Справа № 2а-371/10/1870
Суддя: Малинін В.В.
Дата ухвалення: 2014-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"23" вересня 2014 р. м. Київ
К/800/61745/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Малиніна В.В. (доповідач), Ситникова О.Ф.,
Швець В.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу ОСОБА_4
на постанову Сумського окружного
адміністративного суду від 17 лютого 2010
року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 22 грудня 2010 року у справі за позовом
ОСОБА_4 до Державної митної служби
України, Сумської митниці про
поновлення на роботі, стягнення
заробітної плати за час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної
шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2009 року ОСОБА_4 звернувся
до суду з позовом до Державної митної
служби України, Сумської митниці про
поновлення на роботі, стягнення
заробітної плати за час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної
шкоди.

Постановою Сумського окружного
адміністративного суду від 17 лютого 2010
року, залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 22 грудня 2010
року у задоволенні позовних вимог
відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного
суду України від 24 травня 2013 року
касаційну скаргу залишено без
задоволення, рішення судів першої та
апеляційної інстанцій залишено без
змін.

Ухвалою Вищого адміністративного
суду України від 15 липня 2013 року
допущено до провадження Верховного
Суду України справу за позовом ОСОБА_4
до Державної митної служби України,
Сумської митниці про поновлення на
роботі, стягнення заробітної плати за
час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди для
перегляду ухвали Вищого
адміністративного суду України від 24
травня 2013 року.

Постановою Верховного Суду України від
1 жовтня 2013 року задоволено заяву
ОСОБА_4, скасовано ухвалу Вищого
адміністративного суду України від 24
травня 2013 року та направлено справу на
новий розгляд до суду касаційної
інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
постанову Сумського окружного
адміністративного суду від 17 лютого 2010
року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 22 грудня 2010 року скасувати та
винести нове рішення, яким
задовольнити його позовні вимоги в
повному обсязі.

Перевіривши за матеріалами справи
доводи касаційної скарги та
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі у
межах доводів касаційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що касаційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Судами першої та апеляційної
інстанції було встановлено, що
ОСОБА_4 з 20 жовтня 1998 року працював в
Сумській митниці Державної митної
служби України, а з 4 жовтня 2001 року по
день звільнення на посадах старшого,
головного інспектора по зв'язках з
громадськістю, що підтверджується
записами в трудовій книжці позивача.
Позивач має спеціальне звання "радник
митної служби 3 рангу".

Згідно з Вимогами до штатної
структури митниці, затвердженої
наказом Держмитслужби від 22 квітня 2009
року № 376, посада головного інспектора
зв'язків з громадськістю виведена зі
штатного розпису, а функції зв'язків з
громадськістю покладено на
новостворений відділ організаційного
та документального забезпечення,
зокрема на провідного інспектора цього
підрозділу.

Наказом начальника Сумської
митниці від 18 червня 2009 року
№ 252 введено в дію нову структуру та
штатний розпис митниці на 2009 рік з
18 серпня 2009 року. Позивач з даним
наказом ознайомлений.

Позивач 30 липня 2009 року був
попереджений про наступне вивільнення,
одночасно йому було запропоновано
переведення на посаду провідного
інспектора відділу організаційного та
документального забезпечення, на який
покладено функції зв'язків з
громадськістю, які виконував позивач
на скороченій посаді. Із
запропонованою посадою позивач не
погодився.

Наказом Голови Державної митної
служби України від 13 жовтня 2009
року № 1866-к "Про звільнення ОСОБА_4",
позивач звільнений із займаної посади
з 14 жовтня 2009 року відповідно до п.1 ст.40
КЗпП України, у зв'язку із введенням в
дію затвердженої структури та штатного
розпису Сумської митниці на 2009 рік
наказом митниці від 18 червня 2009 року
№ 252 та виведенням зі штатного
розпису митниці посади головного
інспектора зв'язків з громадськістю
Сумської митниці.

Згідно з частиною 3 статті 49-2
Кодексу законів про працю України,
одночасно з попередженням про
звільнення у зв'язку із змінами в
організації виробництва і праці
власник або уповноважений ним орган
пропонує працівникові іншу роботу на
тому ж підприємстві, в установі,
організації. При відсутності роботи за
відповідною професією чи
спеціальністю, а також у разі відмови
працівника від переведення на іншу
роботу на тому ж підприємстві, в
установі, організації працівник, за
своїм розсудом, звертається за
допомогою до державної служби
зайнятості або працевлаштовується
самостійно. Водночас власник або
уповноважений ним орган доводить до
відома державної служби зайнятості про
наступне вивільнення працівника із
зазначенням його професії,
спеціальності, кваліфікації та розміру
оплати праці.

Як вбачається з матеріалів
справи, ОСОБА_4 була запропонована
робота на посаді провідного інспектора
новоствореного відділу
організаційного та документального
забезпечення Сумської митниці з
урахуванням його кваліфікації та
досвіду трудової діяльності, функції
зв'язків з громадськістю, які раніше
виконував позивач на посаді головного
інспектора зв'язків з громадськістю
Сумської митниці.

Відповідно до Положення про
Державну митну службу України,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 18 липня 2007 року №
940, голова Держмитслужби самостійно
призначає на посаду та звільняє з
посади працівників служби,
регіональних митниць, митниць,
спеціалізованих митних установ та
організацій і за погодженням з
Міністерством фінансів призначає на
посаду та звільняє з посади керівників
регіональних митниць.

Згідно статті 42 Кодексу законів про
працю України, при скороченні
чисельності чи штату працівників у
зв'язку із змінами в організації
виробництва і праці переважне право на
залишення на роботі надається
працівникам з більш високою
кваліфікацією і продуктивністю праці.

Частиною 3 статті 252 Кодексу законів про
працю України передбачено, що
звільнення членів виборного
профспілкового органу підприємства,
установи, організації допускається за
наявності попередньої згоди виборного
органу, членом якою вони є. Сам же
порядок отримання попередньої згоди
виборного органу на звільнення
працівника, який є його членом,
передбачений статтею 43 Кодексу законів
про працю України.

Відповідно до частини 7 статті 43
Кодексу законів про працю України,
рішення виборного органу первинної
профспілкової організації
(профспілкового представника) про
відмову в наданні згоди на розірвання
трудового договору повинно бути
обґрунтованим. У разі якщо в рішенні
немає обґрунтування відмови в наданні
згоди на розірвання трудового
договору, власник або уповноважений
ним орган має право звільнити
працівника без згоди виборного органу
первинної профспілкової організації
(профспілкового представника).

Листом від 24 вересня 2009 року № 68 Вільна
професійна спілка "Справедливість"
Сумської митниці відмовила у наданні
згоди на розірвання трудового договору
з ОСОБА_4 посилаючись на те, що при
попередженні власник зобов'язаний
запропонувати працівнику усі наявні
вакантні посади і ОСОБА_4 має
сина-інваліда, тобто, на їх думку, має
переважне право на залишенні на роботі.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 з
березня 2004 розведений з матір'ю дитини -
інваліда, дитина залишилась з матір'ю,
позивач одружений вдруге, пільгами на
утримання сина-інваліда користується
мати.

Скасовуючи ухвалу Вищого
адміністративного суду України від 24
травня 2013 року, якою було залишено без
змін постанову Сумського окружного
адміністративного суду від 17 лютого 2010
року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 22 грудня 2010 року, колегія суддів
Судової палати в адміністративних
справах і Судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України
вказала на помилковість висновків суду
касаційної інстанції, який дійшовши
висновку про законність звільнення
позивача з посади, неправильно
застосувавши зазначені норми права,
оскільки у справі, що розглядається,
суди встановили, що професійна спілка,
членом і одним з керівників якої був
позивач, відмовила Митниці у наданні
згоди на звільнення ОСОБА_4,
посилаючись, зокрема, й на те, що йому з
наявних 34 вакантних посад була
запропонована лише одна, нижча за
рівнем оплати.

Крім того, оскільки ОСОБА_4 на
момент звільнення був членом виборного
профспілкового органу (заступником
голови вільної професійної спілки
«Справедливість» Митниці), його
звільнення мало бути проведено з
дотриманням вимог статті 252 КЗпП та
статті 41 Закону України № 1045-XIV навіть у
тому разі, коли в загальному порядку
звільнення працівника відповідно до
статті 43-1 КЗпП допускається без згоди
виборного органу первинної
профспілкової організації
(профспілкового представника).

Відповідно до частини першої статті 244-2
Кодексу адміністративного судочинства
України рішення Верховного Суду
України, прийняте за результатами
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначені норми права, та для всіх
судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

З урахуванням вищевказаної норми,
висновки і мотиви, з яких була
скасована ухвала Вищого
адміністративного суду України від 24
травня 2013 року, є обов'язковими
для суду касаційної інстанції при
новому розгляді цієї справи.

Однією із гарантій забезпечення
права громадян на працю є передбачений
у статті 5-1 КЗпП правовий захист від
необґрунтованої відмови у прийнятті на
роботу і незаконного звільнення, а
також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої
статті 40 КЗпП трудовий договір,
укладений на невизначений строк, а
також строковий трудовий договір до
закінчення строку його чинності можуть
бути розірвані власником або
уповноваженим ним органом у випадку
змін в організації виробництва і праці,
в тому числі ліквідації, реорганізації,
банкрутства або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників.

Частиною другою статті 40 цього
Кодексу встановлено, що звільнення з
підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6
цієї статті, допускається, якщо
неможливо перевести працівника, за
його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою та
третьою статті 49-2 КЗпП про наступне
вивільнення працівників персонально
попереджають не пізніше ніж за два
місяці. Одночасно з попередженням про
звільнення у зв'язку із змінами в
організації виробництва і праці
власник або уповноважений ним орган
пропонує працівникові іншу роботу на
тому ж підприємстві, в установі,
організації.

У пункті 19 постанови Пленуму
Верховного Суду України від
6 листопада 1992 року № 9 «Про практику
розгляду судами трудових спорів» (далі
- постанова № 9) містяться роз'яснення,
згідно з якими при розгляді спорів про
звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП
суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у
відповідача мали місце зміни в
організації виробництва і праці,
зокрема, ліквідація, реорганізація або
перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників, чи
додержано власником або уповноваженим
ним органом норм законодавства, що
регулюють вивільнення працівника, які
є докази щодо змін в організації
виробництва і праці, про те, що
працівник відмовився від переведення
на іншу роботу або що власник або
уповноважений ним орган не мав
можливості перевести працівника з його
згоди на іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, виходячи з
нормативного тлумачення частини
першої статті 40, частин першої та
третьої статті 49-2 КЗпП колегія суддів
дійшла висновку, що власник або
уповноважений ним орган одночасно з
попередженням про звільнення у зв'язку
зі змінами в організації виробництва і
праці зобов'язаний запропонувати
працівникові всі наявні вакантні
посади, які він може обіймати
відповідно до своєї кваліфікації.

Оскільки, суди попередніх інстанцій, не
дослідили питання щодо наявності інших
вакантних посад, які відповідно до
своєї кваліфікації міг обіймати
ОСОБА_4, встановили, що йому була
запропонована лише посада провідного
інспектора відділу організаційного та
документального забезпечення, від якої
позивач відмовився, на що звернув увагу
Верховний Суд України в своїй ухвалі,
скасовуючи ухвалу Вищого
адміністративного суду України від 24
травня 2013 року, справу необхідно
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції для з'ясування цього
питання в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст. 220 КАС України суд
касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Керуючись статтями 220, 222, 227, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4
задовольнити частково.

Постанову Сумського окружного
адміністративного суду від 17 лютого 2010
року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 22 грудня 2010 року - скасувати.

Справу направити на новий розгляд
до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі і
оскарженню не підлягає.

Судді:

В.В.Малинін

О.Ф.Ситников

В.В.Швець