Справа № 804/10234/14
Суддя: Неклеса Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2014-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2014 р. Справа № 804/10234/14
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд у складі
головуючого судді Неклеса О.М.,
одноособово розглянувши в порядку
письмового провадження
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до міської медико-соціальної
експертної комісії № 2 про визнання
протиправним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач)
звернулась до суду з позовом до міської
медико-соціальної експертної комісії
№ 2 (далі - міська МСЕК № 2, відповідач), в
якому просить:

- відновити процесуальний термін для
звернення з позовною заявою до суду про
визнання рішення Міської МСЕК № 2 (про
зняття інвалідності з позивача)
неправомірним;

- визнати рішення Міської МСЕК № 2
неправомірним та встановити ОСОБА_1
інвалідність ІІІ групи без строку
переосвідоцтва;

- повернути матеріальні збитки за
втрату пенсій з 2011 р.

В обґрунтування позовних вимог
позивачем зазначено, що ОСОБА_1 з 31.08.2001
р. по 27.09.2001 р. знаходилась на лікуванні
в ОДКБ м. Дніпропетровська,
гістологічним висновком від 18.09.2001 р.
позивачу встановлено діагноз -
фібрілярна астроцитома лівої
гемісфери мозочка. Після краніоектомії
потиличної кістки, видалини пухлини
мозочка, у позивача встановлено
вторинна цефалія, мозочкові атаксія
(операція відбулась 07.09.2011 р.). 18.10.2001 р.
позивачу призначено грошову допомогу
як інваліду дитинства, а 08.05.2003 р.
рішенням МСЕК № 2 було призначено ІІ
групу інвалідності. 01.06.2009 р. рішенням
відповідача ОСОБА_1 призначено ІІІ
групу інвалідності. 01.06.2011 р.
інвалідність з позивача знята за
рішенням МСЕК № 2. Позивач вважає
рішення відповідача про зняття
інвалідності неправомірним, просить
суд встановити ОСОБА_1 інвалідність ІІІ
групи без строку переосвідоцтва та
повернути матеріальні збитки за втрату
пенсій з 2011 р. Позивач також просила
відновити процесуальний термін для
звернення з відповідним позовом до
суду. Представник позивача в судовому
засіданні адміністративний позов
підтримав, просив задовольнити. 16.09.2014
р. представник позивача звернувся до
суду з заявою про розгляд справи в
порядку письмового провадження.

Представником відповідача 15.09.2014 р.
подано до суду документи на виконання
ухвали суду від 12.08.2014 р. Представник
відповідача в судове засідання не
прибув, про дату, час та місце розгляду
справи повідомлений належним чином,
заперечення проти адміністративного
позову суду не надав.

Положеннями ч. 4 ст. 122 КАС України
встановлено, що особа, яка бере участь у
справі, має право заявити клопотання
про розгляд справи за її відсутності.
Якщо таке клопотання заявили всі особи,
які беруть участь у справі, судовий
розгляд справи здійснюється в порядку
письмового провадження за наявними у
справі матеріалами.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України якщо
немає перешкод для розгляду справи у
судовому засіданні, визначених цією
статтею, але прибули не всі особи, які
беруть участь у справі, хоча і були
належним чином повідомлені про дату,
час і місце судового розгляду, суд має
право розглянути справу у письмовому
провадженні у разі відсутності потреби
заслухати свідка чи експерта.

У відповідності до ст. 128 КАС України
суд вважає за можливе розглянути
справу в порядку письмового
провадження.

Дослідивши письмові докази по справі,
оцінивши їх у сукупності, суд приходить
до висновку, що адміністративний позов
не підлягає задоволенню.

Судом встановлено та матеріалами
справи підтверджено, що з 31.08.2001 р. по
27.09.2001 р. ОСОБА_1 знаходилась на
лікуванні в ОДКБ м. Дніпропетровська,
гістологічним висновком від 18.09.2001 р.
позивачу встановлено діагноз -
фібрілярна астроцитома лівої
гемісфери мозочка. Після краніоектомії
потиличної кістки, видалини пухлини
мозочка, у позивача встановлено
вторинна цефалія, мозочкові атаксія
(операція відбулась 07.09.2011 р.).

08.05.2003 р. рішенням МСЕК № 2 позивача було
призначено ІІ групу інвалідності.

Відповідно до акту огляду МСЕК № 630 від
12.05.2009 р. позивачу встановлено третю
групу інвалідності на строк до 01.06.2010 р.

Актом огляду МСЕК від 17.05.2010 р. № 688
позивачу встановлено третю групу
інвалідності (причина інвалідності -
інвалід дитинства) на строк до 01.06.2011 р.

З акту огляду МСЕК від 24.05.2011 р. № 778
вбачається, що інвалідність з позивача
знята, з діагнозом «стан після
видалення пухлини мозочка» у вигляді
органічного астенічного розладу,
ОСОБА_1 інвалідом не визнана, ступінь
обмеження життєдіяльності - 0 ступеню.

Позивач з означеним рішенням МСЕК не
погодилась та звернулась до суду з
відповідним позовом.

Щодо підсудності справи
Дніпропетровському окружному
адміністративному суду, суд зазначає
наступне.

Частиною 1 ст. 2 КАС України встановлено,
що завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС
України, справа адміністративної
юрисдикції - переданий на вирішення
адміністративного суду
публічно-правовий спір, у якому хоча б
однією зі сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування,
їхня посадова чи службова особа або
інший суб'єкт, який здійснює владні
управлінські функції на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень.

Нормами ст. 17 КАС України встановлено,
юрисдикція адміністративних судів
поширюється на правовідносини, що
виникають у зв'язку з здійсненням
суб'єктом владних повноважень владних
управлінських функцій, а також у
зв'язку з публічним формуванням
суб'єкта владних повноважень шляхом
виборів або референдуму.

Положеннями ст. 6 Закону України "Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні" від 21 березня 1991
року № 875-ХІІ (далі - Закон № 875-ХІІ)
встановлено, що захист прав, свобод і
законних інтересів інвалідів
забезпечується в судовому або іншому
порядку, встановленому законом.
Громадянин має право в судовому
порядку оскаржувати рішення органів
медико-соціальної експертизи про
визнання чи невизнання його інвалідом.

Згідно до ст. 3 Закону № 875-ХІІ,
інвалідність як міра втрати здоров'я
визначається шляхом експертного
обстеження в органах медико-соціальної
експертизи центрального органу
виконавчої влади, який забезпечує
формування державної політики у сфері
охорони здоров'я.

Відповідно до п.п. 6.13 п. 6 та абзацу 23 п.п.
8.8 п. 8 Положення про Міністерство
охорони здоров'я України,
затвердженого Указом Президента
України від 13 квітня 2011 року № 467,
Міністерство охорони здоров'я
відповідно до покладених на нього
завдань проводить медико-соціальну
експертизу з метою виявлення ступеня
обмеження життєдіяльності особи та
затверджує порядок її проведення.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 3 грудня 2009 р. № 1317 затверджено
Положення про медико-соціальну
експертизу, відповідно до п. 4 якого,
Медико-соціальну експертизу проводять
медико-соціальні експертні комісії
(далі - комісії), з яких утворюються в
установленому порядку центри (бюро), що
належать до закладів охорони здоров'я
при Міністерстві охорони здоров'я
Автономної Республіки Крим,
управліннях охорони здоров'я обласних,
Київської та Севастопольської міських
держадміністрацій. Комісії
перебувають у віданні Міністерством
охорони здоров'я. Відповідно до п. 25
вказаного Положення, рішення комісії
може бути оскаржене до суду в
установленому законодавством порядку.

Відповідно до ч. 3 ст. 8 Закону України
від 6 жовтня 2005 року № 2961-IV "Про
реабілітацію інвалідів в Україні" (далі
- Закон № 2961-IV) рішення
медико-соціальних експертних комісій є
обов'язковими для виконання органами
виконавчої влади, органами місцевого
самоврядування, підприємствами,
установами, організаціями,
реабілітаційними установами незалежно
від типу і форми власності.

Таким чином, рішення медико-соціальних
експертних комісій спрямовані на
забезпечення реалізації державної
політики у сфері реабілітації
інвалідів, створення правових,
економічних, політичних,
соціально-побутових і
соціально-психологічних умов для
задоволення їхніх потреб у відновленні
здоров'я, матеріальному забезпеченні,
посильній трудовій та громадській
діяльності, а тому вони мають публічний
характер та підлягають оскарженню в
порядку адміністративного
судочинства.

Тотожна правова позиція викладена у
пункті 15 постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України "Про
окремі питання юрисдикції
адміністративних судів" від 20 травня 2013
року № 8.

Отже, МСЕК у спірних правовідносинах
виступає як суб'єкт владних
повноважень, законодавчо наділена
владними управлінськими функціями, її
рішення є обов'язковим для учасників
відносин, що виникають з приводу
встановлення особі інвалідності, і
перебуває у віданні Міністерства
охорони здоров'я України, та може бути
оскаржено в порядку адміністративного
судочинства.

Надаючи правову оцінку відносинам, що
виникли між сторонами, суд виходить з
наступного.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 3 грудня 2009 р. № 1317 затверджено
Положення про медико-соціальну
експертизу (в редакції станом на час
винесення відповідачем оскаржуваного
рішення, далі - Положення № 1317), яке
визначає процедуру проведення
медико-соціальної експертизи хворим,
що досягли повноліття, потерпілим від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, інвалідам
(далі - особи, що звертаються для
встановлення інвалідності) з метою
виявлення ступеня обмеження
життєдіяльності, причини, часу
настання, групи інвалідності, а також
компенсаторно-адаптаційних
можливостей особи, реалізація яких
сприяє медичній,
психолого-педагогічній, професійній,
трудовій, фізкультурно-спортивній,
фізичній, соціальній та психологічній
реабілітації.

Пункт 3 Положення № 1317 передбачає, що
медико-соціальна експертиза
проводиться особам, що звертаються для
встановлення інвалідності, за
направленням
лікувально-профілактичного закладу
охорони здоров'я після проведення
діагностичних, лікувальних і
реабілітаційних заходів за наявності
відомостей, що підтверджують стійке
порушення функцій організму,
обумовлених захворюваннями,
наслідками травм чи вродженими вадами,
які спричиняють обмеження
життєдіяльності.

Нормами п. 21 Положення № 1317 визначено,
що у разі встановлення інвалідності і
ступеня втрати здоров'я комісія
розробляє на підставі плану медичної
реабілітації, що обов'язково надається
лікарем, або за участю лікаря
індивідуальну програму реабілітації
інваліда, в якій визначаються обсяги
та види реабілітаційних заходів,
методи та строки їх здійснення, засоби
реабілітації та відповідальні за
виконання. Комісія відповідає за
якість розроблення індивідуальної
програми реабілітації інваліда та
здійснює у межах своїх повноважень
контроль за її виконанням.

Пунктом 22 Положення № 1317 встановлено,
що повторний огляд інвалідів з
нестійкими, оборотними змінами та
порушеннями функцій організму з метою
визначення ефективності
реабілітаційних заходів, стану
здоров'я і ступеня соціальної
адаптації проводиться раз на один - три
роки.

Особам, що звертаються для
встановлення інвалідності, група
інвалідності встановлюється без
зазначення строку повторного огляду у
разі наявності вроджених вад
розумового чи фізичного розвитку,
анатомічних дефектів, стійких
необоротних морфологічних змін та
розладу функцій органів і систем
організму, неефективності
реабілітаційних заходів,
неможливості відновлення соціальної
адаптації, несприятливого прогнозу
відновлення працездатності з
урахуванням реальних
соціально-економічних обставин у
місці проживання інваліда, а також
інвалідам, у яких строк переогляду
настає після досягнення шістдесяти
років - у чоловіків та п'ятдесяти
п'яти років - у жінок.

Відповідно до вимог п. 26 Положення № 1317,
особі, що визнана інвалідом, залежно
від ступеня розладу функцій органів і
систем організму та обмеження її
життєдіяльності встановлюється I, II чи
III група інвалідності. I група
інвалідності поділяється на підгрупи А
і Б залежно від ступеня втрати здоров'я
інваліда та обсягу потреби в
постійному сторонньому догляді,
допомозі або нагляді.

Пунктом 27 Положення № 1317 визначено, що
підставою для встановлення II групи
інвалідності є стійкі, вираженої
важкості функціональні порушення в
організмі, зумовлені

захворюванням, травмою або вродженою
вадою, що призводять до значного
обмеження життєдіяльності особи, при
збереженій здатності до
самообслуговування та не спричиняють
потреби в постійному сторонньому
нагляді, догляді або допомозі.

До II групи інвалідності можуть
належати також особи, які мають дві
хвороби або більше, що призводять до
інвалідності, наслідки травми або
вроджені вади та їх комбінації, які в
сукупності спричиняють значне
обмеження життєдіяльності особи та її
працездатності.

II група інвалідності встановляється
учням, студентам вищих навчальних
закладів I-IV рівня акредитації денної
форми навчання, що вперше здобувають
відповідний освітньо-кваліфікаційний
рівень освіти, у разі наявності в них
ознак інвалідності на період їх
навчання. Після закінчення
навчального закладу видається довідка
про придатність їх до роботи у
результаті набуття професії.

Інваліди II групи з вираженим
обмеженням життєдіяльності можуть
навчатися та провадити різні види
трудової діяльності, зокрема шляхом
створення відповідних умов праці із
забезпеченням засобами компенсації
фізичних дефектів чи порушених функцій

організму, здійснення реабілітаційних
заходів.

Судом встановлено, що з 2001 р. ОСОБА_1
знаходиться під наглядом
лікувально-профілактичних закладів, з
2004 р. по 2009 р. позивач визнавалась
інвалідом 2-ї групи згідно Інструкції
про встановлення груп інвалідності,
затвердженої наказом МОЗ України № 183
від 07.04.2004 р.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач не оскаржувала рішення щодо
встановлення 2-ї групи інвалідності, що
також не заперечувалось представником
позивача в судових засіданнях.

Причинами інвалідності є, зокрема,
інвалідність з дитинства, що зазначено
в п. 26 Положення № 1317. Як вже було
встановлено суду, причиною
інвалідністю ОСОБА_1 стала саме
інвалідність з дитинства, про що
зазначалось а актах огляду МСЕК, копії
яких долучені до матеріалів
адміністративної справи.

Згідно з нормами п. 27 Положення № 1317,
підставою для встановлення III групи
інвалідності є стійкі, помірної
важкості функціональні порушення в
організмі, зумовлені захворюванням,
наслідками травм або вродженими
вадами, що призвели до помірно
вираженого обмеження життєдіяльності
особи, в тому числі її працездатності,
але потребують соціальної допомоги і
соціального захисту.

Критеріями для встановлення III групи
інвалідності є ступінь втрати
здоров'я, що спричиняє обмеження
однієї чи декількох категорій
життєдіяльності у помірно вираженому I
ступені:

обмеження самообслуговування I ступеня
- здатність до самообслуговування з
використанням допоміжних засобів;

обмеження здатності самостійно
пересуватися I ступеня - здатність до
самостійного пересування з більшим
витрачанням часу, часткового
пересування та скорочення відстані;

обмеження здатності до навчання I
ступеня - здатність до навчання в
навчальних закладах загального типу за
умови дотримання спеціального режиму
навчального процесу і/або з
використанням допоміжних засобів, за
допомогою інших осіб (крім персоналу,
що навчає);

обмеження здатності до трудової
діяльності I ступеня - часткова втрата
можливостей до повноцінної трудової
діяльності (втрата професії, значне
обмеження кваліфікації або зменшення
обсягу професійної трудової
діяльності більше ніж на 25 відсотків,
значне утруднення в набутті професії
чи працевлаштуванні осіб, що раніше
ніколи не працювали та не мають
професії);

обмеження здатності до орієнтації I
ступеня - здатність до орієнтації в
часі, просторі за умови використання
допоміжних засобів;

обмеження здатності до спілкування I
ступеня - здатність до спілкування, що
характеризується зниженням швидкості,
зменшенням обсягу засвоєння, отримання
та передавання інформації;

обмеження здатності контролювати свою
поведінку I ступеня - здатність
частково контролювати свою поведінку
за особливих умов.

Інваліди III групи з помірним
обмеженням життєдіяльності можуть
навчатися та провадити різні види
трудової діяльності за умови
забезпечення у разі потреби засобами
компенсації фізичних дефектів чи
порушених функцій організму,
здійснення реабілітаційних заходів.

Норми п. 26 Положення № 1317 узгоджуються
з нормами розділу ІІ Інструкції про
встановлення груп інвалідності,
затвердженої Наказом міністерства
охорони здоров'я України від 07.04.2004 N 183,
зареєстрованої в Міністерстві юстиції
України 22 квітня 2004 р. за N 516/9115, яка
станом на день розгляду справи
втратила чинність, проте діяла станом
на час винесення відповідачем
оскаржуваного рішення.

У 2009 р., 2010 р. ОСОБА_1 визнана інвалідом
3-ї групи дитинства на період
раціонального працевлаштування, про що
в акті МСЕК № 688 від 19.05.2010 р. є запис та
підпис хворої.

Судом встановлено, що позивач
погодилась з встановленням їй 3-ї групи
інвалідності, зазначене рішення не
оскаржувала.

Відповідно до пункту 17 Положення № 1317
медико-соціальна експертиза
проводиться після повного медичного
обстеження, проведення необхідних
досліджень, оцінювання соціальних
потреб інваліда, визначення
клініко-функціонального діагнозу,
професійного, трудового прогнозу,
одержання результатів відповідного
лікування, реабілітації за наявності
даних, що підтверджують стійке
порушення функцій організму,
обумовлених захворюваннями,
наслідками травм чи вродженими вадами,
які спричиняють обмеження
життєдіяльності.

З матеріалів медичної справи позивача,
копія якої міститься в матеріалах
адміністративної справи, вбачається,
що позивач регулярно проходила курси
реабілітаційних заходів.

З матеріалів особової медичної справи
ОСОБА_1 вбачається, що 05.05.2011 р.
Комунальним закладом «Міська лікарня
№ 17» м. Кривого Рогу позивачу видано
направлення № 2405 на МСЕК, підставою для
направлення на МСЕК є переогляд. До
направлення додано план
реабілітаційних заходів на 2011-2012 рр.,
епікриз - історію хвороби,
магнітно-резонансну томографію від
21.03.2011 р., корінець направлення на
працевлаштування, направлення № 3 до
Інгулецького районного центру
зайнятості з метою працевлаштування,
заяву позивача з клопотанням направити
її до Інгулецького районного центру
зайнятості з метою працевлаштування.

За результатами огляду МСЕК ОСОБА_1
складено акт від 24.05.2011 р. № 778, в якому
зафіксовано діагноз «стан після
видалення пухлини мозочка» у вигляді
органічного астенічного розладу,
ОСОБА_1 інвалідом не визнана, ступінь
обмеження життєдіяльності - 0 ступеню.

Нормами п.п. 23-25 Положення № 1317
встановлено, що у разі незгоди з
рішенням районної, міжрайонної,
міської комісії хворий, потерпілий від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання або інвалід
має право подати протягом місяця після
одержання висновку комісії письмову
заяву до Кримської республіканської,
обласної, Київської та
Севастопольської центральних міських
комісій або до комісії, в якій він
проходив огляд, чи до відповідного
управління охорони здоров'я. Комісія,
що проводила огляд, або управління
охорони здоров'я надсилає у триденний
строк після надходження відповідного
запиту всі наявні документи на розгляд
Кримської республіканської, обласної,
центральної міської комісії, яка
протягом місяця з дня подання
зазначених документів проводить
повторний огляд заявника і приймає
відповідне рішення.

Рішення Кримської республіканської,
обласної, центральної міської комісії
може бути оскаржене до МОЗ.

Рішення комісії може бути оскаржене до
суду в установленому законодавством
порядку.

Судом встановлено та підтверджено
представником позивача, що рішення про
зняття з ОСОБА_1, прийняте в 2011 р., було
оскаржено до суду шляхом подання в
липні 2014 р. позову до Саксанганського
районного суду м. Кривого Рогу в
порядку цивільного судочинства, а
18.07.2014 р. адміністративного позову до
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду, який є
предметом розгляду в даній справі.
Тобто, вказане рішення оскаржено після
спливу 3-х років з дати його прийняття.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач не була згодна з рішенням МСЕК
від 24.05.2011 р., проте зі скаргами до
Департаменту охорони здоров'я
Дніпропетровської
облдержадміністрації, Міністерства
охорони здоров'я не зверталась.

Представником позивача в судовому
засіданні зазначено, що ОСОБА_1
погодилась з оскаржуваним рішенням під
тиском лікарів.

З цього приводу суд зазначає, що
відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Суд не може керуватись обставинами, які
не підтверджені належними доказами та
ухвалювати судове рішення на основі
припущень.

Судом також встановлено, що 27.05.2013 р.
Комунальним закладом «ЦПМСД № 7»
позивачу виписано направлення на МСЕК
за підставою - наявність ознак
інвалідності. Відповідно до акту
огляду МСЕК № 982, за результатами
огляду ОСОБА_1 не визнано інвалідності,
визначено, що ступінь обмеження
життєдіяльності - 0 ступеню.

Листом від 25.06.2013 р. № 80/155 Комунальний
заклад «Обласний клінічний центр
медико-соціальної експертизи «ДОР»
міжрайонна МСЕК № 2 звернувся до
Комунальної установи «Центр первинної
медико-санітарної допомоги № 7»
Криворізької міської ради з
клопотанням про надання відповіді про
причини необґрунтованого направлення
ОСОБА_1 на МСЕК з зазначенням
того, що інвалідність ОСОБА_1 було знято
у 2011 р., прогресування хвороби не має,
функціональні порушення незначні.

12.07.2013 р. Комунальною установою «Центр
первинної медико-санітарної допомоги
№ 7» Криворізької міської ради надано
відповідь № 494 на лист № 80/155, в якій
вказано, що ОСОБА_1 направлена на МСЕК
для визначення трудового прогнозу у
зв'язку з результатами МРТ від 13.05.2013 р.,
а також у зв'язку з вимогою батька
хворої та рекомендації зі стаціонару.

Представник позивача в судовому
засіданні звертав увагу суду на лист
Державної установи «Український
державний науково-дослідний інститут
медико-соціальних проблем
інвалідності МОЗ України» від 24.04.2014 р.
№ 22-р, в якому процитовано положення
підпункту 3.4.15 Інструкції про
встановлення груп інвалідності,
затвердженої Наказом МОЗ України від
05.09.2011 р. № 561, відповідно до якого група
інвалідності III встановлюється при
таких захворюваннях, зокрема, значний
дефект кісток черепа (3 кв.см і більше,
крім випадків заміщення його
аутокісткою) або при менших розмірах,
якщо має місце пульсація мозку, або
при відсутності пульсації у випадках,
коли травма супроводжувалась
ускладненням (інфекційно-гнійним
процесом. В зазначеному листі
Державною установою «Український
державний науково-дослідний інститут
медико-соціальних проблем
інвалідності МОЗ України» роз'яснено
ОСОБА_2 (який звертався до інституту за
відповідними роз'ясненнями 10.04.2014 р.)
порядок оскарження рішень МСЕК.

Стосовно цього документу, суд зазначає,
що п. 24 Положення № 1317 передбачено, що
рішення Кримської республіканської,
обласної, центральної міської комісії
може бути оскаржене до МОЗ. В особливо
складних випадках Центральна
медико-соціальна експертна комісія
МОЗ, Кримська республіканська,
обласна, центральна міська комісія та
МОЗ можуть направляти осіб, що
звертаються для встановлення
інвалідності, для проведення
медико-соціального експертного
обстеження до клініки Українського
державного науково-дослідного
інституту медико-соціальних проблем
інвалідності (м. Дніпропетровськ) та
Науково-дослідного інституту
реабілітації інвалідів (м. Вінниця).
Після обстеження зазначені
науково-дослідні установи складають
консультативні висновки, які для
комісії мають рекомендаційний
характер.

Судом встановлено, що Українським
державним науково-дослідним
інститутом медико-соціальних проблем
інвалідності надано представнику
позивача - ОСОБА_2 відповідь на його
звернення, проте ОСОБА_1 не проходила
обстеження в зазначеній
науково-дослідній установі, та,
відповідно, висновок науково-дослідної
установи за результатами обстеження
(який відповідно до Положення № 1317 є
консультативним, для комісії має
рекомендаційний характер) у позивача
відсутній.

Суд також враховує, що відповідь
науково-дослідним інститутом була
надана представнику позивача 24.04.2014 р.,
в той час як оскаржуване рішення
винесено в травні 2011 р.

Аналізуючи наведені вище положення
законодавства та дослідивши наявні в
матеріалах справи докази, суд зазначає,
що відповідачем при прийнятті
оскаржуваного рішення дотримано
вимоги Закону № 875-ХІІ, Положення № 1317 в
редакції, що діяла станом на час зняття
з позивача інвалідності, Інструкції
про встановлення груп інвалідності,
затвердженої Наказом міністерства
охорони здоров'я України від 07.04.2004 р. N
183, яка була чинною станом на час
винесення відповідачем оскаржуваного
рішення.

Поряд з цим, при винесенні рішення суд
не може керуватись нормами Інструкції
про встановлення груп
інвалідності, затвердженої Наказом
Міністерства охорони здоров'я України
05.09.2011 р. N 561, зареєстрованої в
Міністерстві юстиції України 14.11.2011 р.
за N 1295/20033 (на яку посилається позивач в
адміністративному позові), оскільки
вказана Інструкція затверджена вже
після прийняття відповідачем
оскаржуваного рішення.

На підставі викладеного, суд доходить
висновку про відмову позивачу в
задоволенні позовних вимог в частині
визнання рішення міської МСЕК № 2
неправомірним.

У зв'язку з відмовою в частині
задоволення позову щодо визнання
рішення міської МСЕК № 2 неправомірним,
суд також відмовляє позивачу в
задоволенні позовних вимог щодо
повернення матеріальних збитків за
втрату пенсій з 2011 р. у зв'язку з
безпідставністю.

Стосовно позовних вимог щодо
встановлення ОСОБА_1 інвалідності ІІІ
групи без строку переосвідоцтва суд
зазначає, що діючим законодавством
встановлена процедура прийняття
відповідних рішень медико-соціальними
експертними комісіями, а до
повноважень адміністративного суду
відноситься визначення порядку
захисту порушеного права. Проте до
повноважень суду не входить питання
встановлення інвалідності або
перегляд медичних показників для
встановлення групи інвалідності.

Поряд з цим, суд зазначає, що позивач не
позбавлений права після проведення
діагностичних, лікувальних і
реабілітаційних заходів за наявності
відомостей, що підтверджують стійке
порушення функцій організму,
обумовлених захворюваннями,
наслідками травм чи вродженими вадами,
які спричиняють обмеження
життєдіяльності, за направленням
лікувально-профілактичного закладу
охорони звернутися до МСЕК для
встановлення інвалідності, що
передбачено Законом № 875-ХІІ,
Положенням № 1317.

Статтею 19 Конституції України
встановлено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Дослідивши надані представником
відповідача документи, судом не
встановлено порушень вимог
законодавства при прийнятті
оскаржуваного рішення про зняття з
позивача інвалідності.

З урахуванням викладеного, суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання щодо судового збору,
суд зазначає наступне.

Ухвалою суду від 23.07.2014 р. позивачу було
відстрочено сплату судового збору до
ухвалення судового рішення.

Зважаючи на те, що позивача не
звільнено від сплати судового збору, у
зв'язку з відмовою в задоволенні
адміністративного позову, суд дійшов
висновку про стягнення з позивача на
користь Державного бюджету України
судового збору у розмірі 73, 08 грн. за
подання до адміністративного суду
адміністративного позову немайнового
характеру.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 158-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного
позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь
Державного бюджету України суму
судового збору у розмірі 73, 08 грн.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду через
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд в порядку та
строки, визначені ст. 186 КАС України та
набирає законної сили відповідно до ст.
254 КАС України.

Суддя
О.М. Неклеса