Справа № 817/1378/14
Суддя: Зарудяна Л.О.
Дата ухвалення: 2014-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач:Зарудяна Л.О.
УХВАЛА

іменем України

"24" вересня 2014 р.
Справа № 817/1378/14

Житомирський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді
Зарудяної Л.О.

суддів:
Іваненко Т.В.

Охрімчук І.Г.,

при секретарі
Кратюк А. О. ,

за участю представників позивача,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Державної
фінансової інспекції у Рівненській
області на постанову Рівненського
окружного адміністративного суду від
"30" липня 2014 р. у справі за позовом
Рівненського державного базового
медичного коледжу до Державної
фінансової інспекції у Рівненській
області про визнання протиправними
та скасування пунктів вимоги ,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Рівненського окружного
адміністративного суду від 30.07.2014 позов
задоволено повністю.

Визнано протиправними та скасовано в
повному обсязі пункти 2, 4, 5 вимоги
Державної фінансової інспекції у
Рівненській області про усунення
виявлених порушень фінансової
дисципліни від 21 березня 2014 року
№17-04-17/2467.

Присуджено на користь позивача -
Рівненського державного базового
медичного коледжу із Державного
бюджету судовий збір у розмірі 73,08 грн.

Не погоджуючись з ухваленою судом
першої інстанції постановою, вважаючи
її незаконною та необґрунтованою,
відповідач у справі подав апеляційну
скаргу, в якій просить оскаржену
постанову скасувати та прийняти нову,
якою в задоволенні вимог
адміністративного позову відмовити.

Заслухавши пояснення представників
позивача, перевіривши правильність
застосування судом першої інстанції
норм матеріального і процесуального
права, дослідивши доводи апеляційної
скарги, судова колегія вважає, що
відсутні підстави для її задоволення з
огляду на таке.

Матеріали справи свідчать, що позивач
звернувся до Рівненського окружного
адміністративного суду з позовом до
відповідача про скасування пунктів 2, 4,
5 вимоги про усунення виявлених
ревізією порушень. Позовні вимоги
обґрунтовує тим, що ревізією
встановлені порушення: щодо
невідшкодування до обласного бюджету
12300 грн. вартості навчання студента за
державним замовленням, який не
відпрацював за призначенням у
державному секторі економіки;
заниження плати за навчання у розмірі,
нижчому, ніж вартість, визначена
розрахунками, що враховують економічно
обґрунтовані витрати, пов'язані з їх
наданням; затвердження та надходження
плати за проживання у гуртожитках мед
коледжу у розмірах, менших ніж:
економічно обґрунтовані витрати
(валові витрати) пов'язані з їх
наданням. Однак, позивач не
погоджується із вказаними порушеннями,
оскільки діяв в межах норм чинного
законодавства, а відтак вважає, що
пункти 2,4,5 вимог відповідача належать
до скасування.

Апеляційний суд зазначає наступне.

Із справи вбачається, що в
листопаді-лютому 2013-1024рр. (з
призупиненням для проведення
зустрічних звірок), відповідачем
проведена у позивача ревізія
фінансово-господарської діяльності за
період з 01.01.2010р. по 01.12.2013р., про що
складений акт від 11.02.2014 року №17-04-06/6 (а.
с. 101-156).

Вказаним актом ревізії, зокрема,
виявлені порушення щодо не
відшкодування до обласного бюджету
12300грн вартості навчання студента за
державним замовленням, який не
відпрацював за призначенням у
державному секторі економіки;
заниження плати за навчання у розмірі,
нижчому ніж вартість, визначена
розрахунками, що враховують економічно
обґрунтовані витрати, пов'язані з їх
наданням; затвердження та надходження
плати за проживання у гуртожитках мед
коледжу у розмірах, менших ніж:
економічно обґрунтовані витрати
(валові витрати) пов'язані з їх
наданням.

21.03.2014р. відповідачем виставлена вимога
№ 17-04-17/2467 про усунення позивачем
виявлених ревізією фінансових
порушень, в якій: п.2 передбачено
стягнення до обласного бюджету
вартість навчання з випускника
медколеджу 2011 року ОСОБА_4 в сумі 12300
гривень. В іншому випадку стягнути з
винних осіб шкоду у порядку та
розмірах, встановлених ст.ст.130-136
Кодексу законів про працю України; п.4
вимоги передбачено стягнення з осіб,
винних у заниженні плати за навчання на
суму 206407,20грн., шкоду у порядку та
розмірах встановлених ст.ст.130-136
Кодексу законів про працю України; п.5
вимоги передбачено стягнення з осіб,
винних у заниженні плати за проживання
у гуртожитках на 17016,60грн., шкоду у
порядку та розмірах встановлених
ст.ст.130-136 Кодексу законів про працю
України (а. с. 13-15).

Щодо п.2 вимоги від 21.03.2014р. №17-04-17/2467
слід вказати слідуюче.

Пунктом 2 вимоги відповідача зазначено,
що випускником медколеджу 2011 року
ОСОБА_4, навчання якого проводилось за
державним замовленням за
спеціальністю «Лікувальна справа»,
порушено вимоги укладеної з ним угоди
щодо відпрацювання за призначенням у
державному секторі економіки не менше
3-х років та не відшкодовано до
обласного бюджету вартість навчання в
сумі 12300 гривень, чим порушено вимоги п.2
ст. 52 Закону України "Про освіту", п. 2
Указу Президента України «Про заходи
щодо реформування системи підготовки
спеціалістів та працевлаштування
випускників вищих навчальних
закладів» від 23.01.1996 № 77/96, пп. 8, 14
Порядку працевлаштування випускників
вищих навчальних закладів, підготовка
яких здійснювалась за державним
замовленням, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 22.08.1996 №
992, із змінами, ст. 629 ЦК України, п. 2
Заходів щодо забезпечення
працевлаштування випускників вищих
навчальних закладів Рівненської
області, підготовка яких здійснювалась
за державним замовленням, які
затверджені Розпорядженням Голови
Рівненської облдержадміністрації № 528
від 23.11.2006, в частині вивчення стану
працевлаштування випускників вищих
навчальних закладів, які навчалися за
державним замовленням, а саме, вивчення
стану працевлаштування випускників
вищих навчальних закладів, які
навчалися за державним замовленням,
зокрема, випускника ОСОБА_4 У зв'язку з
чим, стягнути до обласного бюджету
вартість навчання з випускника
медколеджу 2011 року ОСОБА_4 в сумі 12300
гривень. В іншому випадку стягнути з
винних осіб шкоду у порядку та розмірах
встановлених ст.ст. 130-136 КЗпП України.

Управлінням охорони здоров'я
Рівненської ОДА 01.07.2008р. було видано
направлення №39 на ім'я директора
Рівненського базового медичного
коледжу щодо направлення ОСОБА_4 на
навчання зі спеціальності «лікувальна
справа» у відповідності з постановою
Кабінету Міністрів України від 29.06.99 р.
за № 1159 «Про підготовку фахівців для
роботи в сільській місцевості» з
доповненнями, внесеними постановою
Кабінету Міністрів України від 20.08.2003 р.
№ 1238, і квотою прийому на 2008 рік (а. с. 194).

01.09.2008р. між позивачем та ОСОБА_4
укладена угода №70(л/с)11 про підготовку
фахівців з вищою освітою (а. с. 16).

ОСОБА_4 закінчив навчання у позивача та
був випускником 2011 року. Відповідно до
листа Сарненської ЦРЛ №121 від 11.02.2014р.
ОСОБА_4 був працевлаштований в КЗ
«Сарненська ЦРЛ» (а. с. 17-18).

На думку апеляційного суду,
помилковими є твердження відповідача
про те, що оскільки ОСОБА_4 порушено
норми чинного законодавства, то
позивач зобов'язаний стягнути з ОСОБА_4
до обласного бюджету вартість навчання
в сумі 12300 грн., в іншому випадку
стягнути з винних осіб шкоду у порядку
та розмірах, встановлених ст.ст.130-136
Кодексу законів про працю України.

Згідно з ч.2 ст.52 Закону України «Про
освіту» випускники вищих навчальних
закладів, які здобули освіту за кошти
державного або місцевого бюджетів,
направляються на роботу і зобов'язані
відпрацювати за направленням і в
порядку, встановленому Кабінетом
Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України
№992 від 22.08.1996 затверджений Порядок
працевлаштування випускників вищих
навчальних закладів, підготовка яких
здійснювалась за державним
замовленням.

Згідно із п. 4 зазначеної Постанови КМУ,
Міністерству фінансів разом з
Міністерством освіти, Міністерством
економіки, Міністерством юстиції та
Національним банком до 1 січня 1997р.
розробити і затвердити Порядок
визначення та відшкодування
випускниками вартості навчання у разі
порушення ними умов угоди про
працевлаштування.

Пунктом 1 Порядку працевлаштування
випускників вищих навчальних закладів,
підготовка яких здійснювалась за
державним замовленням передбачено, що
цей Порядок розроблено відповідно до
статті 52 Закону України «Про освіту»,
на виконання Указу Президента України
від 23 січня 1996 р. № «Про заходи щодо
реформування системи підготовки
спеціалістів та працевлаштування
випускників вищих навчальних
закладів» в редакції Указу Президента
України від 16 травня 1996 р. № та статті 197
Кодексу законів про працю України.

Пунктами 2, 3, 4, 5 зазначеного Порядку
встановлено, випускники вищих
навчальних закладів, яким присвоєно
кваліфікацію фахівця з вищою освітою
різних освітньо-кваліфікаційних
рівнів і які працевлаштовані на
підставі направлення на роботу,
вважаються молодими фахівцями
протягом трьох років з моменту
укладення ними трудового договору із
замовником. Час навчання в інтернатурі
до цього терміну не включається.

Формування державного замовлення на
підготовку фахівців з вищою освітою
здійснюється згідно з постановою
Кабінету Міністрів України від 29
лютого 1996 р. №266 «Про Порядок
формування та розміщення державних
замовлень на поставку продукції для
державних потреб і контролю за їх
виконанням».

Міністерства, інші центральні органи
виконавчої влади, Рада міністрів
Автономної Республіки Крим, обласні,
Київська та Севастопольська міські
державні адміністрації, враховуючи
інтереси замовника, доводять державне
замовлення до підпорядкованих їм вищих
навчальних закладів.

Керівники вищих навчальних закладів
після зарахування осіб на навчання за
державним замовленням укладають з ними
угоду за формою згідно з додатком №1.

За рік до закінчення навчання
міністерства, інші центральні органи
виконавчої влади, Рада міністрів
Автономної Республіки Крим, обласні,
Київська та Севастопольська міські
державні адміністрації, державні
організації та установи, уповноважені
Кабінетом Міністрів України, укладають
контракти з виконавцями державного
замовлення (далі - державні замовники)
відповідно до кількості замовлених
місць, подають міністерствам та
відомствам, що мають у своєму
підпорядкуванні вищі навчальні
заклади, які виконують державне
замовлення (далі - виконавці державного
замовлення), перелік місць
працевлаштування та умов, які вони
зобов'язуються створити випускнику
(забезпеченість житлом, розмір
заробітної плати, інші соціальні
гарантії). Замовники несуть
відповідальність за достовірність
поданої інформації про потребу у
фахівцях.

Відповідно до пп. 6, 7, 8 Порядку згідно з
угодою випускник зобов'язаний глибоко
оволодіти всіма видами професійної
діяльності, передбаченими відповідною
кваліфікаційною характеристикою, та
відпрацювати у замовника не менше
трьох років, а вищий навчальний заклад
забезпечити відповідні якість та
рівень підготовки фахівця з вищою
освітою.

Замовники можуть за рахунок своїх
коштів надавати студентам матеріальну
допомогу, а також встановлювати
доплати до державної стипендії,
визначеної для відповідної
спеціальності, курсу, навчального
закладу. Граничні розміри зазначених
виплат не обмежуються.

Випускники, які уклали угоду з вищим
навчальним закладом після зарахування
на навчання, повинні відпрацювати за
місцем призначення не менше трьох
років.

Колегія суддів дійшла висновку, що
позивач не є державним замовником. Крім
того, як встановлено в ході судового
розгляду, направлення на навчання
видавалось управлінням охорони
здоров'я Рівненської ОДА, отже останній
є в даному випадку державним
замовником.

В той же час, необхідно зазначити, що
пунктом 4 Постанови КМУ №992 відповідним
міністерствам було доручено розробити
і затвердити Порядок визначення та
відшкодування випускниками вартості
навчання у разі порушення ними угоди
про працевлаштування. Однак, до
теперішнього часу вказаний Порядок не
розроблено. Доказів розрахунку
вартості навчання за державним
замовленням суду не надано.

Колегія суддів наголошує, що жодним
нормативно-правовим актом не визначено
обов"язку та порядку стягнення
навчальними закладами з випускників
вартості навчання ( на такому ж
наголошує і ВАСУ в своїх рішеннях в
аналогічних справах ).

Отже, у позивача відсутні були правові
підстави для звернення до суду з
позовом про стягнення вартості
навчання за державним замовленням з
студентів чи випускників, на що не
звернув уваги відповідач при
виставленні вимоги.

Також слід звернути увагу на ту
обставину, що згідно із п.14 Порядку, у
разі неприбуття молодого фахівця за
направленням або відмови без поважної
причини приступити до роботи за
призначенням, звільнення його з
ініціативи адміністрації за порушення
трудової дисципліни, звільнення за
власним бажанням, звільнення із служби
за контрактом військовослужбовців,
осіб рядового і начальницького складу
у зв'язку з набранням законної сили
обвинувальним вироком суду або
рішенням суду про притягнення до
адміністративної відповідальності за
вчинення адміністративного
корупційного правопорушення, через
службову невідповідність, у зв'язку з
позбавленням військового звання в
дисциплінарному порядку, за порушення
дисципліни, систематичне невиконання
умов контракту військовослужбовцем,
особою рядового і начальницького
складу протягом трьох років випускник
зобов'язаний відшкодувати у
встановленому порядку до державного
бюджету вартість навчання та
компенсувати замовникові всі витрати.

Однак, як вбачається із пункту 2 вимоги
відповідача, останній зобов'язує
позивача стягнути вартість навчання за
державним замовленням до обласного
бюджету, а не до державного, що є
порушенням чинного законодавства.

Таким чином, апеляційний суд дійшов
висновку про те, що відповідач,
приймаючи вимогу до позивача, за якою
останній зобов'язаний стягнути з
ОСОБА_4 вартість навчання за державним
замовленням діяв безпідставно та
необґрунтовано (аналогічного висновку
дійшов і суд першої інстанції, з яким не
можна не погодитись).

Щодо п. 4 вимоги відповідача від 21.03.2014р.
№17-04-17/2467, суд зазначає наступне.

Вказаним пунктом вимоги зазначено, що
затвердження та надходження плати за
навчання, у розмірі, нижчому ніж
вартість, визначена розрахунками, що
враховують економічно обґрунтовані
витрати, пов'язані з їх наданням,
призвело до порушення вимог п. 2.2
Порядку надання платних послуг
державними навчальними закладами,
затверджений наказом Міністерства
освіти України, Міністерства фінансів
України, Міністерства економіки
України від 27.10.1997 № 383/239/131 (далі -
Порядок № 131), п. 2.1. Порядку надання
платних освітніх послуг державними та
комунальними навчальними закладами,
затвердженого спільним наказом
Міністерства освіти і науки України,
Міністерства економіки України,
Міністерства фінансів України від
23.07.2010 № 736/902/758 (далі - Порядок № 758).
Внаслідок вищезазначеного, мед
коледжем недоотримані доходи на
загальну суму 206407,2 гривень. Стягнути з
осіб, винних у заниженні плати за
навчання на 206407,2 грн., шкоду у порядку
та розмірах встановлених ст. ст. 130-136
КЗпП України.

Так, ст. 6 Закону України «Про ціни і
ціноутворення» передбачено, що в
народному господарстві застосовуються
вільні ціни і тарифи, державні
фіксовані та регульовані ціни і тарифи.
Відповідно до ст. 7 вказаного Закону,
вільні ціни і тарифи встановлюються на
всі види продукції, товарів і послуг, за
винятком тих, по яких здійснюється
державне регулювання цін і тарифів.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України
«Про ціни і ціноутворення» суб'єкти
господарювання під час провадження
господарської діяльності
використовують: вільні ціни; державні
регульовані ціни.

Статтею 11 вказаного Закону,
передбачено, що вільні ціни
встановлюються суб'єктами
господарювання самостійно за згодою
сторін на всі товари, крім тих, щодо
яких здійснюється державне
регулювання цін.

Державне регулювання цін на освітні
послуги не здійснюється, що
підтверджено відсутністю затверджених
фіксованих цін на такі послуги. їх
вартість визначається вищим
навчальним закладом самостійно із
використанням вільних цін, що
відповідає ч. 1 ст. 10 Закону України «Про
ціни і ціноутворення». При цьому,
керівник вищого навчального закладу
має право видавати відповідний наказ
про затвердження плати за навчання,
тобто самостійно в межах чинного
законодавства вирішувати питання
діяльності навчального закладу. Таке
право за ним закріплене п. 2 ст. 32 Закону
України «Про вищу освіту», п. 58
Положення про державний вищий
навчальний заклад, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 05.09.1996 № 1074, п. 26 Статуту
Рівненського державного базового
медичного коледжу, прийнятого на
загальних зборах трудового колективу
коледжу (протокол № 1 від 06.01.1999) та
зареєстрованого розпорядженням
Рівненського міськвиконкому № 1937р від
22.09.1999. Також право суб'єкта
господарювання без обмежень
самостійно здійснювати господарську
діяльність, що не суперечить
законодавству, закріплене п.1 ст. 19
Господарського кодексу України.

Державна фінансова інспекція в
Рівненській області безпідставно
вказує на порушення коледжем при
визначенні плати за навчання Порядку
надання платних послуг державними
навчальними закладами, затвердженого
наказом Міністерства освіти України,
Міністерства фінансів України,
Міністерства економіки України від
27.10.1997 № 383/239/131 (далі - Порядок № 383) і
Порядку надання платних освітніх
послуг державними та комунальними
навчальними закладами, затвердженого
спільним наказом Міністерства освіти і
науки України, Міністерства економіки
України, Міністерства фінансів України
від 23.07.2010 № 736/902/758 (далі - Порядок № 736).
Про це свідчить той факт, що саме із
врахуванням вказаних Порядків в 2010-2013
роках коледжем розраховувалась плата
за навчання.

Зокрема, пунктом 2.2 Порядку № 383
передбачено, що базою для визначення
ціни послуги є розрахунок валових
витрат, пов'язаних з наданням послуг, а
пунктом 2.1 Порядку №736 - встановлення
вартості платної освітньої послуги
здійснюється на базі економічно
обґрунтованих витрат, пов'язаних з її
наданням.

Із врахуванням вищевказаних Порядків,
коледжем в 2010-2013 роках складено
Розрахунки вартості навчання на
відповідний навчальний рік. При цьому,
визначення суми витрат на наступний
рік проводилось виходячи з фактичних
витрат попереднього звітного періоду,
з урахуванням рівня інфляції, і даний
підхід для визначення відповідає п. 3.3.3.
Порядку № 383 та абз. 7 п. 2.5. Порядку № 736.
В подальшому вказані розрахунки були
розглянуті на адміністративній раді, в
результаті чого директорові коледжу
внесено пропозиції щодо затвердження
остаточного розміру плати за навчання
по кожній спеціальності. В деяких
випадках адміністративна рада коледжу
рекомендувала знизити розмір плати по
окремих спеціальностях для
забезпечення співвідношення попиту та
пропозиції, додаткового стимулювання
абітурієнтів до вступу в Рівненський
державний базовий медичний коледж, а
також для забезпечення набору
студентів на рівні ліцензованого
обсягу. В подальшому директором
коледжу були прийняті накази про
встановлення плати за навчання на
рівні, запропонованому
адміністративною радою.

Також рішення про зменшення в окремих
випадках плати за навчання приймалось
в комплексі із заходами щодо
підвищення рівня економії фінансових
та матеріальних ресурсів, зменшення не
першочергових витрат (в порівнянні з
минулим роком). Одночасно позивачем
враховувалось питання можливості
залучення інших джерел доходів, які не
заборонені законодавством, і можуть
використовуватись у подальшому в
навчальному процесі.

Зокрема, за рахунок благодійних
внесків коледжем в 2010 році проведено
оплату комунальних послуг, придбано
матеріалів та інвентарю для
навчального процесу, проведено
поточних ремонтів навчальних корпусів,
тощо, на загальну суму 98970 гри., в 2012 році
- на 47248,98 грн., в 2013 році - на 40150 гривень.

Зниження плати за навчання дало
можливість зберегти контингент
студентів платної форми навчання в
попередніх роках та забезпечило його
збільшення у 2013- 2014 навчальному році на
17 чоловік. Як наслідок, додаткові
надходження коледжу за 2013-2014
навчальний рік становитимуть 138500
гривень.

Таким чином, судом першої інстанції
правильно встановлено, що визначення
та затвердження плати за навчання
проведено всесторонньо із врахуванням
економічно-обґрунтованих (валових)
витрат, тобто з дотриманням вимог
Порядку №383 та Порядку № 736.

Крім того, суд апеляційної інстанції
наголошує, що зниження розміру плати
позивачем в порівнянні до початкового
розрахункового розміру, про що
зазначено вище, не суперечить Порядку
№ 383 та Порядку № 736, адже цими
Порядками не регламентовано, що розмір
економічно обґрунтованих (валових)
витрат не може бути збільшеним чи
зменшеним в порівнянні до фактичних
витрат попереднього звітного періоду
та рівня інфляції.

Також встановлено, що фінансовим
інспектором при здійсненні аналізу
зроблені арифметичні помилки (невірно
визначено розмір плати, термін
навчання).

Вищеперераховані прорахунки призвели
до необґрунтованого включення до суми
так званого «недоотримання доходів» на
загальну суму 8969,7 гривень.

Отже, як правильно наголосив суд
попередньої інстанції, вимога
відповідача щодо стягнення з осіб,
винних у заниженні плати за навчання на
206407,2 грн. шкоду є необґрунтованою.

Щодо п. 5 вимоги відповідача від 21.03.2014р.
№17-04-17/2467 колегія суддів вважає за
необхідне зазначити таке

В п. 5 вимог відповідачем передбачено,
що затвердження та надходження плати
за проживання у гуртожитках мед
коледжу у розмірах, менших ніж
економічно обґрунтовані витрати
(валові витрати) пов'язані з їх
наданням, протягом 2010 року та
січня-квітня 2011 року призвело до
недоотримання доходів на загальну суму
17016,6 грн., чим порушено вимоги п. 2.2.
Порядку № 131. Стягнути з осіб, винних у
заниженні плати за проживання у
гуртожитках на 17016,60 грн., шкоду у
порядку та розмірах встановлених ст.ст.
130-136 КЗпП України.

Однак, згідно із нормами ст. 6 Закону
України «Про ціни і ціноутворення», в
народному господарстві застосовуються
вільні ціни і тарифи, державні
фіксовані та регульовані ціни і тарифи.

Відповідно до ст. 7 вказаного Закону,
вільні ціни і тарифи встановлюються на
всі види продукції, товарів і послуг, за
винятком тих, по яких здійснюється
державне регулювання цін і тарифів.

Державне регулювання цін на послуги по
проживанню в гуртожитках вищих
навчальних закладів в 2010 році не
здійснювалось, що підтверджено
відсутністю діючих на той період
відповідних нормативно-правових актів
України. Їх вартість визначалася вищим
навчальним закладом самостійно із
використанням вільних цін, що
відповідає ст. 7 Закону України «Про
ціни і ціноутворення». При цьому,
керівник вищого навчального закладу
має право видавати відповідний наказ
про затвердження плати за проживання в
гуртожитку цього ж навчального
закладу, тобто самостійно в межах
чинного законодавства вирішувати
питання діяльності навчального
закладу. Таке право за ним закріплене
п.1 ст. 19 Господарського кодексу
України, п. 2 ст. 32 Закону України «Про
вищу освіту», п. 58 Положення про
державний вищий навчальний заклад,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 05.09.1996 № 1074, п. 26
Статуту Рівненського державного
базового медичного коледжу, прийнятого
на загальних зборах трудового
колективу коледжу (протокол № 1 від
06.01.1999) та зареєстрованого
розпорядженням Рівненського
міськвиконкому № 1937р від 22.09.1999.

Судом встановлено, що відповідно до
вищеперерахованих вимог законодавства
України, директором Рівненського
базового медичного коледжу прийнято
наказ від 10.08.2010 № 60-н, яким, виходячи із
фактичних розрахунків вартості
утримання місця проживання в
гуртожитку та вартості побутових
послуг, що надаються його мешканцям
встановлено з 01.09.2010 плату за
проживання студентів в гуртожитку в
розмірі 155грн. щомісячно. Таке рішення
директором коледжу прийнято в межах
наданих йому повноважень. Встановлений
цим наказом розмір плати за проживання
базувався: 1) на відповідних показниках
витрат на утримання гуртожитків та
наданих мешканцям побутових послуг
попереднього навчального року, 2) через
низький рівень платоспроможності
населення області на необхідності
забезпечення в 2010-2011 навчальному році
економії коштів на такі цілі за рахунок
зменшення не першочергових витрат, 3) на
необхідності наближення до розмірів
плати за проживання в гуртожитках
інших вищих навчальних закладах м.
Рівне, з метою забезпечення зайняття
всіх ліжко-місць в гуртожитках коледжу,
4) наявності інших джерел доходів
(зокрема, благодійних внесків) на
придбання для потреб гуртожитку
матеріальних цінностей.

З наведеного вбачається, що
встановлений наказом від 10.08.2010 № 60-н
розмір плати на рівні 155грн. є
економічно обґрунтованим, а його
визначення проведено з дотриманням
діючого на той час законодавства
України.

Разом з тим, в засіданні суду першої
інстанції з'ясовано, що в 2010-2011
навчальному році, незважаючи на
прийняті рішення щодо зменшення
розміру плати за проживання та,
відповідно, розміру не першочергових
витрат на утримання гуртожитків,
адміністрацією коледжу забезпечено
нормальне їх функціонування. У
вказаному та в наступних періодах
Рівненським державним базовим
медичним коледжем не отримувались від
відповідних контролюючих органів
вимоги, приписи про значні порушення
законодавства, незабезпечення
належних умов проживання в
гуртожитках, аварійності приміщень
тощо. Також, таке скорочення доходів та
витрат в 2010-2011 навчальних роках не
призвело до утворення по вині коледжу
кредиторської заборгованості,
пов'язаної з утриманням гуртожитків та
наданням проживаючим в них побутових
послуг, що підтверджено даними Звітів
про заборгованість за бюджетними
коштами (форма № 7м) на 1 січня 2011 року та
на 1 січня 2012 року та Пояснювальних
записок за 2010 рік та за 2011 рік.

В той же час, з метою покращення умов
проживання в 2011 році для потреб
гуртожитків використано благодійних
внесків на суму 30217,6 грн., що повністю
покрило розраховану відповідачем суму
так званих «недоотриманих доходів».

Крім того, окружним судом встановлено,
що на стадії формування розміру плати
за проживання в гуртожитках коледжу в
травні 2010 року був складений
розрахунок собівартості проживання
студентів в гуртожитку на 2010-2011
навчальний рік, відповідно до якого
вартість проживання 1 студента в місяць
була розрахована на рівні 179,73 грн.

Однак, даний розрахунок був попереднім,
а не остаточним визначенням розміру
плати за проживання. В зв'язку з його
недостатнім економічним
обґрунтуванням, розмір плати в
послідуючому позивачем в межах чинного
законодавства уточнений (зменшений на
24,7 грн. до 155 грн.). Разом з тим,
відповідачем зазначене не взято до
уваги та зроблений висновок на
підставі розрахунку в сумі 179,73грн.
Враховуючи викладене пункт 5 вимоги
відповідача є необґрунтованою.

Крім вищевказаного, суд апеляційної
інстанції вважає за необхідне
зазначити наступне.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про
основні засади здійснення державного
фінансового контролю в Україні» №2939-XII,
головними завданнями органу
державного фінансового контролю є:
здійснення державного фінансового
контролю за використанням і
збереженням державних фінансових
ресурсів, необоротних та інших активів,
правильністю визначення потреби в
бюджетних коштах та взяттям
зобов'язань, ефективним використанням
коштів і майна, станом і достовірністю
бухгалтерського обліку і фінансової
звітності у міністерствах та інших
органах виконавчої влади, державних
фондах, фондах загальнообов'язкового
державного соціального страхування,
бюджетних установах і суб'єктах
господарювання державного сектору
економіки, а також на підприємствах, в
установах та організаціях, які
отримують (отримували у періоді, який
перевіряється) кошти з бюджетів усіх
рівнів, державних фондів та фондів
загальнообов'язкового державного
соціального страхування або
використовують (використовували у
періоді, який перевіряється) державне
чи комунальне майно (далі -
підконтрольні установи), за
дотриманням законодавства на всіх
стадіях бюджетного процесу щодо
державного і місцевих бюджетів,
дотриманням законодавства про
державні закупівлі, діяльністю
суб'єктів господарської діяльності
незалежно від форми власності, які не
віднесені законодавством до
підконтрольних установ, за рішенням
суду, винесеним на підставі подання
прокурора або слідчого для
забезпечення розслідування
кримінальної справи.

Статтею 8 Закону України «Про основні
засади здійснення державного
фінансового контролю в Україні»
передбачено основні функції органу
державного фінансового контролю,
зокрема, орган державного фінансового
контролю: 1) здійснює державний
фінансовий контроль та контроль за:
виконанням функцій з управління
об'єктами державної власності;
цільовим використанням коштів
державного і місцевих бюджетів;
цільовим використанням і своєчасним
поверненням кредитів (позик), одержаних
під державні (місцеві) гарантії;
складанням бюджетної звітності,
паспортів бюджетних програм та звітів
про їх виконання (у разі застосування
програмно-цільового методу у
бюджетному процесі), кошторисів та
інших документів, що застосовуються в
процесі виконання бюджету; станом
внутрішнього контролю та внутрішнього
аудиту у розпорядників бюджетних
коштів; усуненням виявлених недоліків
і порушень; 2) розробляє пропозиції щодо
усунення виявлених недоліків і
порушень та запобігання їм у
подальшому; 3) вживає в установленому
порядку заходів до усунення виявлених
під час здійснення державного
фінансового контролю порушень
законодавства та притягнення до
відповідальності винних осіб; 4)
здійснює інші повноваження, визначені
законами України та покладені на нього
Президентом України.

Орган державного фінансового контролю
розглядає листи, заяви і скарги
громадян про факти порушення
законодавства з фінансових питань.
Звернення, в яких повідомляється про
крадіжки, розтрати, недостачі, інші
правопорушення, негайно пересилаються
правоохоронним органам для прийняття
рішення згідно з законодавством.

У зв'язку з цим статтею 10 Закону України
«Про основні засади здійснення
державного фінансового контролю в
Україні» органу державного
фінансового контролю надано право:
перевіряти у підконтрольних установах
грошові та бухгалтерські документи,
звіти, кошториси й інші документи, що
підтверджують надходження і
витрачання коштів та матеріальних
цінностей, проводити перевірки
фактичної наявності цінностей
(грошових сум, цінних паперів, сировини,
матеріалів, готової продукції,
устаткування тощо); пред'являти
керівникам та іншим службовим особам
підконтрольних установ, що
ревізуються, вимоги щодо усунення
виявлених порушень законодавства з
питань збереження і використання
державної власності та фінансів,
вилучати в судовому порядку до бюджету
виявлені ревізіями приховані і
занижені валютні та інші платежі,
ставити перед відповідними органами
питання про припинення бюджетного
фінансування і кредитування, якщо
отримані підприємствами, установами та
організаціями кошти і позички
використовуються з порушенням чинного
законодавства; у судовому порядку
стягувати у дохід держави кошти,
одержані підконтрольними установами
за незаконними угодами, без
встановлених законом підстав та з
порушенням чинного законодавства;
звертатися до суду в інтересах держави,
якщо підконтрольною установою не
забезпечено виконання вимог щодо
усунення виявлених ревізією порушень
законодавства з питань збереження і
використання активів.

Крім того, підпунктами 18, 21 пункту 6
Положення №499/2011 передбачено, що
Держфінінспекція України для
виконання покладених на неї завдань
має право в установленому порядку:
порушувати перед відповідними
державними органами питання про
визнання недійсними договорів,
укладених із порушенням законодавства,
у судовому порядку стягувати у дохід
держави кошти, отримані
підконтрольними установами за
незаконними договорами, без
установлених законом підстав та з
порушенням законодавства; порушувати
перед керівниками відповідних органів
державної влади, органів місцевого
самоврядування, підприємств, установ
та організацій питання про притягнення
до відповідальності осіб, винних у
допущених порушеннях; при виявленні
збитків, завданих державі чи об'єкту
контролю, визначати їх розмір згідно з
методикою, затвердженою Кабінетом
Міністрів України.

Таким чином, із змісту вказаних вище
положень законодавства вбачається, що
відповідач здійснює фінансовий
контроль за використанням і
збереженням державних фінансових
ресурсів, необоротних та інших активів,
правильністю визначення потреби в
бюджетних коштах та взяття зобов'язань,
ефективним використанням коштів і
майна, станом і достовірністю
бухгалтерського обліку і фінансової
звітності. Відповідний контроль
здійснюється шляхом проведення
ревізії. У випадку встановлення
порушень законодавства, відповідач має
право пред'являти письмову вимогу щодо
усунення виявлених ревізією порушень
законодавства. Між тим, зміст вимоги
відповідача повинен узгоджуватися з
приписами чинного законодавства, що,
зокрема, означає те, що вимога повинна
містити вичерпну вказівку
підконтрольному суб'єкту щодо вчинення
дій, які відповідно до норм
законодавства будуть направлені на
усунення порушених вимог закону.

Ці положення кореспондуються з
приписами пунктів 45, 46 Порядку
проведення інспектування Державною
фінансовою інспекцією, її
територіальними органами,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 20.04.2006 №550 (далі -
Порядок №550), якими передбачено, що в
міру виявлення ревізією порушень
законодавства посадові особи служби,
не чекаючи закінчення ревізії, мають
право усно рекомендувати керівникам
об'єкта контролю невідкладно вжити
заходів для їх усунення та запобігання
у подальшому. Якщо вжитими в період
ревізії заходами не забезпечено повне
усунення виявлених порушень, органом
служби у строк не пізніше ніж 10 робочих
днів після реєстрації акта ревізії, а у
разі надходження заперечень
(зауважень) до нього - не пізніше ніж 3
робочих дні після надіслання висновків
на такі заперечення (зауваження)
надсилається об'єкту контролю письмова
вимога щодо усунення виявлених
ревізією порушень законодавства із
зазначенням строку зворотного
інформування.

З аналізу пункту 7 статті 10 Закону
України «Про основні засади здійснення
державного фінансового контролю в
Україні» та підпункту 15 пункту 6
Положення №499/2011, пунктів 45, 56 Порядку
№550 вбачається, що вимога керівникам
підконтрольних установ щодо усунення
виявлених порушень законодавства може
стосуватися припинення дійсного
триваючого порушення і має на меті його
припинення та запобігання у
подальшому.

Однак, в даному випадку зміст пп. 2, 4, 5
вимоги вказує на те, що в них відповідач
зобов'язує позивача стягнути з ОСОБА_4
вартість навчання за державним
замовленням, стягнути з осіб, винних у
недоотриманні доходів за заниження
плати за навчання та за заниження плати
за проживання у гуртожитку, тобто такі
пункти вимоги вчинені відповідачем не
у спосіб, передбачений Законом України
«Про основні засади здійснення
державного фінансового контролю в
Україні», а також не відповідають меті
наданого Законом повноваження.

З урахуванням викладеного, як вважає
суд апеляційної інстанції, місцевий
суд дійшов правильного висновку, що
адміністративний позов підлягає
задоволенню.

Підсумовуючи вищевикладене, слід
вказати, що оскаржена постанова
законна і обґрунтована, відповідає
матеріалам справи та вимогам чинного
законодавства.

Доводи апеляційної скарги не є
переконливими, не спростовують
висновків суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної
фінансової інспекції у Рівненській
області залишити без задоволення, а
постанову Рівненського окружного
адміністративного суду від "30" липня 2014
р. без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
її в повному обсязі шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя
Л.О. Зарудяна

судді:
Т.В. Іваненко

І.Г. Охрімчук

Повний текст cудового рішення
виготовлено "25" вересня 2014 р.

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу Рівненський державний
базовий медичний коледж
вул.Мірющенка,53,м.Рівне,33028

3- відповідачу Державна фінансова
інспекція у Рівненській області
вул.Міцкевича,14,м.Рівне,33028

- ,