Справа № 807/1237/13а
Суддя: Шавель Р.М.
Дата ухвалення: 2014-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

24 вересня 2014 року Справа № 10069/13/876

Колегія суддів Львівського
апеляційного адміністративного суду в
складі:

головуючого судді
Шавеля Р.М.,

суддів
Костіва М.В. та Савицької Н.В.,

з участю секретаря судового засідання -
Гнатик А.З.,

а також сторін (їх представників):

від позивача -
Федорюк І.І.;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові апеляційну скаргу
Відділу державної виконавчої служби
Свалявського районного управління
юстиції на постанову Закарпатського
окружного адміністративного суду від
27.05.2013р. в адміністративній справі за
позовом Публічного акціонерного
товариства «ВіЕс Банк» до Відділу
державної виконавчої служби
Свалявського районного управління
юстиції про визнання протиправною та
скасування постанови про повернення
виконавчого документа стягувачеві,
спонукання до вчинення певних дій, -

В С Т А Н О В И Л А:

15.04.2013р. позивач Публічне акціонерне
товариство /ПАТ/ «Фольксбанк»
звернувся до суду з адміністративним
позовом, в якому просив визнати
неправомірним рішення старшого
державного виконавця Відділу
державної виконавчої служби /ВДВС/
Свалявського районного управління
юстиції /РУЮ/ Скіба М.М.; визнати
незаконною та скасувати постанову про
повернення виконавчого документа
стягувачеві ВП № 29647535 від 20.03.2013р.,
прийняту старшим державним виконавцем
ВДВС Свалявського РУЮ Скіба М.М.;
зобов'язати відповідача відновити
виконавче провадження ВП № 29647535 з
примусового виконання виконавчого
напису нотаріуса про звернення
стягнення на квартиру АДРЕСА_1;
зобов'язати відповідача зібрати
необхідний пакет документів
(відповідно до пп.«а», «б» п.4.5.4
Інструкції з організації примусового
виконання рішень) по виконавчому
провадженню ВП № 29647535 та передати
зібрані документи до відповідного
регіонального органу ДВС для
здійснення заходів щодо передачі майна
на реалізацію та організації конкурсу;
стягнути з відповідача понесені судові
витрати (а.с.3-4).

Постановою Закарпатського окружного
адміністративного суду від 27.05.2013р.
заявлений позов задоволено частково;
визнано незаконною та скасовано
постанову про повернення виконавчого
документа стягувачеві ВП №29647535 від
20.03.2013р., прийняту старшим державним
виконавцем ВДВС Свалявського РУЮ Скіба
М.М.; зобов'язано ВДВС Свалявського РУЮ
відновити виконавче провадження ВП №
29647535 з примусового виконання
виконавчого напису нотаріуса
Львівського міського нотаріального
округу від 20.12.2008р. про звернення
стягнення на: квартиру АДРЕСА_1;
вирішено питання про розподіл судових
витрат (а.с.58-64).

Не погодившись із винесеною судом
постановою, її оскаржив відповідач
ВДВС Свалявського РУЮ, який
покликаючись на неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, порушення судом норм
матеріального права, що призвело до
неправильного вирішення справи,
просить винесену постанову суду
скасувати та прийняти нове рішення,
яким відмовити у задоволенні
заявленого позову (а.с.69-72).

Вимоги апеляційної скарги обгрунтовує
тим, що під час здійснення виконавчого
провадження ВП № 29647535 відповідачем
дотримані вимоги Закону України «Про
виконавче провадження» та п.4.5.9
Інструкції з організації примусового
виконання рішень. Зокрема, постанова
державного виконавця про повернення
стягувачеві виконавчого документа
винесена у відповідності до п.2 ч.1 ст.47
Закону України «Про виконавче
провадження».

У зв'язку із реорганізацією ПАТ
«Фольксбанк», судом апеляційної
інстанції в порядку ст.55 КАС України
допущено заміну позивача його
правонаступником - ПАТ «ВіЕс Банк»
(а.с.93-94).

Заслухавши суддю-доповідача по справі,
заперечення представника позивача,
перевіривши матеріали справи та
апеляційну скаргу в межах наведених у
ній доводів, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга
підлягає до задоволення, з наступних
підстав.

Як слідує з матеріалів справи, 12.12.2008р.
приватним нотаріусом Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_4,
вчинено виконавчий напис за реєстровим
№ 13866, на підставі якого звернуто
стягнення на квартиру № 12, заг.пл. 53,7
м.кв., житл.пл. 30,9 м.кв., що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, та належить ОСОБА_5
(а.с.5).

04.11.2011р. старшим державним виконавцем
Скіба М.М. винесено постанову про
відкриття виконавчого провадження ВП
№29647535 на підставі виконавчого напису
№ 13866 від 12.12.2008р. про звернення
стягнення на квартиру АДРЕСА_1, на
загальну суму в розмірі 108964 грн. 35 коп.
(а.с.6).

В ході примусового виконання
виконавчого напису старший державний
виконавець звернувся із запитом № 15161
від 30.10.2012р. до ВУКГ м.Свалява про
надання інформації щодо осіб, які
зареєстровані за адресою квартири, на
яку звернуто стягнення.

Згідно отриманої відповіді ВУКГ
м.Свалява № 306 від 07.11.2012р. встановлено,
що за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровано
троє осіб, а саме: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1,
ОСОБА_6 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.44).

У подальшому державний виконавець в
ході примусового виконання даного
виконавчого напису звернувся до
Свалявської районної державної
адміністрації Закарпатської обл. з
листом № 15172 від 28.11.2012р. про надання
дозволу на реалізацію нерухомого
майна, а саме квартири АДРЕСА_1.

З отриманої відповіді № 990/01-14 від
10.12.2012р. Служби у справах дітей
Свалявської районної державної
адміністрації вбачається, що на
квартиру, на яку звернуто стягнення,
зареєстровані неповнолітні діти
ОСОБА_6 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, і з метою
захисту прав дітей на житло та майно,
дозволу на реалізацію вказаного майна
не надано (а.с.44).

Зважаючи на вищевикладене, старший
державний виконавець Скіба М.М.
звернувся 13.12.2012р. у порядку ст.373 ЦПК
України до Свалявського районного суду
Закарпатського обл. із заявою про
встановлення способу виконання
виконавчого напису № 13866, виданого
20.12.2008р. приватним нотаріусом
Львівського міського нотаріального
округу, шляхом звернення стягнення на
предмет іпотеки, а саме квартири
АДРЕСА_1, без надання попереднього
дозволу органів опіки та піклування на
реалізацію, що надається відповідно до
закону.

За наслідками розгляду даної заяви,
ухвалою Свалявського районного суду
Закарпатського обл. від 28.02.2013р. у
задоволенні заяви державного
виконавця відділу ДВС Свалявського РУЮ
про встановлення способу виконання
виконавчого напису стосовно ОСОБА_5
шляхом звернення стягнення на нерухоме
майно, а саме на квартиру за адресою:
АДРЕСА_1, без надання попереднього
дозволу органів опіки та піклування на
реалізацію, що надається відповідно до
закону, відмовлено(а.с.30). Підставою для
відмови у задоволенні цієї заяви
державного виконавця про встановлення
способу виконання виконавчого напису
зазначено, що вищезазначеним
виконавчим написом чітко обумовлено
порядок виконання даного виконавчого
документа, шляхом звернення стягнення
на нерухоме майно, а саме на квартиру за
адресою: АДРЕСА_1.

На підставі цієї ухвали суду старшим
державним виконавцем винесено
оскаржувану позивачем постанову ВП №
29647535 від 20.03.2013р. про повернення
виконавчого документа стягувачеві та
зазначено як підставу для її винесення
п.7 ч.1 ст.47 Закону України «Про
виконавче провадження» (а.с.8).

24.05.2013р. начальником ВДВС Свалявського
РУЮ з власної ініціативи в порядку,
визначеному ст.83 Закону України «Про
виконавче провадження», винесено
постанову № 8-05/8, якою виправлено
допущену помилку в постанові про
повернення виконавчого документу
стягувачеві від 20.03.2013р., зазначивши
підставу повернення виконавчого
документу стягувачеві п.2 ч.1 ст.47 Закону
України «Про виконавче провадження», а
не помилково вказану підставу
повернення виконавчого документа п.7 ч.1
ст.47 Закону України «Про виконавче
провадження» (а.с.45 і на звороті).

Частково задовольняючи заявлений
позов, суд першої інстанції виходив з
того, що спірна квартира, яка зазначена
у виконавчому написі та оскаржуваній
позивачем постанові, наявна і така не
знаходиться у розшуку в органах
внутрішніх справ, однак органом опіки
та піклування не надано дозволу з метою
захисту прав дітей на житло та майно на
реалізацію вказаного майна, оскільки в
даній квартирі зареєстровані
неповнолітні діти. Вказана обставина
не може бути підставою, визначеною п.2
ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче
провадження», для повернення в даному
випадку виконавчого документу
стягувачеві. У боржника наявне майно,
на яке може бути звернене стягнення і
яка зазначена у вищезазначеному
виконавчому написі, а тому дана
обставина не може бути підставою для
повернення виконавчого документу
стягувачеві.

Окрім цього, звернення стягнення на
нерухоме майно боржника, як предмета
іпотеки в порядку примусового
виконання, визначено ст.ст.41-49 Закону
України «Про іпотеку». При цьому, ні
Законом України «Про виконавче
провадження», ні Законом України «Про
іпотеку» не передбачено обов'язку
державного виконавця на отримання
дозволу органу опіки та піклування на
здійснення відчуження нерухомого
майна боржника, право власності на яке
або право користування яким мають
неповнолітні діти, та реалізація
такого майна не ставиться в залежність
від отримання/неотримання такого
дозволу.

Це обумовлено тим, що звернення
стягнення на нерухоме майно боржника
здійснюється в примусовому порядку як
завершальна стадія судового
провадження та примусового виконання
рішень інших органів у разі
невиконання їх у добровільному
порядку. Тобто майно, на яке
звертається стягнення у виконавчому
провадженні реалізується без
волевиявлення власника майна
(боржника), або осіб, які мають право на
користування цим майном, в тому числі і
неповнолітні діти. Таке правило
застосовується як до звернення
стягнення (реалізації) нерухомого
майна, у порядку ст.ст.54, 63 Закону
України «Про виконавче провадження»,
так і щодо реалізації майна, яке
вилучається у боржника внаслідок
конфіскації, в порядку, передбаченому
ст.64 Закону України «Про виконавче
провадження».

Також покликання відповідача на пп.4.5.9
п.4.5 Інструкції з організації
примусового виконання рішень (№ 489/20802
від 02.04.2012р.), є необгрунтованим,
оскільки постанова про відкриття
виконавчого провадження від 04.11.2011р. по
виконавчому провадженні ВП № 29647535
прийнята на виконання відповідно до
вимог Закону України «Про виконавче
провадження», який, як і Закон України
«Про іпотеку», отримання дозволу
органу опіки та піклування на
здійснення відчуження нерухомого
майна боржника, право власності на яке
або право користування яким мають
неповнолітні діти, не передбачає.

Також вищевказана Інструкція регулює
порядок передачі та реалізацію
нерухомого майна на підставі рішення
суду, а не по виконавчому напису
нотаріуса, вчиненому на іпотечному
договорі щодо звернення стягнення на
предмет іпотеки.

Між тим, наведені висновки суду першої
інстанції колегія суддів вважає
такими, що не відповідають нормам
чинного законодавства, з наступних
причин.

Розглядувані правовідносини
регулюються приписами Закону України
«Про виконавче провадження» (в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин).

Зокрема, відповідно до ч.1 ст.11
цього Закону державний виконавець
зобов'язаний вживати передбачених цим
Законом заходів примусового виконання
рішень, неупереджено, своєчасно і в
повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з ст.ст.54, 63 вказаного Закону
стягнення на заставлене майно в
порядку примусового виконання
допускається за виконавчими
документами для задоволення вимог
стягувача-заставодержателя.
Реалізація заставленого майна
здійснюється в порядку, встановленому
цим Законом.

Примусове звернення стягнення на
предмет іпотеки здійснюється
державним виконавцем з урахуванням
положень Закону України «Про іпотеку».

Звернення стягнення на будинок,
квартиру, земельну ділянку, інше
нерухоме майно фізичної особи
проводиться у разі відсутності в
боржника достатніх коштів чи рухомого
майна. При цьому в першу чергу
звертається стягнення на окрему від
будинку земельну ділянку, інше
приміщення, що належать боржнику. В
останню чергу звертається стягнення на
житловий будинок чи квартиру, в якому
фактично проживає боржник.

Також відповідно до п.2 ч.1 ст.47
зазначеного Закону виконавчий
документ, на підставі якого відкрито
виконавче провадження, за яким
виконання не здійснювалося або
здійснено частково, повертається
стягувачу у разі, якщо у боржника
відсутнє майно, на яке може бути
звернуто стягнення, а, здійснені
державним виконавцем відповідно до
цього Закону заходи щодо розшуку
такого майна виявилися
безрезультатними.

Як слідує з пп.4.5.9 п.4.5 Інструкції з
організації примусового виконання
рішень, затв. наказом Міністерства
юстиції України № 512/5 від 02.04.2012р., у
разі передачі на реалізацію нерухомого
майна, право власності на яке або право
користування яким мають неповнолітні,
необхідний попередній дозвіл органів
опіки та піклування, що надається
відповідно до закону. Якщо такий дозвіл
не надано, державний виконавець
звертається до суду, який видав
виконавчий документ, із заявою про
встановлення або зміну способу і
порядку виконання. Якщо судом не
встановлено (змінено) спосіб і порядок
виконання, державний виконавець
продовжує виконання рішення за рахунок
іншого майна боржника, а в разі
відсутності такого майна повертає
виконавчий документ стягувачу з
підстави, передбаченої пунктом 2
частини першої статті 47 Закону.

Аналіз фактичних обставин
свідчить про те, державним виконавцем
дотримані вимоги п.4.5.9 Інструкції з
організації примусового виконання
рішень, затв. наказом Міністерства
юстиції України № 512/5 від 02.04.2012р.,
оскільки останній звертався до органу
опіки та піклування та суду, однак
орган опіки та піклування не надав
згоди на реалізацію спірної квартири,
також суд відмовив у задоволенні заяви
про встановлення або зміну способу і
порядку виконання. За таких обставин у
державного виконавця виникли правові
підстави для повернення виконавчого
документа без виконання у порядку п.2 ч.1
ст.47 Закону України «Про виконавче
провадження».

При цьому слід враховувати, що
розглядуваний виконавчий напис
торкається лише спірної квартири, а
тому стягнення за таким на інше майно
боржника не поширюється.

Також допущені недоліки (які частково
усунуті керівником ВДВС Свалявського
РУЮ) в оскаржуваній постанові про
повернення виконавчого документа
стягувачеві ВП № 29647535 від 20.03.2013р.,
прийнятій старшим державним
виконавцем ВДВС Свалявського РУЮ Скіба
М.М., не спростовують правильність
винесення такої відповідачем.

В решті висновків суду першої
інстанції колегія суддів враховує, що
вказана Інструкція з організації
примусового виконання рішень, затв.
наказом Міністерства юстиції України
№ 512/5 від 02.04.2012р., поширюється на
розглядувані правовідносини, оскільки
вона розроблена відповідно до Закону
України «Про виконавче провадження»,
інших законодавчих актів України та
нормативно-правових актів
Міністерства юстиції України і
визначає окремі питання організації
виконання рішень судів та інших
органів (посадових осіб), що відповідно
до Закону підлягають примусовому
виконанню (п.1.1. Інструкції); в її рамках
примусовому виконанню підлягають
виконавчі документи, визначені у ст.17
Закону (п.3.1. Інструкції).

Окрім цього, відповідно до ст.1
Закону України «Про виконавче
провадження» виконавче провадження як
завершальна стадія судового
провадження та примусове виконання
рішень інших органів (посадових осіб) -
це сукупність дій органів і посадових
осіб, визначених у цьому Законі, що
спрямовані на примусове виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), які провадяться на
підставах, в межах повноважень та у
спосіб, визначених цим Законом, іншими
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до цього Закону
та інших законів, а також рішеннями, що
відповідно до цього Закону підлягають
примусовому виконанню (далі - рішення).

Частиною 1 ст.52 вищенаведеного Закону
передбачено, що звернення стягнення на
майно боржника полягає в його арешті,
вилученні та примусовій реалізації.

Згідно ч.8 ст.54 вказаного Закону
примусове звернення стягнення на
предмет іпотеки здійснюється
державним виконавцем з урахуванням
положень Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ч.ч.1 та 3 ст.33 Закону
України «Про іпотеку» у разі
невиконання або неналежного виконання
боржником основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки. Право іпотекодержателя на
звернення стягнення на предмет іпотеки
також виникає з підстав, встановлених
статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки
здійснюється на підставі рішення суду,
виконавчого напису нотаріуса або
згідно з договором про задоволення
вимог іпотекодержателя.

Згідно ч.1 ст.41 вищенаведеного Закону
реалізація предмета іпотеки, на який
звертається стягнення за рішенням суду
або за виконавчим написом нотаріуса,
проводиться, якщо інше не передбачено
рішенням суду, шляхом продажу на
прилюдних торгах у межах процедури
виконавчого провадження, передбаченої
Законом України «Про виконавче
провадження», з дотриманням вимог
цього Закону.

Отже, положення зазначеної статті
Закону України «Про іпотеку»
передбачає, що реалізація предмета
іпотеки здійснюється з урахуванням
положень Закону України «Про виконавче
провадження», яким, зокрема,
встановлено, що виконавчі дії
проводяться відповідно до положень
цього Закону та інших законів.

Статтею 12 Закону України «Про основи
соціального захисту бездомних
громадян та безпритульних дітей»
передбачено, що Держава охороняє і
захищає права та інтереси дітей під час
вчинення правочинів щодо нерухомого
майна. Неприпустиме зменшення або
обмеження прав та інтересів дітей під
час вчинення будь-яких правочинів щодо
жилих приміщень. Органи опіки та
піклування здійснюють контроль за
дотриманням батьками та особами, які їх
замінюють, житлових прав і
охоронюваних законом інтересів дітей
відповідно до закону. Для вчинення
будь-яких правочинів щодо нерухомого
майна, право власності на яке або право
користування яким мають діти,
необхідний попередній дозвіл органів
опіки та піклування, що надається
відповідно до закону.

Відповідно до ч.4 ст.177 Сімейного
кодексу України дозвіл на вчинення
правочинів щодо нерухомого майна
дитини надається органом опіки та
піклування після перевірки, що
проводиться протягом одного місяця, і
лише в разі гарантування збереження
права дитини на житло.

На виконання ч.10 ст.177 Сімейного кодексу
України постановою КМ України № 866 від
24.09.2008р. затверджений Порядок
провадження органами опіки та
піклування діяльності, пов'язаної із
захистом прав дитини.

Так, п.67 вказаного Порядку передбачено,
що дозвіл на вчинення правочинів щодо
нерухомого майна, право власності на
яке або право користування яким має
дитина надається районною, районною у
м.м.Києві та Севастополі
держадміністрацією, виконавчим
органом міської, районної в місті ради
за поданням служби у справах дітей
після проведення зазначеною службою
перевірки документів за місцем
знаходження майна протягом одного
місяця з дня надходження заяви на
вчинення правочинів щодо нерухомого
майна дитини лише у разі гарантування
збереження її права на житло і
оформляється рішенням, витяг з якого
видається заявникам службою у справах
дітей.

Як зазначено у ст.3 Конвенції «Про права
дитини», схваленої резолюцією 44 сесії
Генеральної Асамблей ООН № 44/25 від
20.11.1989р., ратифікованої постановою
Верховної Ради України № 789-XII від
27.02.1991р., що в усіх діях щодо дітей,
незалежно від того, здійснюються вони
державними чи приватними установами,
що займаються питаннями соціального
забезпечення, судами,
адміністративними чи законодавчими
органами, першочергова увага
приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини.

Основним законом, який визначає
охорону дитинства в Україні як
стратегічний загальнонаціональний
пріоритет і з метою забезпечення
реалізації прав дитини на життя,
охорону здоров'я, освіту, соціальний
захист та всебічний розвиток
встановлює основні засади державної
політики у цій сфері є Закон України
«Про охорону дитинства» (Преамбула
Закону).

Відповідно до ст.18 вказаного Закону
Держава забезпечує право дитини на
проживання в таких
санітарно-гігієнічних та побутових
умовах, що не завдають шкоди її
фізичному та розумовому розвитку. Діти
- члени сім'ї наймача або власника
жилого приміщення мають право
користуватися займаним приміщенням
нарівні з власником або наймачем.
Органи опіки та піклування зобов'язані
здійснювати контроль за додержанням
батьками або особами, які їх замінюють,
майнових та житлових прав дітей при
відчуженні жилих приміщень та купівлі
нового житла.

Отже, у випадку наявності будь-якої
правової колізій, неповноти,
нечіткості або суперечливості
законодавства, що регулює спірні
правовідносини, що стосуються
інтересів дитини, з урахуванням
положень ст.3 Конвенції «Про права
дитини», пріоритети повинні надаватися
якнайкращому забезпеченню інтересів
дитини.

Посилання суду першої інстанції на те,
що Закону України «Про іпотеку» не
визначає обов'язку державного
виконавця щодо отримання дозволу
органу опіки і піклування при
реалізації предмета іпотеки, слід
вважати помилковими, оскільки
положення Інструкції з організації
примусового виконання рішень
конкретизують порядок та дії, зокрема,
державних виконавців під час
виконавчого провадження.

Крім того, право державного виконавця
залучати для проведення виконавчих дій
представників органів опіки і
піклування, передбачено ч.2 ст.7 Закону
України «Про виконавче провадження» та
п.2.4 Інструкції з організації
примусового виконання рішень, затв.
наказом Міністерства юстиції України
№ 512/5 від 02.04.2012р.

Із урахуванням наведеного, колегія
суддів вважає, що заявлений позов є
безпідставним і необґрунтованим, а
тому задоволенню не підлягає, з
вищевикладених мотивів.

З огляду на вищевикладене, доводи
апеляційної скарги є суттєвими і
складають підстави для висновку про
порушення судом норм матеріального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи, через що постанова
суду підлягає скасуванню з прийняттям
нової постанови про відмову у
задоволенні заявленого позову з
вищевикладених мотивів.

Керуючись ст.94, ч.3 ст.160, ст.ст.195, 196, п.3 ч.1
ст.198, п.4 ч.1 ст.202, ч.2 ст.205, ст.ст.207, 254 КАС
України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Відділу державної
виконавчої служби Свалявського
районного управління юстиції
задоволити.

Постанову Закарпатського окружного
адміністративного суду від 27.05.2013р.
скасувати та прийняти нову постанову,
якою в задоволенні позову Публічного
акціонерного товариства «ВіЕс Банк» до
Відділу державної виконавчої служби
Свалявського районного управління
юстиції про визнання протиправною та
скасування постанови про повернення
виконавчого документа стягувачеві,
спонукання до вчинення певних дій, -
відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
адміністративного суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
набрання постановою законної сили, а у
разі складення постанови в повному
обсязі відповідно до ст.160 КАС України -
з дня складення постанови в повному
обсязі.

Головуючий суддя:
Р.М.Шавель

Судді:
М.В.Костів

Н.В.Савицька