Справа № 2а-10522/11
Суддя: Нос С.П.
Дата ухвалення: 2014-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2014 року
Справа
№ 98836/12

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Нос С.П.,

суддів
Клюба В.В., Хобор Р.Б.

розглянувши у порядку письмового
провадження в м. Львові апеляційну
скаргу управління Пенсійного фонду
України в Камінь-Каширському районі
Волинської області на постанову
Камінь-Каширського районного суду
Волинської області від 23 листопада 2011
року у справі за позовом ОСОБА_1 до
управління Пенсійного фонду України в
Камінь-Каширському районі Волинської
області про визнання дій
неправомірними та зобов'язання
провести нарахування і виплату
компенсації за втрату годувальника
відповідно до ст. 52 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи»,

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся до суду з
адміністративним позовом, у якому
просив визнати неправомірною відмову
управління Пенсійного фонду України в
Камінь-Каширському районі Волинської
області у перерахунку його пенсії у
відповідності з вимогами ст.52 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
(Закон № 796-XII) та зобов'язати
відповідача провести перерахунок та
виплачувати компенсацію за втрату
годувальника у розмірі 50% мінімальної
пенсії за віком з урахуванням
виплачених сум, в межах строку позовної
давності і до подальших змін у чинному
законодавстві України.

Постановою Камінь-Каширського
районного суду Волинської області від
23 листопада 2011 року року, прийнятою у
скороченому провадженні, вищевказаний
позов задоволено частково, визнано
протиправною відмову управління
Пенсійного фонду України в
Камінь-Каширському районі Волинської
області у проведенні перерахунку
пенсії позивача згідно із вимогами ст.52
Закону №796-XII та зобов'язано
відповідача провести ОСОБА_1 як
непрацездатному члену сім'ї померлого
ОСОБА_2 , смерть якого пов'язана з
Чорнобильською катастрофою щомісячної
компенсації за втрату годувальника в
розмірі 50 % мінімальної пенсії за віком
за період з 30 квітня 2011 року по 22 липня
2011 року.

У поданій апеляційній скарзі
управління Пенсійного фонду України в
Камінь-Каширському районі Волинської
області просить зазначене судове
рішення скасувати і ухвалити нове, яким
повністю відмовити у задоволенні
адміністративного позову, посилаючись
на порушення судом першої інстанції
норм матеріального права та неповноту
з'ясування істотних обставин справи.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що
встановлений ч.1 ст. 28 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» мінімальний
розмір пенсії за віком застосовується
виключно для визначення розміру
пенсій, призначених відповідно до
зазначеного Закону, і не може
враховуватися для перерахунків або
підвищень інших пенсій, в тому числі
пенсій, призначених згідно із Законом
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Просить врахувати, що фінансування
витрат, пов'язаних з реалізацією даного
Закону здійснюється за рахунок коштів
державного бюджету, а не Пенсійного
фонду України. Вважає, що пенсію
позивачу правомірно було обчислено
відповідно до положень ст. 54 Закону №
796-XII із змінами, внесеними Законом
України «Про Державний бюджет України
на 2008 рік та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України».
Незважаючи на те, що ці зміни
Конституційним Судом України 22 травня
2008 року визнано такими, що не
відповідають Конституції України (є
неконституційними), порядок обчислення
розмірів пенсії у зв'язку з втратою
годувальника внаслідок Чорнобильської
катастрофи, залишився неврегульованим.
Вказує на те, що при розрахунку розміру
пенсії позивача необхідно керуватися
насамперед постановами КМ України № 530
від 28.05.2008 року та № 654 від 16.07.2008 року.
Стверджує, що при ухваленні
оскаржуваного рішення судом не були
враховані положення бюджетного
законодавства України, а також
видаткові можливості основного
фінансового документу держави і
Пенсійного фонду України.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 197 КАС України
суд апеляційної інстанції прийшов до
висновку про можливість розгляду
справи в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами, оскільки апеляційну
скаргу подано на рішення суду першої
інстанції, яке прийнято в порядку
скороченого провадження за
результатами розгляду справ,
передбачених пунктами1,2 ч.1 ст.183-2 цього
Кодексу.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи і доводи
апелянта у їх сукупності, апеляційний
суд приходить до переконання, що подана
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з наступних мотивів.

Рішенням Конституційного Суду України
від 22.05.2008 року визнано такими, що не
відповідають Конституції України
положення п. 28 Розділу II Закону України
«Про Державний бюджет України на 2008 рік
та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України», якими
було змінено редакцію ст.52
вищевказаного Закону та обмежено право
на отримання спірної компенсації, із
вказівкою на те, що дане рішення
Конституційного Суду України має
преюдиціальне значення для судів
загальної юрисдикції при розгляді ними
позовів у зв'язку з правовідносинами,
які виникли внаслідок дії положень
статей законів, що визнані
неконституційними.

Відповідно до ст. 152 Конституції
України закони, інші правові акти або
їх окремі положення, що визнані
неконституційними, втрачають чинність
з дня ухвалення Конституційним Судом
України рішення про їх
неконституційність.

За таких обставин апеляційний суд
приходить до переконання про
підставність адміністративного позову
щодо покладення на відповідача
обов'язку провести перерахунок і
виплачувати належну позивачу пенсію у
зв'язку з втратою годувальника
виходячи з положень ст.52 Закону № 796-XII
та правомірність задоволення цих вимог
судом першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 8 КАС України
адміністративний суд при вирішенні
справи керується принципом
верховенства права, за яким людина, її
права та свободи визнаються найвищими
цінностями та визначають зміст і
спрямованість діяльності держави, та
застосовує принцип верховенства права
з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

Згідно із ст. 17 Закону України «Про
виконання рішень і застосування
практики Європейського Суду з прав
людини» суди застосовують при розгляді
справ Конвенцію і практику Суду як
джерело права. У своєму рішенні у
справі «Кечко проти України» від 08.11.2005
року Європейський Суд з прав людини
звертає увагу на те, що у межах свободи
дій держави визначати, які надбавки
виплачувати своїм працівникам з
бюджету. Держава може вводити,
припиняти або закінчувати виплату цих
надбавок. Проте, якщо правове
положення, що діє, передбачає виплату
певних надбавок, і дотримані всі
вимоги, необхідні для цього, органи
державної влади не можуть свідомо
відмовляти в цих виплатах, поки
відповідне положення є таким, що діє (п.
23). Одночасно Європейський Суд з прав
людини не прийняв аргумент уряду
України щодо бюджетних асигнувань,
оскільки органи державної влади не
можуть посилатися на відсутність
засобів як на причину невиконання
своїх зобов'язань (п. 26).

Пленум Верховного Суду України у п. 5
постанови № 9 від 01.11.1996 року «Про
застосування Конституції України при
здійсненні правосуддя» звернув увагу
на те, що судам необхідно виходити з
того, що нормативно-правові акти
будь-якого державного чи іншого органу
(акти Президента України, постанови
Верховної Ради України, постанови і
розпорядження Кабінету Міністрів
України, нормативно-правові акти
Верховної Ради Автономної Республіки
Крим чи рішення Ради Міністрів
Автономної Республіки Крим, акти
органів місцевого самоврядування,
накази та інструкції міністерств і
відомств, накази керівників
підприємств, установ та організацій
тощо) підлягають оцінці на
відповідність як Конституції, так і
закону.

Якщо при розгляді справи буде
встановлено, що нормативно-правовий
акт, який підлягав застосуванню, не
відповідає чи суперечить законові, суд
зобов'язаний застосувати закон, який
регулює ці правовідносини.

Відповідно до положень ст. 17 Закону
України «Про державні соціальні
стандарти та державні соціальні
гарантії» основні державні соціальні
гарантії встановлюються законами з
метою забезпечення конституційного
права громадян на достатній життєвий
рівень. До числа основних державних
соціальних гарантій включаються
мінімальний розмір заробітної плати,
мінімальний розмір пенсії за віком,
неоподатковуваний мінімум доходів
громадян, розміри державної соціальної
допомоги та інших соціальних виплат.

З урахуванням наведених норм
апеляційний суд приходить до
переконання, що законодавством України
Кабінету Міністрів України не надано
повноважень щодо встановлення розміру
мінімальної пенсії за віком або по
встановленню в абсолютних цифрах
розмірів соціальних виплат, які
відповідно до чинного законодавства
визначаються залежно від розміру
мінімальної пенсії за віком або
розміру мінімальної заробітної плати.
Встановлюючи у постановах № 530 від
28.05.2008 року та № 654 від 16.07.2008 року
вищезазначений суб'єкт владних
повноважень вийшов за межі своїх
повноважень, оскільки не уповноважений
Законом України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» зменшувати закріплені
останнім конкретні розміри доплат,
пенсій і компенсацій.

У вказаному Законі викладено основні
положення щодо реалізації
конституційного права громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, на охорону їх життя і
здоров'я. Пільги, компенсації, гарантії
є видом соціальної допомоги і
необхідною складовою конституційного
права на достатній життєвий рівень.
Тому звуження підзаконним актом змісту
та обсягу права, наданого Законом №
796-XII, є неправомірним і безпідставним.

Крім того, зі статі 52 Закону № 796-XII
випливає, що під час визначення розміру
пенсії та щомісячної додаткової пенсії
за шкоду, заподіяну здоров'ю, за основу
їх нарахування береться мінімальна
пенсія за віком.

За чинним законодавством розмір
мінімальної пенсії за віком
визначається лише за правилами,
передбаченими частиною першою статті 28
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування». Іншого
нормативно-правового акта, який би
визначав цей розмір або встановлював
інший розмір, немає.

З огляду на викладене апеляційний суд
приходить до переконання, що положення
частини третьої статті 28 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування», з якої
випливає, що мінімальний розмір пенсії
за віком, встановлений абзацом першим
частини першої цієї статті,
застосовується виключно для
визначення розмірів пенсій,
призначених згідно з цим Законом, не
слід брати до уваги, оскільки наявність
такої норми за відсутності іншого
мінімального розміру пенсії за віком
не є підставою для відмови в реалізації
позивачем конституційної гарантії та
права на отримання пенсії і щомісячної
додаткової пенсії за шкоду, заподіяну
здоров'ю, виходячи з розміру
мінімальної пенсії за віком, як це
встановлено статтею 52 Закону № 796-XII.

Відповідно до частини третьої статті 67
Закону № 796-XII, яка набрала чинності 31
жовтня 2006 року, у разі збільшення
розміру прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність,
визначеного законом, підвищується
розмір пенсії, визначений відповідно
до статті 54 цього Закону, а також розмір
додаткової пенсії за шкоду, заподіяну
здоров'ю, особам, віднесеним до 1, 2, 3, 4
категорій, та розмір щомісячної
компенсації сім'ям за втрату
годувальника внаслідок Чорнобильської
катастрофи. Перерахунок пенсії
здійснюється з дня встановлення нового
розміру прожиткового мінімуму.

Аналіз зазначеної норми, яка носить
імперативний характер, на переконання
колегії суддів свідчить, що підставою
для перерахунку пенсії є встановлення
нового розміру прожиткового мінімуму і
цей перерахунок здійснюється з дня
встановлення такого мінімуму.

Таким чином, новий мінімальний розмір
пенсії за віком залежить від нового
розміру прожиткового мінімуму.
Оскільки позивачу слід визначати
пенсію, виходячи з мінімальної пенсії
за віком, яка встановлюється в розмірі
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність, то в разі
збільшення розміру цього прожиткового
мінімуму перерахунок пенсії позивача
повинен проводитись, виходячи з нового
розміру мінімальної пенсії за віком.

Тому відмова відповідача у проведенні
такого перерахунку у разі встановлення
нового розміру прожиткового мінімуму
для осіб, які втратили працездатність,
визначеного законом, є протиправною.

Беручи до уваги Закон України «Про
Державний бюджет на 2011 рік» № 3491-VI від 14
червня 2011 року, яким встановлено, що у
2011 році норми і положення статі 52
Закону № 796-XII застосовуються в порядку
та розмірах, встановлених Кабінетом
Міністрів України, виходячи з наявного
фінансового ресурсу бюджету
Пенсійного фонду України на 2011 рік, а
також норми постанови Кабінету
Міністрів України від 06 липня 2011 року №
745 «Про встановлення деяких виплат, що
фінансуються за рахунок коштів
державного бюджету», яка набрала
чинності 23 липня 2011 року, суд першої
інстанції прийшов до вірного висновку
про задоволення позовних вимог по
22.07.2011 року включно.

Відтак апеляційний суд приходить до
переконання, що судом першої інстанції
було повно і правильно встановлено
фактичні обставини справи та ухвалено
судове рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.
Доводи апелянта висновків суду не
спростовують, а тому подана апеляційна
скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС
України суд,

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в
Камінь-Каширському районі Волинської
області залишити без задоволення, а
постанову Камінь-Каширського
районного суду Волинської області від
23 листопада 2011 року у справі № 2а-10522/11 -
без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, що беруть участь у справі, і
оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя
Нос С.П.

Судді
Клюба В.В.

Хобор Р.Б.