Справа № 824/2059/14-а
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2014-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 824/2059/14-а
Головуючий у 1-й інстанції: Лелюк О. П.
Суддя-доповідач: Граб Л.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2014 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Граб Л.С.

суддів: Боровицького О. А. Сапальової
Т.В.

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2
на постанову Чернівецького окружного
адміністративного суду від 04 липня 2014
року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_2 до відділу Державної
виконавчої служби Новоселицького
районного управління юстиції, за
участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні відповідача - Новоселицької
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Чернівецькій області про
визнання незаконними дій та
скасування рішення , -

В С Т А Н О В И В :

В травні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до відділу державної
виконавчої служби Новоселицького
районного управління юстиції
Чернівецької області, в якому просив
визнати незаконними дії відділу ДВС
Новоселицького РУЮ щодо винесення у
виконавчому провадженні №31559953
постанови про стягнення з нього
виконавчого збору в сумі 8 947, 93 грн. від
19 травня 2014 року; скасувати постанову
про стягнення з нього виконавчого
збору в сумі 8 947, 93 грн., винесену у
виконавчому провадженні №31559953 щодо
примусового виконання виконавчого
листа №2а/2470/1590, виданого 09.02.2012 року
Чернівецьким окружним
адміністративним судом про стягнення
боргу з нього на користь Новоселицької
МДПІ в розмірі 89 479,34 грн.

Ухвалою Чернівецького окружного
адміністративного суду від 12 червня 2014
року до участі у справі в якості
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні відповідача залучено
Новоселицьку об'єднану державну
податкову інспекцію Головного
управління Міндоходів у Чернівецькій
області.

Постановою Чернівецького окружного
адміністративного суду від 04 липня 2014
року в задоволенні позову відмовлено
повністю.

Не погодившись з таким рішенням суду
першої інстанції, позивач подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати постанову суду першої
інстанції від 04 липня 2014 року та
прийняти нову, якою задовольнити
позовні вимоги в повному обсязі,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи, порушення
судом при ухваленні рішення норм
матеріального права, що призвело до
неправильного вирішення справи.

Сторони та третя особа, будучи належним
чином повідомленими про час, дату та
місце апеляційного розгляду справи, в
судове засідання не з'явились.

Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України
неприбуття у судове засідання сторін
або інших осіб, які беруть участь у
справі, належним чином повідомлених
про дату, час і місце апеляційного
розгляду, не перешкоджає судовому
розгляду справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія
суддів вважає за можливе розглянути
справу в порядку письмового
провадження, відповідно до пунктів 1, 2
частини 1 статті 197 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги, а також
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального
та процесуального права, давши правову
оцінку обставинам у справі, суд
апеляційної інстанції дійшов висновку,
що апеляційну скаргу слід залишити без
задоволення, а постанову Чернівецького
окружного адміністративного суду від 04
липня 2014 року - без змін, виходячи з
наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, на
виконанні у відповідача знаходиться
виконавче провадження ВП №31559953 щодо
примусового виконання виконавчого
листа №2а/2470/1590, виданого 09 лютого 2012
року Чернівецьким окружним
адміністративним судом, про стягнення
боргу з ОСОБА_2 на користь
Новоселицької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Чернівецькій
області в розмірі 89479,34 грн.

06 березня 2012 року винесено постанову
про відкриття виконавчого провадження,
відповідно до якої боржник до 13
березня 2012 року мав добровільно
виконати рішення суду. Також у
вищевказаній постанові зазначено, що
при невиконанні рішення в наданий для
добровільного виконання строк
виконати його в примусовому порядку зі
стягненням з боржника виконавчого
збору та витрат, пов'язаних з
провадженням виконавчих дій.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач самостійно не виконав судове
рішення, у зв'язку з чим, державним
виконавцем розпочато примусове
виконання рішення, в ході якого
протягом 2012-2014 років вчинено ряд
виконавчих дій.

19 травня 2014 року заступник начальника
відділу державної виконавчої служби
Новоселицького районного управління
юстиції Чернівецької області Менчиць
Н.Є. виніс постанову про стягнення з
боржника виконавчого збору у розмірі
8947,93 грн.

Не погоджуючись з діями відділу
державної виконавчої служби
Новоселицького районного управління
юстиції Чернівецької області щодо
винесення постанови та вважаючи її
неправомірною, позивач оскаржив її в
судовому порядку.

Суд першої інстанції дійшов висновку
про необґрунтованість позовних вимог,
а тому відмовив в задоволенні позову
ОСОБА_2, з чим погоджується і суд
апеляційної інстанції з огляду на
наступне.

За приписами частини п'ятої статті 124
Конституції України судові рішення є
обов'язковими до виконання на всій
території України.

Статтею 1 Закону України "Про
виконавче провадження" встановлено, що
виконавче провадження як завершальна
стадія судового провадження та
примусове виконання рішень інших
органів (посадових осіб) - це сукупність
дій органів і посадових осіб,
визначених у цьому Законі, що
спрямовані на примусове виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), які провадяться на
підставах, в межах повноважень та у
спосіб, визначених цим Законом, іншими
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до цього Закону
та інших законів, а також рішеннями, що
відповідно до цього Закону підлягають
примусовому виконанню (далі - рішення).

Частинами першою та другою статті 25
Закону України "Про виконавче
провадження" передбачено, що державний
виконавець зобов'язаний прийняти до
виконання виконавчий документ і
відкрити виконавче провадження, якщо
не закінчився строк пред'явлення
такого документа до виконання, він
відповідає вимогам, передбаченим цим
Законом, і пред'явлений до виконання до
відповідного органу державної
виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох
робочих днів з дня надходження до нього
виконавчого документа виносить
постанову про відкриття виконавчого
провадження.

У постанові державний виконавець
вказує про необхідність боржнику
самостійно виконати рішення у строк до
семи днів з моменту винесення
постанови (у разі виконання рішення про
примусове виселення боржника - у строк
до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у
разі ненадання боржником
документального підтвердження
виконання рішення буде розпочате
примусове виконання цього рішення із
стягненням з боржника виконавчого
збору і витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій, передбачених цим
Законом.

Згідно частини першої статті 28 Закону
України "Про виконавче провадження" у
разі невиконання боржником рішення
майнового характеру у строк,
встановлений частиною другою статті 25
цього Закону для самостійного його
виконання, постановою державного
виконавця з боржника стягується
виконавчий збір у розмірі 10 відсотків
суми, що підлягає стягненню, або
вартості майна боржника, що підлягає
передачі стягувачу за виконавчим
документом. У разі невиконання
боржником у той самий строк рішення
немайнового характеру виконавчий збір
стягується в розмірі сорока
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян з боржника - фізичної особи і в
розмірі вісімдесяти неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян з боржника -
юридичної особи. У зазначених розмірах
виконавчий збір стягується з боржника
також у разі повернення виконавчого
документа без виконання за письмовою
заявою стягувача та у разі
самостійного виконання боржником
рішення після початку його примусового
виконання, зокрема шляхом
перерахування коштів безпосередньо на
рахунок стягувача. Постанова про
стягнення виконавчого збору може бути
оскаржена в десятиденний строк у
порядку, встановленому цим Законом.

Зробивши системний аналіз вказаних
норм законодавства, колегія суддів
дійшла висновку, що підставою для
винесення державним виконавцем
постанови про стягнення з боржника
виконавчого збору є невиконання
боржником рішення у строк встановлений
державним виконавцем в постанові про
відкриття виконавчого провадження для
самостійного його виконання.

Враховуючи з'ясовані обставини справи,
колегія суддів вважає, що відповідач
правомірно виніс постанову про
стягнення з боржника виконавчого збору
у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає
стягненню, що складає 8947,93 грн. (сума
боргу - 89479,34 грн.), оскільки позивачем,
який є боржником у виконавчому
провадженні №31559953, у встановлений
державним виконавцем в постанові про
відкриття виконавчого провадження
строк для добровільного виконання,
судове рішення не було виконано

Таким чином, при вчиненні оскаржуваних
дій та винесенні рішення відповідач
діяв на підставі, в межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Відносно доводів позивача про
прийняття оскарженої постанови лише 19
травня 2014 року, тобто не на наступний
день після закінчення добровільного
строку на виконання, а через 2 роки 2
місяці та 6 днів, колегія суддів
зазначає наступне.

Недотримання державним виконавцем
строку, передбаченого пунктом 3.7.1.
Інструкції з організації примусового
виконання рішень, при винесенні
постанови про стягнення з боржника
виконавчого збору, відповідно до якого
постанова про стягнення виконавчого
збору виноситься при першому
надходженні виконавчого документа
державному виконавцю на наступний день
після завершення строку, наданого
боржнику для самостійного виконання
рішення, не є свідченням її
незаконності за наявності підстав для
прийняття такої постанови.

Колегія суддів звертає увагу, що ні
Законом України "Про виконавче
провадження", ні Інструкцією з
організації примусового виконання
рішень не встановлено заборони
державному виконавцю приймати
постанову про стягнення виконавчого
збору після "наступного дня після
завершення строку, наданого боржнику
для самостійного виконання рішення".

Разом з тим, в ході розгляду справи в
суді першої інстанції встановлено, що
відділом державної виконавчої служби
Новоселицького районного управління
юстиції Чернівецької області 11 грудня
2012 року позивачу направлялась вимога
від 10 грудня 2012 року №8544, якою було
зобов'язано ОСОБА_2 з'явитись до
старшого державного виконавця 17 грудня
2012 року для сплати боргу за виконавчим
документом №2а/2470/1590 та виконавчим
збором в розмірі 10% від суми боргу.

З огляду на положення Посадової
інструкції заступника начальника
відділу державної виконавчої служби
Новоселицького районного управління
юстиції Чернівецької області, за
наявності постанови начальника
відділу від 03 січня 2014 року про
створення виконавчої групи з виконання
справ, які характеризуються значною
складністю та розпорядження від 07
лютого 2014 року №01 про розподіл
території Новоселицького району за
державними виконавцями відділу ДВС
Новоселицького РУЮ та закріплення за
ними ділянок роботи, суд вважає
безпідставними доводи позивача щодо
того, що оскаржувану ним постанову не
мала права виносити саме державний
виконавець відділу державної
виконавчої служби Новоселицького
районного управління юстиції
Чернівецької області Менчиць Н.Є., яка
займає посаду заступника начальника
відділу державної виконавчої служби
Новоселицького районного управління
юстиції Чернівецької області.

До того ж, в поданому позові ОСОБА_2
оскаржує дії та рішення не посадової
особи органу державної влади, а
юридичної особи - суб'єкта владних
повноважень відділу державної
виконавчої служби Новоселицького
районного управління юстиції
Чернівецької області.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції дав правильну оцінку
з'ясованим обставинам і доказам та
прийшов до висновку, що зміст та суть
прийнятого суб'єктом владних
повноважень документа має перевагу над
його формою (оформленням).

Статтею 19 Конституції України
встановлено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до статей 11, 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, а суд згідно ст.
86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у
справі, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні.

Враховуючи вищенаведене, колегія
суддів вважає, що позивачем не надано
суду достатньо належних доказів, які б
свідчили про правомірність заявлених
позовних вимог, а доводи апеляційної
скарги не викликають сумнівів щодо
правильності висновків суду першої
інстанції та застосування норм
матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст.200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Зважаючи на те, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, апеляційну
скаргу належить залишити без
задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 197, 198, 200, 205, 206,
212, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, - залишити
без задоволення, а постанову
Чернівецького окружного
адміністративного суду від 04 липня 2014
року, - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили в
порядку та в строки, передбачені ст. ст.
212, 254 КАС України.

Головуючий
Граб Л.С.

Судді
Боровицький О. А.

Сапальова Т.В.