Справа № 826/4882/14
Суддя: Мєзєнцев Є.І.
Дата ухвалення: 2014-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: № 826/4882/14
інстанції: Добрянська Я.І.
Суддя-доповідач: Мєзєнцев Є.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

22 вересня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд в складі:
головуючого - судді Мєзєнцева Є.І.,
суддів - Старової Н.Е., Чаку Є.В., при
секретарі - Войтковській Ю.В.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Головного
управління Державної міграційної
служби України м. Києва на постанову
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 30 травня 2014 року у справі за
адміністративним позовом Громадянина
Грузії ОСОБА_3 до Головного управління
Державної міграційної служби України
м. Києва, Державної міграційної служби
України про скасування рішення про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту та
зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Громадянин Грузії ОСОБА_3 звернувся до
суду з адміністративним позовом до
Головного управління Державної
міграційної служби України м. Києва,
Державної міграційної служби України
про скасування рішення органу
Державної міграційної служби про
відмову у визнанні його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту та зобов'язання відповідача
прийняти до розгляду його документи
для вирішення питання щодо надання
позивачу статусу біженця.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 30
травня 2014 року адміністративний позов
задоволено повністю.

В апеляційній скарзі відповідач,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати вказане судове рішення і
прийняти нове яким відмовити в
задоволенні позовних вимог.

Перевіривши повноту встановлення
окружним адміністративним судом
фактичних обставин справи та
правильність застосування ним норм
матеріального і процесуального права,
суд дійшов наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач Громадянин Грузії ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, народився у
Північно-Осетинській АО
Цхинвальського району с. Хеяч, не
одружений, за національністю - осетин,
за віросповіданням - християнин.

03.04.2013 року позивач залишив країну
громадянської належності (Грузію) та
легально прибув на територію України
потягом Кисловодськ - Київ.

Зважаючи на побоювання стати жертвою
переслідувань за національною ознакою
(осетин) в країні громадянської
належності (Грузії), позивач звернувся
до Державної міграційної служби
України із заявою та відповідним
пакетом документів щодо надання йому
статусу біженця або особи, яка потребує
додаткового захисту.

Під час співбесіди з працівниками
Державної міграційної служби України
19.09.2013 року, позивач повідомив, що
країну громадянської належності він
покинув через постійні погрози
грузинів йому як осетину, та через те,
що він не воював під час військового
конфлікту між Грузією та Південною
Осетією.

Однак, з повідомлення Головного
управління Державної міграційної
служби України м. Києва № 12 від 21.03.2014 р.
позивач дізнався про те, що рішенням
Державної міграційної служби України
№ 116-14 від 14.03.2014 р. було відмовлено
громадянину Грузії ОСОБА_3 у визнанні
останнього біженцем або особою, що
потребує додаткового захисту.

У відповідності до положень п. 1 та п. 13
частини 1 статті 1 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту" №
3671-VI від 08.07.2011 р. (далі також - Закон №
3671-VI), біженець - це особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань; особа,
яка потребує додаткового захисту, - це
особа, яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Згідно із ч. 5 ст. 10 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту",
за результатами всебічного вивчення і
оцінки всіх документів та матеріалів,
що можуть бути доказом наявності умов
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
міграції приймає рішення про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, чи про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Згідно зі статтею 14 Загальної
декларації прав людини, кожна людина
має право шукати притулку від
переслідувань в інших країнах.

Відповідно до статті 3 Конвенції про
захист прав людини та основоположних
свобод 1050 року, жодна людина не може
бути піддана катуванням, нелюдському
або такому, що принижує її гідність,
поводженню чи покаранню.

Підтвердження обґрунтованості
побоювань переслідування (через
інформацію про можливість таких
переслідувань у країні походження
біженця) можуть отримуватися від особи,
яка шукає статусу біженця, та незалежно
від неї - з різних достовірних джерел
інформації, наприклад, із резолюцій
Ради Безпеки ООН, документів і
повідомлень Міністерства закордонних
справ України, інформації, зібраної та
проаналізованої Державною міграційною
службою України, Управління Верховного
Комісара ООН у справах біженців, Правил
розгляду заяв та оформлення
документів, необхідних для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, втрату і позбавлення статусу
біженця та додаткового захисту і
скасування рішення про визнання особи
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, затверджених
наказом Міністерства внутрішніх справ
України від 7 вересня 2011 року № 649, інших
міжнародних, державних та неурядових
організацій, із публікацій у засобах
масової інформації.

Для повноти встановлення обставин у
таких справах, як правило, слід
використовувати більш ніж одне джерело
інформації про країну походження.

Також може використовуватися
інформація про країни походження,
розміщена на офіційних Інтернет-сайтах
Державної міграційної служби України,
Управління Верховного Комісара ООН у
справах біженців, а також на
інформаційних носіях, які
розповсюджуються Регіональним
представництвом Управління Верховного
Комісара ООН у справах біженців у
Білорусі, Молдові, Україні, та інших
носіях.

Залежно від певних обставин отримання
і надання документів, які можуть бути
доказом наявності умов для набуття
статусу біженця, особою, котра
звертається за встановленням статусу
біженця, може бути взагалі неможливим,
тому така обставина не є підставою для
визнання відсутності умов, за
наявності яких надається статус
біженця.

З особової справи громадянина Грузії
ОСОБА_3 вбачається, що позивач вимушено
залишив країну свого громадянства
(Грузію), де він проживав будучи
постійно під переслідуванням, як за
національними замахами, оскільки
останній народився і певний час прожив
в Південній Осетії, та його батько є
осетином, що і стало причиною
зневажливого та погрозливого
ставлення до нього як осетина,
проживаючого на території Грузії, так і
за наслідками не участі позивача у
військових діях під час військового
конфлікту між Грузією та Південною
Осетією, що також дуже зневажливо та з
погрозою сприймається грузинами у
відношенні до осетинів які проживають
на території Грузії.

Крім того, позивачем неодноразово
зазначалося, що його життя дуже
ускладнилося під час суворої
громадської війни між Грузією та
Південною Осетією, оскільки
екстремісти постійно вказували йому на
необхідність знищувати осетинів
(громадян його національності), що
супроводжувалося не тільки погрозами,
але також і реальними
переслідуваннями, замахами на життя та
погрозами вогнепальною зброєю.
Зазначене ставлення до позивача на
території Грузії з боку грузинського
населення, яке веде екстремістський
спосіб життя (а саме: переслідування,
погрози зброєю та інше), залишилося і
після офіційного закінчення
військових дій між Грузією та
Південною Осетією, відповідно до чого,
на переконання позивача, в нього наявні
цілком обґрунтовані побоювання стати
жертвою переслідувань за ознаками
національної належності.

Також, позивач пояснив, що особам, які
проживають на території Грузії
(громадянам Грузії), проте за
національністю є осетинами, практично
не можливо спокійно вести повсякденний
спосіб життя, зважаючи на ненависне
ставлення грузин до осетинів, які
проживають на їх території, а також
повсякденні випадки реальної погрози
(в тому числі вогнепальною зброєю)
життю осетинів від грузинських
громадян, які ведуть екстремістський
спосіб життя, що також не дає
можливості без перешкод існувати
осетину на території Грузії.

Однак колегія суддів критично
ставиться до таких посилань, адже
доказів в обґрунтування побоювань
переслідування матеріали справи не
містять а твердження позивача
ґрунтуються лише на суб'єктивному
баченні речей.

Крім того, під час співбесіди 23.09.2013
року, позивач зазначив, що йому
підпалювали двері та погрожували
сусіди, але не знає їх імен. Під час
другої співбесіди від 07.11.2013 року, на
питання співробітника чому, проживаючи
стільки років в одному будинку позивач
не знає імен свої сусідів, а вони
знають, що у останнього грузинський
паспорт, позивач відповів: «Я знаю,
просто не хочу називати їх імена», а
тому, на думку колегії суддів, означена
інформації є дуже суперечливою.

Також, позивач у свої анкеті вказав, що
документом, який підтверджує особу є
паспорт громадянина Грузії, виданий
12.12.2008 року консульським відділом
посольства Грузії в Україні, який є
дійсним до 2018 року. Як вбачається з
матеріалів справи, позивач прибув до
України 04.12.2008 року, та отримав паспорт
12.12.2008 року, тобто менш ніж через 10 днів
після приїзду.

Отже, замість того щоб звернутися за
захистом в Україні протягом 5 робочих
днів, заявник звернувся до посольства
Грузії в Україні, що свідчить про той
факт, що позивач не боїться
користуватися захистом своєї держави
та користується ним, а тому відсутні
підстави вважати, що позивачу загрожує
небезпека в крані походження.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів зазначає, що Державною
міграційною службою України належним
чином надано оцінку обставинам щодо
наявності у позивача обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
на території Грузії, а тому відсутні
підстави для задоволення
адміністративного позову.

Відповідно до статті 202 КАС України -
підставами для скасування постанови
або ухвали суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення є, зокрема,
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи а також
порушення норм матеріального або
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи або
питання.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що судом першої інстанції
було неповно з'ясовано обставини, що
мають значення для справи а також
порушено норми матеріального права, що
призвело до неправильного вирішення
справи, у зв'язку з чим постанова суду
першої інстанції підлягає скасуванню з
прийняттям нового рішення у справі.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212,
254 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного
управління Державної міграційної
служби України м. Києва - задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 30 травня 2014 року -
скасувати та прийняти нову, якою в
задоволенні адміністративного позову
Громадянина Грузії ОСОБА_3 - відмовити.

Постанова набирає законної сили в
порядку, встановленому статтею 254 КАС
України та може бути оскаржена
безпосередньо до адміністративного
суду касаційної інстанції в порядку і
строки, встановлені статтею 212 КАС
України.

Головуючий суддя

Є.І. Мєзєнцев

суддя

Н.Е. Старова

суддя

Є.В.Чаку

Головуючий суддя

Мєзєнцев Є.І.

Судді:

Старова Н.Е.

Чаку Є.В.