Справа № 802/3116/14-а
Суддя: Богоніс Михайло Богданович
Дата ухвалення: 2014-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

22 вересня 2014 р. Справа № 802/3116/14-а

Вінницький окружний адміністративний
суд в складі

Головуючого судді Богоноса М.Б.,

Суддів: Заброцької Л.О.

Сала П.І.

за участю:

секретаря судового засідання:
Слишинської Н.С.

позивача: ОСОБА_1

представника відповідача:
Качановецького П.П.

перекладачів:
ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали справи

за позовом: ОСОБА_1

до: Державної міграційної служби
України

про: визнання протиправним рішення та
зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

22.08.2014 року до Вінницького окружного
адміністративного суду звернувся
позивач - ОСОБА_1 з адміністративним
позовом до відповідача - управління
Державної міграційної служби України у
Вінницькій області. У позовній заяві
позивач просив визнати протиправним
рішення Державної міграційної служби
України від 11.08.2014 року № 426-14 про
відмову в наданні статусу біженця.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на те, що він є
громадянином Арабської Республіки
Єгипет. У 2014 році прибув до України,
оскільки через релігійні переконання
його переслідували у країні
походження. Зокрема, зазначив, що
сповідуючи християнство під тиском
родини дружини був змушений змінити
віросповідання на іслам. Однак,
зрозумівши, що іслам не є його релігією
заявив намір про повернення до
християнство, що призвело до утисків,
погроз та переслідувань по відношенню
до нього зі сторони родини дружини. У
зв'язку з чим, після побоювання стати
жертвою переслідувань, вимушений був
покинути країну походження. Позивач
зазначає, що його повернення в країну,
де його життю та свободі може
погрожувати небезпека є неприпустимим
та призведе до порушень Україною своїх
міжнародних зобов'язань. На підставі
викладеного, позивач звернувся до
управління Державної міграційної
служби України у Вінницькій області із
заявою про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, проте, як вказує позивач,
рішенням Державної міграційної служби
України від 11.08.2014 року № 426-14 йому було
безпідставно відмовлено у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Позивач у судовому засіданні підтримав
позовні вимоги та просив їх
задовольнити, посилаючись на
обставини, викладені в позові.

У судовому засіданні 10.09.2014 року, на
підставі статті 52 Кодексу
адміністративного судочинства
України, судом допущено заміну
первинного відповідача - управління
Державної міграційної служби України у
Вінницькій області на належного
відповідача - Державну міграційну
службу України.

Відповідач - Державна міграційна
служба України, з позовними вимогами не
погоджується та вважає їх
необґрунтованими з підстав, викладених
у письмових запереченнях на
адміністративний позов (а.с.21-29). Так,
відповідач зазначає, що ним правомірно
прийнято рішення від 11.08.2014 року № 426-14
про відмову у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, відповідно до абзацу 4 частини
першої статті 6 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту", як особі стосовно
якої встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1, 13 частини першої статті 1
цього Закону, відсутні. На думку
відповідача, позивачем при поданні
заяви про визнання біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту, не
було надано до органу міграційної
служби жодних доказів, які б
підтверджували наявність
переслідування або утисків щодо нього,
які відповідають вимогам п.1 чи 13 ч.1 ст.1
Закону України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту". Посилаючись на
викладені вище мотиви, відповідач
просив суд ухвалити рішення про
відмову в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення позивача та
представника відповідача, дослідивши
матеріали справи, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, колегія
суддів доходить висновку про відмову в
задоволенні адміністративного позову,
виходячи з наступного.

Так, судом встановлено, що позивач,
ОСОБА_1 є громадянином Арабської
Республіки Єгипет, 10.04.2014 року
звернувся до управління Державної
міграційної служби України у
Вінницькій області із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту (а.с.66-67).

Згідно Протоколу управління Державної
міграційної служби України у
Вінницькій області від 10.04.2014 року дана
заява була прийнята до розгляду.

10.04.2014 року працівником управління
Державної міграційної служби України у
Вінницькій області з позивачем була
проведена співбесіда, що також
підтверджується протоколом співбесіди
(а.с.76-77).

Наказом управління Державної
міграційної служби України у
Вінницькій області № 74 від 30.04.2014 року
прийнято рішення про оформлення
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту ОСОБА_1
(а.с.93 зворотній бік).

Працівником управління Державної
міграційної служби України у
Вінницькій області з позивачем були
проведені співбесіди 27.05.2014 року та
30.04.2014 року, що підтверджуються
протоколами співбесід (а.с.92-93, 98-99), на
підставі яких складено висновок від
27.06.2014 року № 2014VN0008 (а.с. 101-108).

На підставі вищезазначеного висновку
11.08.2014 року Державна міграційна служба
України прийняла рішення про відмову у
визнанні біженцем та особою, яка
потребує додаткового захисту №426-14
(а.с.119).

Надаючи оцінку рішенню від 11.08.2014 року
№ 426-14, колегія суддів бере до уваги, що
правовідносини, які виникли між
сторонами, регулюються Законом України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту".
Відповідно до статті 1 Закону біженець -
особа, яка не є громадянином України і
внаслідок обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами
країни своєї громадянської належності
та не може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання,
не може чи не бажає повернутися до
неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи із змісту частини п'ятої
статті 10 Закону України "Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту" за результатами
всебічного вивчення і оцінки всіх
документів та матеріалів, що можуть
бути доказом наявності умов для
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
приймає рішення про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, чи про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Згідно Конвенції про статус біженців
1951 року та статті 1 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту",
поняття "біженець" включає чотири
основні підстави, за наявності яких
особі може бути наданий статус біженця,
це: знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або,
якщо особа не має визначеного
громадянства - за межами країни свого
колишнього місця проживання;
неможливість або побоювання
користуватись захистом країни
походження; наявність цілком
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань; побоювання стати
жертвою переслідувань повинно бути
пов'язано з причинами, які вказані в
Конвенції про статус біженців 1951 року,
а саме расова належність, релігія,
національність (громадянство),
належність до певної соціальної групи,
політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999р.
ратифіковано Угоду між Урядом України
та Управлінням Верховного Комісара ООН
у справах біженців та Протокол про
доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між
Урядом України та Управлінням
Верховного Комісара ООН у справах
біженців. Управлінням Верховного
комісара ООН у справах біженців
ухвалено Керівництво щодо процедур та
критеріїв встановлення статусу
біженців, відповідно до Конвенції 1951
року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992
рік). Зазначене Керівництва встановлює
критерії оцінки при здійсненні
процедур розгляду заяви особи щодо
надання їй статусу біженця.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва
з процедур і критеріїв визначення
статусу біженця Управління Верховного
комісару ООН у справах біженців (далі -
Керівництво) особа, яка клопоче про
отримання статусу біженця, повинна
вказати переконливу причину, чому вона
особисто побоюється стати жертвою
переслідування. Для того, щоб вважатися
біженцем, особа повинна надати
свідчення повністю обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за конвенційними ознаками.

Згідно абз.4 та 6 ст. 6 Закону України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
не може бути визнана біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту особа, стосовно якої
встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, відсутні; та яка до
прибуття в Україну з наміром бути
визнаною біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
перебувала в третій безпечній країні.

У свою чергу, п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону
визначають, що біженець - особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання,
не може чи не бажає повернутися до
неї внаслідок зазначених побоювань;
особа, яка потребує додаткового
захисту, - особа, яка не є біженцем
відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського
або такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання або
загальнопоширеного насильства в
ситуаціях міжнародного або
внутрішнього збройного конфлікту чи
систематичного порушення прав людини і
не може чи не бажає повернутися до
такої країни внаслідок зазначених
побоювань.

Особа, котра звертається із
клопотанням про надання статусу
біженця в Україні, має обґрунтовано
довести, що саме вона є жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства, належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань.

У частинах першій статті Закону
України №3671 визначено, що Центральний
орган виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту, який прийняв до
розгляду заяву іноземця чи особи без
громадянства про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, видає заявникові довідку
про звернення за захистом в Україні
та реєструє заявника. Протягом
п'ятнадцяти робочих днів з дня
реєстрації заяви центральний орган
виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту, проводить
співбесіду із заявником, розглядає
відомості, наведені в заяві, та інші
документи, вимагає додаткові відомості
та приймає рішення про оформлення
документів для вирішення питання
щодо визнання біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту, або
про відмову в оформленні документів
для вирішення зазначеного питання.

Тобто, з наведених норм вбачається, що
міграційний орган зобов'язаний
розглянути заяву про надання статусу
біженця або особи, яка потребує
додаткового захисту, для встановлення
додаткової інформації, необхідної для
оцінки достовірності повідомленого
провести з нею співбесіду та, у разі
виникнення сумнівів щодо такої
достовірності, звернутись до
відповідних органів для підтвердження
або спростування наданих заявником
відомостей.

Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України «Про
внесення змін і доповнень до постанови
Пленуму Вищого адміністративного суду
України від 25 червня 2009 року № 1 «Про
судову практику розгляду спорів щодо
статусу біженця, видворення іноземця
чи особи без громадянства з України та
спорів, пов'язаних із перебуванням
іноземця та особи без громадянства в
Україні» від 16.03.2012 № 3, звернуто увагу
судів на те, що згідно з Конвенцією про
статус біженців 1951 року і Протоколом 1967
року поняття "біженець" включає в себе
чотири основні підстави, за наявності
яких особі може бути надано статус
біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або,
якщо особа не має визначеного
громадянства, за межами країни свого
колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою
переслідування повинно бути пов'язане
з ознаками, які вказані в Конвенції про
статус біженців, а саме: а) расової
належності; б) релігії; в)
національності (громадянства); г)
належності до певної соціальної групи;
д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи
користуватися захистом країни
походження внаслідок таких побоювань.

Слід зауважити, що обґрунтовані
побоювання стати жертвою
переслідувань є визначальним у
переліку критеріїв щодо визначення
біженця.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою
переслідувань є визначальним у
переліку критеріїв щодо визначення
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту. Цей критерій
складається із суб'єктивної та
об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона
полягає у наявності в особи
зазначеного побоювання. Побоювання є
оціночним судженням, яке свідчить про
психологічну оцінку особою ситуації,
що склалася навколо неї. Під впливом
цієї суб'єктивної оцінки особа
вирішила покинути країну і стала
біженцем, а тому з'ясування
суб'єктивних обставин є першочерговим
завданням судів під час вирішення
таких спорів.

Об'єктивна сторона пов'язана з
наявністю обґрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними. Факти
обґрунтованості побоювань
переслідування (загальну інформацію в
країні походження біженця) можуть
отримуватись від біженця, та незалежно
від нього - з різних достовірних джерел
інформації, наприклад, з публікацій у
засобах масової інформації, з
повідомлень національних чи
міжнародних неурядових правозахисних
організацій, із звітів Міністерства
закордонних справ тощо.

Таким чином, при вирішенні питання про
наявність підстав для надання статусу
біженця слід враховувати чи подальше
перебування особи у країні походження
або повернення до неї реально загрожує
її життю та свободі і чи така ситуація
склалася внаслідок його
переслідування за ознакою раси,
віросповідання, національності,
громадянства, належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань.

Щодо обставин залишення країни
громадянської належності позивач
повідомив, що виїхав з Єгипту у 2012 році
виходячи із релігійних переконань.

Як зазначає позивач під час співбесіди
10.04.2014 року, у 2005 році він одружився і
після цього родина дружини почали
примушувати його змінити християнство
на мусульманство у зв'язку із тим, що
його дружина - мусульманка. Зазначав, що
після одруження під тиском родичів він
змінив релігію на мусульманство.
Водночас, позивач повідомив, що
документи про укладання шлюбу він
підписав у травні 2005 року та у разі
розлучення він буде винен сім'ї дівчини
велику суму грошей.

Колегія суддів критично ставиться до
вказаних доводів позивача з огляду на
те, що під час співбесіди 30.04.2014 року
позивач повідомив, що весілля у нього
відбулося у березні 2005р, що суперечить
його попереднім свідченням.

Крім того, він зазначає, що свідоцтво
про народження, в якому були внесені
зміни, що він мусульманин, а не
християнин, видано позивачу у 2004 р.,
тобто до весілля, що ставить під сумнів
правдивість вказуваних позивачем
обставин.

Також, як зазначено позивачем: "Було 2
документи - до весілля, та після. Суми не
були вказані. Після підписання першого
документа я повинен був змінити
релігію на мусульманство, а після
підписання другого - я не міг
розлучатись".

Таким чином, колегія суддів ставить під
сумнів надані доводи позивача,
оскільки вказані пояснення містять
суттєві розбіжності, а тому позивач не
обгрунтував жодного суттєвого факту
заяви.

Окрім вказаного, колегія суддів
звертає увагу, що згідно протоколу
співбесіди від 30.04.2014 року Позивач з
моменту одруження і до моменту його
виїзду із Єгипту, а саме протягом
приблизно 7 років, проживав з дружиною,
не відвідував мечеть, не сповідував
християнство, а навпаки постійно
відвідував богослужіння Коптської
церкви і у зв'язку із цим не мав жодних
проблем, про що свідчать матеріали його
особової справи.

У ході розгляду справи було з'ясовано,
що до правоохоронних органів у країні
постійного проживання позивач не
звертався.

Крім того, позивачем не зазначалось про
факти погроз або переслідувань, у
країні громадянського походження.
Інших фактів, що могли б змусити
заявника покинути країну надано не
було. За наданою інформацією сам
заявник ніяких погроз не отримував,
побоювань та переслідувань не
зазнавав.

З огляду на викладене, суд погоджується
з позицією відповідача та вважає, що
позивач не відповідає критеріям,
завдяки яким особа може бути визнана
біженцем або яка потребує додаткового
захисту, і єдиною причиною звернення
громадянина Єгипту ОСОБА_1 до
міграційної служби є бажання
легалізуватись на території України.

Також, під час розгляду справи
позивачем вказувалось, що в Єгипті
існує переслідування співвітчизників
за релігійною ознакою та набуло
масового розміру. Однак, колегія суддів
не бере до уваги вказані доводи
позивача з огляду на наступне.

Під час співбесіди від 27.05.2014р. Позивач
повідомив, що у разі його повернення до
Єгипту «У мене є дві проблеми:
розлучитись і повернути релігію -
християнство. Я піду до суду і все
поясню і розповім, що мене
примушували», на його думку в такому
випадку, - «...все буде добре».

З огляду на викладене, Позивач не надає
обгрунтованих свідчень і пояснень щодо
переслідувань його за релігійним
віросповіданням та імовірної загрози у
разі повернення до християнства.

Окрім вказаного, колегія суддів
звертає увагу, що у судовому засіданні
позивачем зазначено, що до країни він
повертатися не бажає та у разі
повернення в нього все буде добре і
ніяких утисків з боку громади не буде.

З матеріалів справи вбачається, що
зібраними у ході розгляду особової
справи щодо особи, яка звернулась із
заявою про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, матеріалами підтверджується,
що до позивача не вчинялось жодних
обмежень, а тому позивач не зазнав
переслідувань за ознакою
віросповідання, расової приналежності
та національності.

Також, щодо країни походження позивача
необхідним є зазначити, що Управління
Верховного комісара ООН у справах
біженців (УВКБ ООН) - міжнародна
організація, що забезпечує захист і
допомогу біженцям у різних країнах
світу - не розглядає Єгипет, як країну
походження біженців на сьогоднішній
день, відповідно до інформації наданої
офіційним сайтом даної міжнародної
організації -
http://unhcr.org.ua/uk/resursi/krainy-pohodzhennya-bizhentsiv.

В таких випадках, Директива Ради
Європейського Союзу «Про мінімальні
стандарти процедур надання та
скасування статусу біженця в
Державах-членах» від 30 квітня 2004 року №
8771/04 чітко зазначає, що заяви про
визнання біженцем вважаються
необґрунтованими, якщо заявник прибув
із безпечної країни походження.

Таким чином, свідчення позивача є
сумнівними і не доводять загрози його
переслідувань або імовірності
переслідувань в країні його походження
та громадянської належності Єгипті.
При цьому, позивач не був членом жодних
організацій чи політичних партій, не
приймав участі в демонстраціях,
мітингах проти уряду Єгипту, а тому
немає підстав вважати, що позивач має
обґрунтовані побоювання стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань.

Разом з тим, суд звертає увагу, що з
травня 2012р. по квітень 2014р. громадянин
Єгипту ОСОБА_1 проживав на території
Італії, м. Перуджа, куди виїхав по
робочому контракту, який, за словами
позивача, йому допоміг оформити
чоловік його рідної сестри, що проживає
в Італії. Позивач повідомив, що на
прохання його батька чоловік його
дружини оформив йому запрошення на
роботу по господарству. На
підтвердження цього Позивач надав
копії відповідних документів (а.с.80-83).

Вказані доводи викликають сумніви в
правомірності звернення позивача до
органу міграційної служби також і
через те, що перебуваючи близько двох
років у безпечній країні - (Італія),
кордон з якою позивач перетнув
легально та яка також може надавати
міжнародний захист, позивач не
звертався до відповідних органів
міграційної служби Італії.

Крім того, як встановлено судом,
позивач до закінченням посвідки на
проживання в Італії спрямував до
України, де за його словами у нього не
має родичів, через дві безпечні країни,
а саме Словаччина та Угорщина. Однак, за
захистом до відповідних органів також
не звернувся.

Таким чином, позивач перебував на
території трьох безпечних країн, що
підтверджується наданими ним особисто
документами і зволікав із зверненням
про надання притулку до відповідних
органів цих країн.

При цьому, колегія суддів звертає
увагу, що перебування у третій
безпечній країні відповідно до Закону
України №3671 є самостійною підставою
для відмови у наданні статусу біженця.

Враховуючи викладене, надана позивачем
інформація при викладені причин виїзду
з країни громадянської належності є
непослідовною, документів у
підтвердження обґрунтованості
звернення не надав, не довів жодного
суттєвого факту заяви.

В свою чергу, твердження позивача в
позові щодо небезпеки, яка йому
загрожує в Єгипті особисто є
безпідставними і не має реального
підґрунтя. А тому позивач не надав
переконливих доказів щодо його
особистого переслідування в разі
повернення на батьківщину.

Таким чином, заявлена позивачем
інформація носить загальний характер і
не містить відомостей про події
переслідувань та утисків на
батьківщині його особисто або членів
його сім'ї за політичною, релігійною чи
іншими ознаками.

З огляду на викладене, на підставі
встановлених судом фактів, суд дійшов
висновку, що спірне рішення від 11.08.2014
року № 426-14 прийнято Державною
міграційною службою України в межах
компетенції та у спосіб, що
передбачений законодавством, що
регулює спірні правовідносини, та
обґрунтовано, у зв'язку із чим в
задоволенні позовних вимог слід
відмовити.

На підставі встановлених судом
обставин, з урахуванням наведених норм
законодавства, суд дійшов висновку, що
відповідачем доведено правомірність
та обґрунтованість прийнятого рішення
щодо позивача, а відтак позовні вимоги
задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163,
167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні вимог адміністративного
позову відмовити.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили в порядку,
визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України,
апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови. Якщо
суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Головуючий суддя Богоніс Михайло
Богданович Судді: Заброцька Людмила
Олександрівна Сало Павло Ігорович