Справа № 2а-4341/11/1370
Суддя: Олексієнко М.М.
Дата ухвалення: 2014-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2014 року
м. Київ К/800/6102/14

Колегія Вищого адміністративного суду
України у складі:

головуючого - судді: Олексієнка М.М.,

суддів: Весельської Т.Ф.,

Ліпського Д.В.,

здійснивши попередній розгляд справи
за адміністративним позовом ОСОБА_2 до
прокуратури Львівської області про
уточнення підстав звільнення за
касаційною скаргою позивача на
постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 18 травня 2012
року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 16 січня 2014 року,

в с т а н о в
и л а :

У квітні 2011 року ОСОБА_2 звернувся в суд
з позовом, відповідно до якого просив:

визнати протиправним рішення
прокуратури Львівської області про
відмову в уточненні підстав звільнення
його з органів прокуратури;

зобов'язати відповідача внести зміни в
резолютивну частину наказу №93 від 14
лютого 2003 року, виклавши її в наступній
редакції: «звільнити старшого
прокурора відділу нагляду за
додержанням законів органами, які
проводять ОРД, дізнання та досудове
слідство управління нагляду
прокуратури Львівської області ОСОБА_2
з органів прокуратури на підставі
статті 38 Кодексу законів про працю
України (далі - КЗпП) за власним
бажанням по стану здоров'я, який
перешкоджає продовженню даної роботи»
та відповідно до такої редакції
уточнити запис у трудовій книжці.

Посилався на незаконність прийнятого
рішення, оскільки просив звільнити
його з органів прокуратури за власним
бажанням за станом здоров'я.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 18 травня 2012
року, залишеною без змін ухвалою
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 16 січня 2014
року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі позивач, з
посиланням на порушення норм
матеріального та процесуального права,
допущені судами, просить скасувати
попередні рішення і ухвалити нове про
задоволення позову. Зазначає, що судами
невірно витлумачено норми
матеріального права та не з'ясовані всі
обставини справи, які мають суттєве
значення.

З'ясувавши обставини справи в межах,
передбачених статтею 220 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі - КАС України), колегія суддів
приходить до висновку про відмову в
задоволенні касаційної скарги з
урахуванням наступного.

Як установлено судами попередніх
інстанцій, 23 листопада 2010 року ОСОБА_2
звернувся до прокурора Львівської
області із заявою про зміну
формулювання причин звільнення та
внесення змін до запису в трудовій
книжці.

Заяву обґрунтував тим, що 14.02.2003 року
подавав рапорт на звільнення з органів
прокуратури за власним бажанням, у
зв'язку з погіршенням стану здоров'я,
тому просив внести зміни до наказу про
звільнення та запису в трудовій
книжці.

13 грудня 2010 року його повідомлено про
відсутність підстав до зміни
формулювання звільнення.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився апеляційний суд, виходив з
правомірності відмови у внесенні змін
про підставу звільнення.

Висновок судів відповідає нормам
матеріального права та обставинам
справи.

За правилами статті 46 - 2 Закону України
від 5 листопада 1991 року № 1789-ХІІ «Про
прокуратуру» прокурори і слідчі можуть
бути звільнені з роботи на загальних
підставах, передбачених
законодавством про працю.

Розірвання трудового договору за
власним бажанням врегульовано статтею
38 КЗпП України.

Відповідно до положень цієї норми
працівник має право розірвати трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, попередивши про це власника або
уповноважений ним орган письмово за
два тижні. У разі, коли заява працівника
про звільнення з роботи за власним
бажанням зумовлена неможливістю
продовжувати роботу (переїзд на нове
місце проживання; переведення чоловіка
або дружини на роботу в іншу
місцевість; вступ до навчального
закладу; неможливість проживання у
даній місцевості, підтверджена
медичним висновком; вагітність; догляд
за дитиною до досягнення нею
чотирнадцятирічного віку або
дитиною-інвалідом; догляд за хворим
членом сім'ї відповідно до медичного
висновку або інвалідом I групи; вихід на
пенсію; прийняття на роботу за
конкурсом, а також з інших поважних
причин), власник або уповноважений ним
орган повинен розірвати трудовий
договір у строк, про який просить
працівник.

Саме із зазначених положень виходив
відповідач при прийнятті наказу,
оскільки, як установлено судами,
позивач просив звільнити його за
власним бажання, а приводом до
звільнення вказав погіршення стану
здоров'я.

Вказана обставина не давала підстав до
розірвання трудового договору за
станом здоров'я, адже позивачем не
надано доказів, які б давали підстави
до розірвання трудового договору якраз
із таких підстав. Зокрема, не
представлено медичного висновку про
наявність протипоказань на виконання
трудових обов'язків.

Лише факт написання заяви про
звільнення за власним бажання у зв'язку
із станом здоров'я не давав правових
підстав до звільнення за станом
здоров'я.

Доводи, викладені в касаційній скарзі,
висновок судів не спростовують і не
дають підстав вважати рішення такими,
що ухвалені з порушенням норм
матеріального чи процесуального права.

Перелік підстав для відводу
(самовідводу) судді наведений у статті
27 КАС України. Та обставина, що суддею
винесено ухвалу про залишення позовної
заяви без розгляду з підстав,
передбачених статтею 100 КАС України, не
є підставою до відводу (самовідводу)
судді, так як після скасування
зазначеної ухвали, справу направлено
до того ж суду для продовження
розгляду. Немає підстав вважати, що
суддя, який розглянув справу у суді
першої інстанції, прямо чи
опосередковано заінтересований в
результаті розгляду справи.

Спір виник з приводу звільнення з
публічної служби, тому він належить до
юрисдикції адміністративних судів.

Як зазначалося вище, працівник може
бути звільнений за станом здоров'я лише
за умови, що протипоказання до
виконання трудових обов'язків будуть
виявлені після укладення трудового
договору. У випадку, коли медичний
висновок про наявність протипоказань
уже був на момент прийняття на роботу,
то працівник підлягає звільненню
відповідно до статей 7, 24 КЗпП України.

На підставі наведеного, керуючись
статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а
постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 18 травня 2012
року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 16 січня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної через п'ять
днів після направлення її копій особам,
які беруть участь у справі, оскарженню
не підлягає, проте може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав, у строки та в порядку,
встановленими статтями 237, 238, 239-1
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Судді:
М.М. Олексієнко

Т.Ф. Весельська

Д.В. Ліпський