду Львівської області від
20 березня 2014 року про зміну способу
виконання судового рішення у справі за
позовом ОСОБА_1 до Головного управління
Пенсійного фонду України у Львівській
області про перерахунок пенсії,-

ВСТАНОВИВ:

11 березня 2014 року відділ примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Львівській
області звернулося до Сокальського
районного суду Львівської області з
поданням про зміну способу і порядку
виконання виконавчого листа № 2а-19/08
виданого 21.11.2012 року Сокальського
районного суду Львівської області із
«зобов'язання Головного управління
Пенсійного фонду України у Львівській
області здійснити перерахунок та
виплату пенсії ОСОБА_1 у відповідності
до ч.3 ст.43 Закону України «Про пенсійне
забезпечення осіб звільнених з
військової служби та деяких інших
осіб» в редакції Закону від 04.04.2006р., з
розміру грошового забезпечення за
останньою посадою перед звільненням з
урахуванням усіх надбавок з часу
призначення позивачу пенсії за вислугу
років» на «стягнення з Головного
управління Пенсійного фонду України у
Львівській області на користь ОСОБА_1
8020,28 грн. перерахованої пенсії у
відповідності до ч.3 ст.43 Закону України
«Про пенсійне забезпечення осіб
звільнених з військової служби та
деяких інших осіб» в редакції Закону
від 04.04.2006р. з розміру грошового
забезпечення за останньою посадою
перед звільненням з урахуванням усіх
надбавок з часу призначення йому
пенсії за вислугу років».

Ухвалою Сокальського районного суду
Львівської області від 20 березня 2014
року подання про встановлення способу
та порядку виконання рішення суду
задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду, Головне управління Пенсійного
фонду України у Львівській області
оскаржило його в апеляційному порядку.
Вважає, що оскаржена ухвала прийнята з
неповним з'ясуванням обставин, що мають
значення для справи, з помилковим
застосуванням норм матеріального
права, порушенням норм процесуального
права та підлягає скасуванню.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що ч.1
ст.263 Кодексу адміністративного
судочинства України передбачає зміну
та встановлення способу виконання саме
резолютивної частини рішення, яка
містить висновки по суті позовних
вимог, а тому суд не може змінювати
змісту резолютивної частини судового
рішення.

В скарзі ГУПФ України зазначає, що
задовольняючи подання головного
державного виконавця відділу
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби головного управління юстиції у
Львівській області, суд оскаржуваною
ухвалою змінив резолютивну частину
судового рішення.

Крім того, у поданні від 22.01.2014 року
№09.01-45/785/ВЗ-1317 державний виконавець
просить змінити спосіб і порядок
виконання виконавчого листа, що не
передбачено ст.263 КАС України. Однак суд
першої інстанції, задовольняючи дане
подання, змінює подальший порядок і
спосіб виконання судового рішення.

З огляду на викладене, просить
скасувати оскаржену ухвалу та прийняти
нову, якою у задоволенні заяви
відмовити.

Оскільки особи, які беруть участь у
справі, в судове засідання не прибули,
хоча належним чином були повідомлені
про дату, час і місце судового
засідання, апеляційний суд у
відповідності до п. 2 ч.1 ст. 197 Кодексу
адміністративного судочинства України
вважає можливим здійснювати розгляд
справи в порядку письмового
провадження за наявними у ній
матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши законність та
обґрунтованість ухвали суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, дослідивши матеріали справи,
доводи апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційну скаргу
належить задовольнити.

Відповідно до ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Статтею 71 КАС України встановлено, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Згідно ст. 86 КАС України суд оцінює
докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні. Ніякі докази не мають для
суду наперед встановленої сили. Суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Задовольняючи подання про
встановлення способу та порядку
виконання рішення суду, суд першої
інстанції виходив із того, що
невиконання судового рішення у даній
справі призведе до порушення прав
позивача, а зміна способу виконання на
стягнення не змінює сутність самого
рішення суду.

Однак, на думку апеляційного суду, такі
висновки суду першої інстанції не
відповідають фактичним обставинам
справи, нормам матеріального права та є
помилковими.

Статтею 14 Кодексу адміністративного
судочинства України встановлено, що
судове рішення, яким закінчується
розгляд справи в адміністративному
суді, ухвалюється іменем України.
Постанови та ухвали суду в
адміністративних справах, що набрали
законної сили, є обов'язковими до
виконання на всій території України.
Невиконання судових рішень тягне за
собою відповідальність, встановлену
законом.

З матеріалів справи суд вбачає, що
21.11.2011 року Вищим адміністративним
судом України видано виконавчий лист №
2а-19/08 про зобов'язання Головного
управління Пенсійного фонду України у
Львівській області здійснити
перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 у
відповідності до ч.3 ст.43 Закону України
«Про пенсійне забезпечення осіб,
звільнених з військової служби та
деяких інших осіб» в редакції Закону
від 04.04.2006р., з розміру грошового
забезпечення за останньою посадою
перед звільненням з урахуванням усіх
надбавок з часу призначення позивачу
пенсії за вислугу років.

За приписами пункту другого частини
четвертої статті 105 КАС України
адміністративний позов може містити
вимоги про зобов'язання відповідача -
суб'єкта владних повноважень прийняти
рішення або вчинити певні дії. У разі
задоволення адміністративного позову
суд може прийняти постанову про
зобов'язання відповідача вчинити певні
дії (п. 2 ч. 2 ст. 162 КАС України).

Аналіз резолютивної частини судового
рішення викладеної у виконавчому листі
та синтез наведених процесуальних норм
дають підстави зробити висновок про те,
що зобов'язання, покладені на
відповідача цим судом, є позовними
вимогами як обраним судом видом
захисту порушених прав позивача, які
суд задовольнив.

За таких обставин заявник просить
змінити не спосіб виконання постанови
суду, а судове рішення по суті позовних
вимог і вирішити додаткову позовну
вимогу про стягнення коштів, яка не
була предметом розгляду та дослідження
адміністративного суду під час
прийняття цієї постанови. Хоча в
адміністративному судочинстві
повноваження щодо зміни постанови суду
в частині задоволення позовних вимог
мають тільки адміністративні суди
апеляційної та касаційної інстанцій
(ст. 198, 223 КАС України).

Відтак, суд першої інстанції,
задовольняючи подання про зміну
способу та порядку виконання рішення,
не звернув увагу та не врахував
відмінності між позовною вимогою як
обраним судом видом захисту порушених
прав позивача від способу виконання
судового рішення як одного з його
заходів, чим змінив постанову суду по
суті за відсутності на це
процесуальних повноважень.

Крім того, частиною першою статті 263 КАС
України встановлено, що за наявності
обставин, що ускладнюють виконання
судового рішення (відсутність коштів
на рахунку, відсутність присудженого
майна в натурі, стихійне лихо тощо),
державний виконавець може звернутися
до адміністративного суду першої
інстанції, незалежно від того, суд якої
інстанції видав виконавчий лист, що
видав виконавчий лист, із поданням, а
особа, яка бере участь у справі, та
сторона виконавчого провадження - із
заявою про відстрочення або
розстрочення виконання, зміну чи
встановлення способу і порядку
виконання судового рішення. Питання
про відстрочення або розстрочення
виконання, зміну чи встановлення
способу і порядку виконання судового
рішення може бути розглянуто також за
ініціативою суду.

Підставою для застосування правил цієї
норми є обставини, що перешкоджають
належному виконанню судового рішення в
адміністративній справі: ускладнюють
його виконання або роблять неможливим.
Для відстрочення чи розстрочення
виконання судового рішення такою
обставиною може бути недостатність
коштів на рахунку, стихійне лихо, для
зміни способу чи порядку виконання
судового рішення - неможливість
виконання судового рішення внаслідок
відсутності, пошкодження або знищення
об'єкта стягнення або з інших причин.

Таким чином, для відстрочення,
розстрочення виконання рішення та
зміни способу його є такі підстави: для
розстрочення та відстрочення -
обставини, що ускладнюють виконання, а
для зміни способу і порядку виконання -
обставини, які роблять виконання
неможливим.

З матеріалів справи суд вбачає, що
виконання постанови суду першої
інстанції неможливе через відсутність
коштів, виплата яких буде здійснена за
наявності відповідного фінансування з
Державного бюджету України.

Отже, виконання постанови суду
фактично можливе, хоча й за певних умов,
тому відсутні підстави для зміни
способу виконання рішення суду першої
інстанції.

Також суд апеляційної інстанції
наголошує, що "захист порушеного права
у судовому рішенні" і "спосіб виконання
судового рішення" не є тотожними
поняттями (процесуальними
інститутами).

Аналіз оскарженого рішення суду першої
інстанції свідчить про те, що суд
першої інстанції, змінюючи спосіб
виконання постанови суду, фактично
змінив її суть, що належить до
повноважень суду апеляційної або
касаційної інстанції.

З огляду на викладене, апеляційний суд
дійшов висновку про те, що суд першої
інстанції оскаржену ухвалу постановив
з порушенням норм матеріального і
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення питання, а
тому така підлягає скасуванню з
прийняттям нової ухвали про відмову у
задоволенні подання про становлення
способу та порядку виконання судового
рішення.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 199, 202, 205, 206, 212, 254,
263 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу Головного
управління Пенсійного фонду України у
Львівській області задовольнити.

Ухвалу Сокальського районного суду
Львівської області від 20 березня 2014
року у справі № 454/673/14-а скасувати та
постановити нову ухвалу.

В задоволенні подання головного
державного виконавця відділу
примусового виконання рішень
управління державної служби Головного
управління юстиції у Львівській
області про зміну способу виконання
судового рішення відмовити.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили рішенням суду
апеляційної інстанції шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя
В.В. Святецький

Судді
Л.Я. Гудим

О.М. Довгополов