Справа № 2а-1870/8520/12
Суддя: Лиска Т.О.
Дата ухвалення: 2014-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"11" вересня 2014 р. м. Київ
К/800/13333/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Суддів: Лиски Т.О. (доповідач),

Бутенка В.І.,

Олендера І.Я.,

розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу за
позовом ОСОБА_3 до Державної
міграційної служби України, Державної
міграційної служби в Сумській області
про скасування рішення та зобов'язання
вчинити певні дії, касаційне
провадження в якій відкрито за
касаційною скаргою представника
позивача ОСОБА_4 на постанову Сумського
окружного адміністративного суду від 15
листопада 2012 року та ухвалу
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 26 лютого 2013
року, -

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до Державної
міграційної служби України, Державної
міграційної служби в Сумській області,
в якому просила визнати незаконним
рішення державної міграційної служби
України від 17 вересня 2012року №495-12.
Зобов'язати державну міграційну службу
України прийняти рішення про надання
статусу біженця в Україні.

Постановою Сумського окружного
адміністративного суду від 15 листопада
2012 року, залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 26 лютого 2013
року, позивачу відмовлено у
задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішеннями судів
першої та апеляційної інстанцій у
справі, представник позивача ОСОБА_4
звернувся з касаційною скаргою, в якій
просить рішення судів першої та
апеляційної інстанцій скасувати та
направити справу на новий розгляд,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи
касаційної скарги, перевіривши
матеріали справи, колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
вважає, що касаційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що у квітні 2008 року
громадянка Білорусі ОСОБА_3 прибула на
територію України залізничним
транспортом з Білорусі по дійсному
національному паспортному документу. В
період з квітня по червень 2008року
працювала в м. Києві. В червні 2008року
вилетіла на роботу до Кіпру. В період з
29 вересня 2008року по 12 жовтня 2008року
перебувала в Єгипті. 12 жовтня 2008року
прибула знову до України, легально
перетнувши Державний кордон України.

В грудні 2009 року намагалась
виїхати до Республіки Білорусь за
підробленим паспортом громадянина
України, але була затримана
прикордонною службою, від якої також
дізналася про порушення відносно неї
правоохоронними органами Білорусі
кримінальної справи. Вироком
Середино-Будського районного суду
Сумської області від 26 березня 2010 року
ОСОБА_3 визнано винною у скоєнні
злочину, передбаченого ч. 3 ст. 358 КК
України (підроблення документів), з
призначенням покарання у вигляді
штрафу в сумі 850 грн.

10 січня 2010 року ОСОБА_3 зверталася до
сектору міграційної служби
Держкомнацрелігій України в Сумській
області із заявою про надання статусу
біженця, за результатами розгляду якої
29 січня 2010 року їй було відмовлено в
оформленні документів для вирішення
питання щодо надання статусу біженця
відповідно до абзацу 6 статті 12 Закону
України «Про біженців». Рішення про
відмову оскаржила в судовому порядку,
однак у зв'язку з введенням в Україні
інституту додаткового захисту позовну
заяву відкликала (ухвала Окружного
адміністративного суду м. Києва про
залишення позовної заяви без розгляду
від 27 червня 2012 року у справі №
2а-5860/10/2670).

30 травня 2012 року ОСОБА_3 повторно
звернулась із заявою про визнання її
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту. У заяві та під час
співбесід, проведених 31 травня, 5 червня
та 9 серпня 2012 року, зазначила, що має
обґрунтовані побоювання бути
незаконно притягнутою до кримінальної
відповідальності за ч.3 ст. 233 КК
Республіки Білорусь "Незаконна
підприємницька діяльність" за злочин,
якого вона не скоювала, у зв'язку з
належністю до певної соціальної групи
людей, зайнятих у приватному секторі
економіки Білорусі. Впевнена, що
повернувшись до Республіки Білорусь,
вона буде безпідставно піддана
переслідуванню правоохоронними
органами, не зможе відстояти свої
права, довести свою непричетність та
буде піддана надмірно жорстокому
покаранню.

За результатом розгляду заяви
Державною міграційною службою України
17 вересня 2012 року прийнято рішення №
495-12 про відмову у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, відповідно до абзацу
четвертого частини першої статті 6
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» через
відсутність умов, передбачених
пунктами 1 і 13 частини першої статті 1
цього Закону.

16 жовтня 2012 року позивач отримала
повідомлення від Управління державної
міграційної служби України в Сумській
області про відмову у визнанні її
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Відповідно до пункту 1 частини першої
статті 1 Закону України «Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту» біженець - це
особа, яка не є громадянином України і
внаслідок обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з положеннями Конвенції про
статус біженців 1951 року і Протоколу
щодо статусу біженців 1967 року поняття
"біженець" включає в себе чотири
основні підстави, за наявності яких
особі може бути надано статус біженця.
Такими підставами є: знаходження особи
за межами країни своєї національної
належності або, якщо особа не має
визначеного громадянства, - за межами
країни свого колишнього місця
проживання; наявність обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань;
побоювання стати жертвою
переслідувань повинно бути пов'язане з
ознаками, які вказані в Конвенції про
статус біженців, а саме: расової
належності, релігії, національності
(громадянства), належності до певної
соціальної групи, політичних поглядів;
неможливість або небажання особи
користуватися захистом країни
походження внаслідок таких побоювань.

Як було встановлено судами попередніх
інстанцій, основною підставою для
переслідувань ОСОБА_3 вважає свою
належність до певної соціальної групи
осіб, які зайняті в приватному секторі
економіки та до складу якої входять як
підприємці, так і наймані ними
працівники.

Відповідно до Керівництва УВКБ ООН
"Належність до певної соціальної групи"
в контексті статті 1 (пункту А,
підпункту 2) Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу до неї 1967
року певна соціальна група - це група
осіб, які мають загальну
характеристику, іншу, ніж ризик зазнати
переслідування, або сприймаються
суспільством як група. Така
характеристика часто буває вродженою,
незмінною, або з тих чи інших причин має
основоположне значення для
індивідуальності, совісті людини або
для здійснення ним своїх прав людини.
Зазвичай, певними соціальними групами
вважаються жінки (переслідування,
пов'язані з належністю до статі), сім'ї
(родичі особи, яка переслідується),
професійні групи тощо.

Як вбачається з копії трудової книжки і
пояснень самого позивача, вона
працювала в підприємстві "Діасфуд" за
трудовим договором, підприємцем
зареєстрована не була. До цього позивач
працювала і в інших приватних
підприємствах, переслідуванням за це
не піддавалась.

Крім того, ОСОБА_3 ні в заяві, ні в
анкеті, ні під час співбесід не
повідомила про свої, відмінні від
державних, політичні погляди чи
переконання, про членство в жодній
партії.

Під час співбесіди позивач припустила,
що правоохоронні органи країни
походження намагаються чинити тиск
через неї на власника фірми, в якій вона
працювала, так як останній підтримував
опозицію.

Однак, у матеріалах справи відсутні
посилання, документи тощо, які б
підтвердили зв'язок директора фірми
ОСОБА_6 з опозицією.

Натомість, додані до особової справи
документи правоохоронних органів та
суду Республіки Білорусь свідчать про
кримінальний характер діяльності
фірми ОСОБА_6

У зв'язку з цим суди попередніх
інстанцій дійшли мотивованого
висновку, що у ОСОБА_3 відсутні
обґрунтовані побоювання стати жертвою
переслідувань за ознакою належності до
певної соціальної групи або через
політичні погляди.

З постанови про притягнення в якості
обвинуваченої також вбачається, що
ОСОБА_3 пред'явлено обвинувачення у
вчиненні злочину, передбаченого
частиною 3 статті 233 КК Республіки
Білорусь, за здійснення у складі
організованої групи підприємницької
діяльності без державної реєстрації і
спеціального дозволу (ліцензії),
пов'язаної з одержанням доходу в
особливо великому розмірі. Санкцією
даної статті передбачено покарання у
вигляді позбавлення волі від двох до
семи років. Законом України "Про
внесення змін до деяких актів України
щодо гуманізації відповідальності за
правопорушення у сфері господарської
діяльності" такі дії в Україні
декриміналізовано та виключено з
Кримінального кодексу України.

Разом з тим, з постанови вбачається, що
злочинні дії ОСОБА_3 полягали у
проведенні валютно-обмінних операцій з
використанням розрахункових рахунків
фіктивних фірм Російської Федерації,
отримання прибутків на різниці в
курсах обміну грошових засобів і
відсотків від перерахованих сум за
розрахунковими рахунками фіктивних
фірм, а також включали систему заходів
для приховування злочину і протидії
правоохоронним та податковим органам,
що підпадає під дію частини третьої
статті 209 КК України і вважається в
Україні тяжким злочином.

Згідно статті 6 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
та пункту "F" статті 1 Конвенції про
статус біженців 1951 року для відмови у
визнанні біженцем достатньо наявності
лише серйозних підстав вважати, що
особа вчинила злочин неполітичного
характеру за межами України до
прибуття в Україну з метою бути
визнаною біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, якщо
таке діяння відповідно до
Кримінального кодексу України
належить до тяжких або особливо тяжких
злочинів.

Беручи до уваги постанову про
притягнення ОСОБА_3 в якості
обвинуваченої, постанову про обрання
щодо неї міри запобіжного заходу у
вигляді тримання під вартою,
затримання та оголошення розшуку, а
також матеріали про оголошення її в
міжнародний розшук, колегія суддів
погоджується з висновком судів про те,
що є серйозні підстави вважати, що
ОСОБА_3 вчинила тяжкий злочин
неполітичного характеру, що виключає
можливість визнання її біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Згідно з пунктом 13 частини першої
статті 1 Закону України «Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту» особа, яка
потребує додаткового захисту, - це
особа, яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання. Відповідно до
статті 3 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод нікого
не може бути піддано катуванню або
нелюдському чи такому, що принижує
гідність, поводженню або покаранню.

Директива Ради ЄЄ 2004/83/ЕС від 29.04.2004р. у
статті 15 визначає підстави для надання
додаткового захисту як ризик отримання
серйозної шкоди у формі: (А) смертної
кари;(В) катування чи нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання в країні
походження та (С)) серйозної особистої
загрози життю особи з причин
недиференційованого насилля в умовах
міжнародного або внутрішнього
збройного конфлікту.

Отже, якщо повернення до країни
походження вважається таким, що може
порушувати статтю 3 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, то особа, якій загрожує
повернення до цієї країни походження,
має вважатися такою, що потребує
додаткового захисту.

Водночас суди правильно зазначили про
необґрунтованість доводів позивача
про те, що при її поверненні до країни
громадянської належності вона не зможе
розраховувати на ефективний та
неупереджений правовий захист,
оскільки з ухвали Мінського міського
суду від 11 лютого 2011 року вбачається, що
вирок стосовно інших обвинувачених в
кримінальній справі, за якою
пред'явлено обвинувачення ОСОБА_3
скасовано, а справу направлено на новий
судовий розгляд саме за скаргами
адвокатів з мотивів неналежного
обґрунтування районним судом вини
засуджених у вчиненні злочину.

Таким чином, небажання позивача
повертатися до Республіки Білорусь, де
вона переслідується в рамках чинного
законодавства країни за ознаками
причетності до скоєння злочину, є
намаганням позивача уникнути
відповідальності за вчинення
протиправних дій.

З урахуванням наведеного, суди
попередніх інстанцій дійшли
правильного висновку, щодо законності
рішення відповідача від 17 вересня 2012
року № 495-12 про відмову в наданні ОСОБА_3
статусу біженця або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини 1 статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга
задоволенню не підлягає, оскільки
судові рішення постановлені з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, правова оцінка
обставинам у справі дана вірно, а
доводи касаційної скарги є
необґрунтованими.

Керуючись статтями 222, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів,

ухвалила:

Касаційну скаргу представника
позивача ОСОБА_4 залишити без
задоволення, а постанову Сумського
окружного адміністративного суду від 15
листопада 2012 року та ухвалу
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 26 лютого 2013
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: