Справа № 9101/55339/2012
Суддя: Проценко О.А.
Дата ухвалення: 2013-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

"12" листопада 2013 р. справа № 2-306/10

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Проценко О.А.

суддів: Дурасової Ю.В.
Туркіної Л.П.

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
Управління Пенсійного фонду України в
Томаківському районі
Дніпропетровської області

на рішення Томаківського районного
суду Дніпропетровської області від 15
липня 2010 року у справі № 2а-306/2010

за позовом ОСОБА_1

до Управління Пенсійного фонду України
в Томаківському районі
Дніпропетровської області

про визнання дій неправомірними та
зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Заявлено позов про визнання незаконною
бездіяльність відповідача та
зобов'язання останнього здійснити
нарахування та виплату позивачу як
дитині війни пенсії з підвищенням її на
30 відсотків мінімальної пенсії за
віком згідно до ст.6 «Про соціальний
захист дітей війни» за період з 09.07.2007
року по 31.12.2007 року з 22.05.2008 року по день
розгляду справи. В обґрунтування
позовних вимог зазначено, що позивач
має статус дитини війни, якій за ст.6
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни» повинна виплачуватись
пенсія, або щомісячне грошове
утримання з підвищенням на 30% розміру
мінімально пенсії за віком, але
всупереч вказаним нормами відповідач
не нарахував та не виплатив позивачу
вищезазначену надбавку до пенсії.

Рішенням суду першої інстанції позовні
вимоги задоволено частково:
зобов'язано відповідача здійснити
нарахування та виплату позивачу пенсії
з підвищенням її на 30 відсотків
мінімальної пенсії за віком згідно до
ст.6 Закону України «Про соціальний
захист дітей війни» та ч.1 ст.28 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» за
період з 09.07.2007 року по 31.12.2007 року та з
22.05.2008 року по 31.12.2009 року з урахуванням
виплачених сум. В решті позовних вимог
відмовлено.

Відповідачем оскаржено рішення від
15.07.2010 року до Апеляційного суду
Дніпропетровської області. За
результатами розгляду рішення суду
першої інстанції залишено без змін.

Не погодившись із рішенням
апеляційного суду, відповідач
звернувся із касаційною скаргою до
Вищого адміністративного суду України,
в якій просить скасувати рішення суду
першої інстанції від 15.07.2010 року та
ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 03.03.2011
року та ухвалити нове рішення, яким
відмовити позивачу у задоволені позову
повністю.

За результатами розгляду касаційної
скарги Вищим адміністративним судом
України проголошено ухвалу, якою
касаційну скаргу відповідача
задоволено частково; постанову
Апеляційного суду Дніпропетровської
області від 03.03.2011 року скасовано та
справу направлено на новий розгляд до
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду. При цьому ВАС
України звернув увагу на
невідповідність висновків суду
апеляційної інстанції та резолютивної
частини рішення, а також на
незастосування ст.ст.99, 100 КАС України.

В апеляційній скарзі відповідач
зазначає, що суд невірно застосував
норми матеріального та процесуального
права. Зокрема, відповідач намагається
спростувати висновок суду щодо
протиправності дій або бездіяльності.

Перевіривши судове рішення з
урахуванням апеляційної скарги,
колегія суддів вважає за необхідне
зазначити наступне.

Фактичні обставини справи сторонами не
оспорюються.

Апеляційний перегляд справи
здійснюється за нормами Кодексу
адміністративного судочинства України
з урахуванням положень Закону України
«Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України щодо
підвідомчості справ, пов'язаних із
соціальними виплатами» від 18.02.2010 року,
які були чинні на час винесення спірних
правовідносин, Рішення
Конституційного Суду України від 09.09.2010
року № 19-рп/2010.

Колегія суддів також враховує позицію
Вищого адміністративного суду України
викладену в листі від 13.10.2010 року №
1425/11/13-10 та керується нормами Закону
України «Про внесення змін до розділу
XII «Прикінцеві положення «Закону
України «Про статус суддів» щодо
передачі справ, пов'язаних із
соціальними виплатами, який набрав
чинності 30.12.2010 року.

Так, пунктом 3 резолютивної частини
Рішення Конституційного суду України
від 09.09.2010 року № 19-рп/2010 положення
Закону України «Про внесення змін до
деяких законодавчих актів України щодо
підвідомчості справ, пов'язаних із
соціальними виплатами» від 18.02.2010 року
та норми Цивільного процесуального
кодексу України щодо підвідомчості
справ соціальної категорії визнані
неконституційними та такими, що
втратили чинність з 09.09.2010 року, тобто з
дня ухвалення Конституційним Судом
України зазначеного рішення.

Таким чином, з 09.09.2010 року відновлено
норми п.3 ст.18 КАС України в попередній
редакції, яка діяла до набрання
чинності Закону України «Про внесення
змін до деяких законодавчих актів
України щодо підвідомчості справ,
пов'язаних із соціальними виплатами»,
тобто з указаного часу розгляд цієї
категорії справ здійснюється в порядку
адміністративного судочинства за
нормами КАС України.

Колегія суддів погоджується з
результатом розгляду судом питання
щодо позовної давності.

Аналіз матеріалів справи та норм права,
які регулюють спірні правовідносини,
показав наступне.

Пунктом 12 статті 71 Закону України "Про
Державний бюджет України на 2007 рік" дію
статті 6 Закону України "Про соціальний
захист дітей війни" зупинено на 2007 рік.

Разом з тим, Рішенням Конституційного
Суду України від 09 липня 2007 року №6-р/2007
положення пункту 12 статті 71 Закону
України "Про Державний бюджет України
на 2007 рік" визнані неконституційними з
дня ухвалення Конституційним Судом
України цього рішення. Таким чином, з 09
липня 2007 року вихідним критерієм
обрахунку підвищення пенсії дітям
війни виступав мінімальний розмір
пенсії за віком, який відповідно до
частини 1 статті 28 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" вираховувався виходячи з
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність, визначеного
законом, тобто у 2007 році - частиною 3
статті 62 Закону України "Про Державний
бюджет України на 2007 рік". Зазначеною
нормою із змінами, внесеними Законом
України "Про внесення змін до Закону
України "Про Державний бюджет України
на 2007 рік" від 15 березня 2007 року,
встановлено, що для визначення
мінімального розміру пенсії за віком
відповідно до абзацу 1 частини 1 статті
28 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" з 1 квітня та з 1 жовтня 2007
року застосовується прожитковий
мінімум для осіб, які втратили
працездатність, визначений абзацом 5
частини 1 цієї статті, збільшений на 1
відсоток, що складає відповідно 410 грн.
06 коп., 415 грн. 11 коп.

Підпунктом 2 пункту 41 розділу ІІ Закону
України "Про Державний бюджет України
на 2008 рік та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України" статтю 6
Закону України "Про соціальний захист
дітей війни" викладено в новій
редакції, відповідно до якої дітям
війни (крім тих, на яких поширюється дія
Закону України "Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту") до пенсії або щомісячного
довічного грошового утримання чи
державної соціальної допомоги, що
виплачується замість пенсії,
виплачується підвищення у розмірі
надбавки, встановленої для учасників
війни. Частиною четвертою статті 14
Закону України "Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального захисту"
передбачено, що учасникам війни,
нагородженим орденами і медалями
колишнього Союзу РСР за самовіддану
працю і бездоганну військову службу в
тилу в роки Великої Вітчизняної війни,
пенсії або щомісячне довічне грошове
утримання чи державна соціальна
допомога, що виплачується замість
пенсії, підвищуються на 15 процентів
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність, іншим
учасникам війни - на 10 процентів
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність.

Разом з тим, Рішенням Конституційного
Суду України від 22 травня 2008 року
№10-рп/2008 положення пункту 41 розділу ІІ
Закону України "Про Державний бюджет
України на 2008 рік та про внесення змін
до деяких законодавчих актів України"
визнані неконституційними з дня
ухвалення Конституційним Судом
України цього рішення. Таким чином, з 22
травня 2008 року вихідним критерієм
обрахунку підвищення пенсії дітям
війни виступав мінімальний розмір
пенсії за віком, який відповідно до
частини 1 статті 28 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" вираховувався виходячи з
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність, визначеного
законом, тобто у 2008 році - статтею 58
Закону України "Про Державний бюджет
України на 2008 рік та про внесення змін
до деяких законодавчих актів України ".

Статтею 58 Закону України Про Державний
бюджет на 2008 рік та про внесення змін до
деяких законодавчих актів України
затверджено на 2008 рік прожитковий
мінімум на одну особу, яка втратила
працездатність, в розрахунку на місяць
у розмірі з 1 січня - 470 грн., з 1 квітня - 481
грн., з 1 липня - 482 грн., з 1 жовтня - 498 грн.

Відповідно до вимог ст..54 Закону
України «Про державний бюджет України
на 2009 рік» від 26.12.2008 року у 2009 році
прожитковий мінімум на одну особу та
для тих, хто відноситься до основних
соціальних і демографічних груп
населення, виплачено у розмірах, що
діяли у грудні 2008 року, тобто - 498 грн.

Отже, право на підвищення пенсії, що
передбачене статтею 6 Закону України
"Про соціальний захист дітей війни", у
2007р. у позивача виникло з 09.07.2007р. по
31.12.2007р., а у 2008 році з 22 травня 2008 року,
тобто з дня визнання неконституційними
положень законів України про державний
бюджет України на певний рік про
зупинення дії статті 6 Закону України
"Про соціальний захист дітей війни" на
відповідний рік.

Підстав вважати обґрунтованими доводи
апелянта щодо відмови здійснити
розрахунок та виплату вищезазначеної
допомоги позивачу за 2009 рік немає.
Право позивача на підвищення до пенсії
у 2009 році забезпечується
вищезазначеним Законом.

Крім того, слід зазначити, що надання
дітям війни соціальної підтримки є
державною програмою соціальної
допомоги, яка згідно ст. 87 Бюджетного
кодексу України відноситься до
видатків Державного бюджету, а
Пенсійний фонд України згідно ст. 21
Бюджетного кодексу України є
розпорядником бюджетних коштів для
здійснення програми соціальної
підтримки дітям війни та відповідно до
ч. 4 ст. 22 Бюджетного кодексу України
розробляє план своєї діяльності
відповідно до завдань та функцій,
визначених нормативно-правовими
актами, виходячи з необхідності
досягнення конкретних результатів за
рахунок бюджетних коштів, а також
розробляє на підставі плану діяльності
проект кошторису та бюджетні запити і
подає їх до Мінфіну України чи
місцевому фінансовому органу,
затверджує кошториси розпорядників
бюджетних коштів нижчого рівня (до яких
відноситься і відповідач) та інше.

Таким чином, вищенаведені норми
свідчать про те, що обов'язок по
нарахуванню та виплаті доплати до
пенсії позивачу (який має статус дитини
війни), що передбачена ст.6 Закону
України Закону України «Про
соціальний захист дітей війни» -
покладено на відповідні територіальні
управління Пенсійного фонду України за
місцем проживання позивача. Отже,
зазначені норми спростовують як
посилання апелянта на те, що він є
неналежним відповідачем, так і на те, що
в своїй діяльності Управління
Пенсійного фонду України повинно
керуватися не Законом, а
нормативно-розпорядчими документами
центрального органу, зокрема,
програмним забезпеченням Міністерства
праці та соціальної політики.

Щодо застосування до спірних
правовідносин розміру мінімальної
пенсії за віком з урахуванням вимог
статті 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» слід зазначити наступне.
Стаття 6 Закону України «Про соціальний
захист дітей війни» визначає, що дітям
війни пенсії або щомісячне довічне
грошове утримання чи державна
соціальна допомога, що виплачується
замість пенсії, підвищуються на 30 %
мінімальної пенсії за віком. На час
розгляду цієї справи судом розмір
мінімальної пенсії за віком визначений
лише ст.28 Закону України «Про
загальнообов`язкове державне пенсійне
страхування» і згідно з цією нормою
мінімальна пенсія за віком дорівнює
прожитковому мінімуму, встановленому
для осіб, що втратили працездатність.
Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України
«Про прожитковий мінімум» від 15 липня
1999 року прожитковий мінімум
застосовується для встановлення
розмірів мінімальної заробітної плати
та мінімальної пенсії за віком.
Положення частини третьої статті 28
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" не є перешкодою для
застосування даної величини
(мінімального розміру пенсії за віком)
для розрахунку вищезазначених доплат,
оскільки чинним законодавством не
встановлено іншого, крім передбаченого
частиною першою цієї статті
мінімального розміру пенсії за віком.

Виходячи з наведеного та змісту ч.3 ст.150
Конституції України, відповідно до
якої рішення Конституційного Суду
України є обов'язковими до виконання на
території України, у тому числі є
обов'язковим до врахування усіма
судами України при вирішенні спорів,
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції, задовольняючи позовні
вимоги у даній справі відносно
визнання протиправними дій
відповідача щодо ненарахування та
несплати надбавки до пенсії позивачу
як дитині війни за вищезазначений
період дійшов правильного висновку про
необхідність захисту прав позивача
шляхом зобов'язання відповідача
здійснити перерахунок та виплату
позивачу надбавки до пенсії згідно зі
ст.6 Закону України «Про соціальний
захист дітей війни» у визначений
період. При цьому, колегія суддів
вважає за необхідне зазначити, що такі
висновки суду першої інстанції
узгоджуються з п.2 Рішення
Конституційного Суду України № 15-рп/2000
від 14.12.2000р., в якому міститься
роз'яснення стосовно того, що закони та
інші правові акти або їх окремі
положення, визнані рішеннями
Конституційного суду України
неконституційними, не підлягають
застосуванню як такі, що відповідно до
ч.2 ст. 152 Конституції України втратили
чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
про їх неконституційність.

Таким чином, висновки суду першої
інстанції відповідають нормам
вищезазначеного законодавства та
підтверджуються матеріалами справи.
Щодо строку звернення до суду колегія
суддів вважає причини пропуску цього
строку поважними.

Враховуючи вищезазначене, доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду першої інстанції, тому
не можуть бути підставою для
скасування судового рішення.
Апеляційна скарга задоволенню не
підлягає. Рішення суду першої
інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст.195,196,198,200,205,206 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в
Томаківському районі
Дніпропетровської області на рішення
Томаківського районного суду
Дніпропетровської області від 15 липня
2010 року у справі № 2а-306/2010 залишити без
задоволення.

Рішення Томаківського районного
суду Дніпропетровської області від 15
липня 2010 року у справі № 2а-306/2010
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили
відповідно до ст. 254 КАС України та може
бути оскаржена відповідно до ст. 212 КАС
України.

Головуючий:
О.А. Проценко

Суддя:
Ю.В. Дурасова

Суддя:
Л.П. Туркіна