Справа № 818/1568/14
Суддя: Жигилій С.П.
Дата ухвалення: 2014-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2014 р.Справа № 818/1568/14Колегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Жигилія С.П.

Суддів: Дюкарєвої С.В. , Перцової Т.С.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Державної податкової
інспекції у м. Сумах Головного
управління Міндоходів у Сумській
області на постанову Сумського
окружного адміністративного суду від
25.06.2014р. по справі № 818/1568/14

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Сумський авторемонтний
завод"

до Державної податкової інспекції у
м. Сумах Головного управління
Міндоходів у Сумській області

про скасування податкового
повідомлення - рішення,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Публічне акціонерне
товариство "Сумський авторемонтний
завод", звернувся до Сумського
окружного адміністративного суду з
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції у м. Сумах
Головного управління Міндоходів у
Сумській області, в якому просив суд
визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
відповідача № від 25 березня 2014
року.

Постановою Сумського окружного
адміністративного суду від 25.06.2014 року
адміністративний позов Публічного
акціонерного товариства "Сумський
авторемонтний завод" задоволено.

Визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у м.
Сумах Головного управління Міндоходів
у Сумській області № від 25
березня 2014 року про збільшення
Публічному акціонерному товариству
"Сумський авторемонтний завод" суми
грошового зобов'язання з орендної
плати за земельні ділянки державної та
комунальної власності на загальну суму
359398,74грн. (триста п'ятдесят дев'ять
тисяч триста дев'яносто вісім гривень
сімдесят чотири копійки) із них за
основним платежем на 239599,16 грн. та за
штрафними (фінансовими) санкціями на
119799,58 грн.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, відповідачем подано
апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі, посилаючись на
порушення судом першої інстанції, при
прийнятті оскаржуваної постанови, норм
матеріального та процесуального права,
відповідач просить постанову
Сумського окружного адміністративного
суду від 25.06.2014 року скасувати та
прийняти нову постанову, якою
відмовити у задоволенні
адміністративного позову.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги відповідач, зокрема,
посилається на порушення судом першої
інстанції приписів ст. 12, пп. 288.5.1 п. 288.5
ст. 288 Податкового кодексу України, ст.
67 Конституції України, 159 Кодексу
адміністративного судочинства
України, що призвело до неправильного
вирішення справи, а також на доводи та
обставини викладені в апеляційній
скарзі.

Враховуючи неприбуття жодної з осіб,
які беруть участь у справі, у судове
засідання, хоча вони були належним
чином повідомлені про дату, час і місце
судового засідання, колегія суддів на
підставі п. 2 ч. 1 ст. 197 Кодексу
адміністративного судочинства України
вважає за можливе розглянути справу в
порядку письмового провадження за
наявними в справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши, в межах
апеляційної скарги, рішення суду
першої інстанції та доводи апеляційної
скарги, дослідивши матеріали справи,
вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено в суді апеляційної
інстанції, що 05.11.1998 між Сумською
міською радою та Публічним акціонерним
товариством "Сумський авторемонтний
завод" було укладено договір оренди
земельних ділянок № 253, відповідно до
якого Публічне акціонерне товариство
"Сумський авторемонтний завод"
отримало в тимчасове користування
земельну ділянку за адресою: м. Суми,
проспект Курський, 26, (а.с.8-9). Договором
передбачено, що орендна плата
вноситься у розмірі середньої ставки
земельного податку.

Публічним акціонерним товариством
"Сумський авторемонтний завод" подало
до ДПІ у м. Сумах податкову декларацію з
плати за землю (орендна плата за
земельні ділянки державної та
комунальної власності) за
січень-грудень 2013 року, додаток №1
"Відомості про наявні земельні
ділянки", самостійно узгодивши таким
чином податкове зобов'язання по
орендній платі за землю за 2013 рік.

25.03.2014 р. на підставі висновків акту
перевірки № 655/2205/05422065/30 від 28.02.2014 р. ДПІ
у м. Сумах прийнято податкове
повідомлення-рішення № про
збільшення ПАТ "Сумський авторемонтний
завод" суми грошового зобов'язання з
орендної плати за земельні ділянки в
розмірі на загальну суму 359398,74 грн., за
основним платежем на - 239599,16грн. та за
штрафними (фінансовими) санкціями
на-119799,58грн. (а.с.16).

З матеріалів справи вбачається, що
фактичною підставою для прийняття
оскаржуваного рішення стало
встановлення відповідачем порушення
Публічним акціонерним товариством
"Сумський авторемонтний завод" вимог
пп.288.5.1 п.288.5 ст. 288 Податкового кодексу
України, згідно яких річна сума платежу
з орендної плати не може бути меншою
для інших категорій земель -
трикратного розміру земельного
податку, що встановлюється цим
розділом. В той же час, позивач в
декларації з орендної плати за
земельні ділянки державної і
комунальної власності визначив
зобов'язання з орендної плати за
користування земельною ділянкою на
рівні 1% від нормативної грошової
оцінки землі.

Не погодившись з рішенням відповідача,
позивач звернувся з позовом до суду про
його скасування.

Приймаючи рішення про задоволення
позовних вимог, суд першої інстанції
виходив з того, що орендна плата
сплачується виключно в порядку та
розмірі, передбачених договором
оренди, питання щодо встановлення
розміру орендної плати за земельні
ділянки державної та комунальної
власності вирішується за згодою сторін
договору оренди земельної ділянки із
закріпленням розміру орендної плати в
такому договорі.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов висновку, що спірне податкове
повідомлення-рішення суперечить
вимогам чинного законодавства, є
протиправним, що стало обґрунтованою
підставою для його скасування.

Колегія суддів погоджується з рішенням
суду першої інстанції, з огляду на
наступне.

Відповідно до статті 206 Земельного
кодексу України - використання землі в
Україні є платним. Об'єктом плати за
землю є земельна ділянка. Плата за
землю справляється відповідно до
закону.

Відповідно до пп. 14.1.147 п. 14.1 ст. 14
Податкового кодексу України плата за
землю - це загальнодержавний податок,
який справляється у формі земельного
податку та орендної плати за земельні
ділянки державної і комунальної
власності.

Згідно з пп. 14.1.136 п. 14.1 ст. 14 Податкового
кодексу України орендна плата за
земельні ділянки державної і
комунальної власності - обов'язковий
платіж, який орендар вносить
орендодавцеві за користування
земельною ділянкою (далі у розділі XIII -
орендна плата).

Відповідно із ст. 269 Податкового
Кодексу України платниками податку є
власники земельних ділянок, земельних
часток (паїв), землекористувачі.
Розміри та порядок плати за
використання земельних ресурсів, а
також відповідальність платників та
контроль за правильністю обчислення і
справляння земельного податку
визначаються Податковим Кодексом
України. Згідно ст. 270 Податкового
Кодексу України зазначено, що об'єктом
оподаткування є земельні ділянки, які
перебувають у власності або
користуванні, а також земельні частки
(паї), які перебувають у власності.

Законом України "Про оренду землі"
регулюються орендні відносини, статтею
1 якого визначено, що оренда землі - це
засноване на договорі строкове платне
володіння і користування земельною
ділянкою, необхідною орендареві для
проведення підприємницької та інших
видів діяльності. Відповідно до статті
13 Закону України "Про оренду землі"
договір оренди землі - це договір, за
яким орендодавець зобов'язаний за
плату передати орендареві земельну
ділянку у володіння і користування на
певний строк, а орендар зобов'язаний
використовувати земельну ділянку
відповідно до умов договору та вимог
земельного законодавства. За змістом
ст. 18 Закону України "Про оренду землі"
договір оренди землі набирає чинності
після його державної реєстрації.

Згідно ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу
України право власності на земельну
ділянку і право постійного
користування земельною ділянкою
посвідчується державними актами, а
право оренди землі оформляється
договором, який реєструється
відповідно до закону.

Згідно п. 289.1 ст. 289 Податкового кодексу
України, для визначення розміру
податку та орендної плати
використовується нормативна грошова
оцінка земельних ділянок.

У відповідності до п. 288.4 ст. 288
Податкового Кодексу України, розмір та
умови внесення орендної плати
встановлюються у договорі оренди між
орендодавцем (власником) і орендарем,
але річна сума платежу, відповідно до п.
288.5 ст. 288 Податкового Кодексу України,
не може бути меншою для земель
сільськогосподарського призначення -
розміру земельного податку, що
встановлюється розділом XIII Кодексу та
для інших категорій земель -
трикратного розміру земельного
податку, що встановлюється розділом
ХІІІ Кодексу.

Разом з тим, згідно з пунктом 288.1 статті
288 Податкового кодексу України,
підставою для нарахування орендної
плати за земельну ділянку є договір
оренди такої земельної ділянки.

Аналогічне положення міститься і в
пункті 288.4 статті 288 Податкового
кодексу України, відповідно до якого
розмір та умови внесення орендної
плати за земельні ділянки державної та
комунальної власності встановлюються
у договорі оренди між орендодавцем
(власником) і орендарем.

Наведені норми Податкового кодексу
України кореспондують положенням
Закону України "Про оренду землі",
відповідно до статті 15 якого, істотною
умовою договору оренди землі є,
зокрема, орендна плата із зазначенням
її розміру. При цьому, згідно зі статтею
21 вказаного Закону, орендна плата за
землю - це платіж, який орендар вносить
орендодавцеві за користування
земельною ділянкою. Розмір, форма і
строки внесення орендної плати за
землю встановлюються за згодою сторін
у договорі оренди (крім строків
внесення орендної плати за земельні
ділянки державної та комунальної
власності, які встановлюються
відповідно до Податкового кодексу
України).

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів зазначає, що розмір орендної
плати встановлюється саме в договорі
оренди, який є єдиною визначеною
законодавством підставою для
нарахування орендної плати, жодної
іншої форми встановлення розміру
орендної плати ніж договір оренди не
існує.

Відповідно до ст.204 Цивільного кодексу
України правочин є правомірним, якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

У даному випадку на момент укладення
договорів оренди земельної ділянки,
тобто 05.11.1998 р., вони цілком відповідали
вимогам нормативних актів, що діяли на
той час.

При цьому згідно із ст.629 Цивільного
кодексу України договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Отже, умови договору оренди земельної
ділянки (включаючи і умову щодо розміру
орендної плати) є обов'язковими для
виконання сторонами. Відповідно,
позивач зобов'язаний сплачувати
орендну плату за користування
земельною ділянкою, що є предметом
вказаних договорів, у розмірі
середньої ставки земельного податку,
тобто у розмірі 1% від нормативної
грошової оцінки землі. До того ж сам
орендодавець, власник земельної
ділянки - Сумська міська рада, питання
щодо збільшення орендної плати не
ініціює.

Таким чином, органи державної
податкової служби як контролюючі
органи з питань правильності
визначення та сплати податків мають
право перевіряти правильність
визначення та сплати орендної плати за
земельні ділянки державної та
комунальної власності лише на підставі
договорів оренди таких земельних
ділянок.

Водночас, закріплення в Податковому
кодексі України мінімального та
максимального значення розміру
орендної плати за земельні ділянки
державної та комунальної власності
означає те, що орендна плата за такі
земельні ділянки є регульованою
законодавством ціною та не тягне
автоматичного підвищення розміру
орендної плати, встановленого в
договорі оренди.

Колегія суддів зазначає, що ні
Податковий кодекс України, ні інші
нормативно-правові акти не закріплюють
обов'язок орендаря автоматично
перераховувати орендну плату
(сплачувати її в більшому розмірі) в
разі законодавчої зміни граничного
розміру цієї плати. Тобто, на
переконання суду, особа зобов'язана
буде сплачувати більший розмір
орендної плати лише у випадку внесення
відповідних змін до договору оренди
земельної ділянки.

Згідно з ч. 2 статті 632 Цивільного
кодексу України - зміна ціни після
укладення договору допускається лише у
випадках і на умовах, встановлених
договором або законом.

Відповідно до ст. 23 Закону України "Про
оренду землі", орендна плата за
земельні ділянки, що перебувають у
власності фізичних та юридичних осіб,
переглядається за згодою сторін.

Згідно ч. 1 статті 30 Закону України "Про
оренду землі" - зміна умов договору
оренди землі здійснюється за взаємною
згодою сторін. У разі недосягнення
згоди щодо зміни умов договору оренди
землі спір вирішується в судовому
порядку.

Згідно з положеннями ст. 188
Господарського кодексу України зміна
та розірвання господарських договорів
в односторонньому порядку не
допускаються, якщо інше не передбачено
законом або договором. Сторона
договору, яка вважає за необхідне
змінити або розірвати договір, повинна
надіслати пропозиції про це другій
стороні за договором. Сторона договору,
яка одержала пропозицію про зміну чи
розірвання договору, у двадцятиденний
строк після одержання пропозиції
повідомляє другу сторону про
результати її розгляду. У разі якщо
сторони не досягли згоди щодо зміни
(розірвання) договору або у разі
неодержання відповіді у встановлений
строк з урахуванням часу поштового
обігу, заінтересована сторона має
право передати спір на вирішення суду.

При цьому статтею 654 Цивільного кодексу
України передбачено, що зміна договору
вчиняється в такій самій формі, що й
договір, що змінюється, якщо інше не
встановлено договором або законом чи
не випливає зі звичаїв ділового
обороту.

Згідно із ч. 3 статті 653 Цивільного
кодексу України - у разі зміни договору
зобов'язання змінюється з моменту
досягнення домовленості про зміну
договору, якщо інше не встановлено
договором чи не обумовлено характером
його зміни.

Якщо договір змінюється або
розривається у судовому порядку,
зобов'язання змінюється або
припиняється з моменту набрання
рішенням суду про зміну або розірвання
договору законної сили.

Щодо договорів, укладених до внесення у
законодавство відповідних змін, то
така зміна можлива лише на умовах та з
підстав, передбачених договором, або
якщо законом встановлена відповідна
умова, при настанні якої орендна плата
підлягає перегляду.

Аналіз наведених законодавчих
приписів дає підстави для висновку про
те, що зміна коефіцієнтів до ставок
земельного податку може бути підставою
для перегляду установленого розміру
орендної плати шляхом укладення
сторонами додаткової угоди до
договору.

Як вбачається з матеріалів справи, такі
зміни у вищевказані договори від 05.11.1998
року № 253 внесені не були, а відтак,
позивач нараховував та сплачував
орендну плату за землю в порядку
передбаченому статтею 286 ПК України та
відповідно до вимог статті 288 ПК
України.

Зазначена правова позиція
кореспондується з висновками,
викладеними в постанові Верховного
Суду України від 11.06.2013, де зазначено те,
що хоча зміна розміру земельного
податку згідно із Законом № 309-VІ є
підставою для перегляду встановленого
розміру орендної плати шляхом внесення
відповідних змін до договору оренди
землі його учасниками, зазначене не
тягне автоматичну зміну умов договору
щодо розміру орендної палати, а відтак
відповідного донарахування ДПІ суми
податкового зобов'язання з орендної
плати із застосуванням штрафних
санкцій за податковими
повідомленнями-рішеннями.

Згідно ч. 2 ст.161 КАС України при виборі
правової норми, що підлягає
застосуванню до спірних правовідносин,
суд зобов'язаний враховувати висновки
Верховного Суду України, викладені у
рішеннях, прийнятих за результатами
розгляду заяв про перегляд судового
рішення з підстави, передбаченої
пунктом 1 частини першої статті 237 цього
Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 244-2 КАС України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за результатами розгляду
заяви про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначені норми права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

Враховуючи викладене, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що визначення
податковим органом податкового
зобов'язання з орендної плати за
земельні ділянки державної і
комунальної власності в розмірі 359398,74
грн. не ґрунтується на приписах
Податкового кодексу, Закону України
"Про оренду землі" та інших правових
актів, що врегульовують спірні
правовідносини.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідач, факти вказаних в акті
перевірки від 28.02.2014 р. № 655/2205/05422065/30
порушень та правомірність винесеного
податкового повідомлення-рішення №
від 25.03.2014 р. належним чином не
довів.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Пунктом 1 частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Приймаючи податкове
повідомлення-рішення № від
25.03.2014 р., відповідач діяв не на підставі
та не у спосіб, що передбачені
Конституцією України та законами
України, а тому колегія суддів
погоджується з висновками суду першої
інстанції про те, що позовні вимоги про
визнання протиправним та скасування
такого рішення є обґрунтованими і
такими, що підлягають задоволенню.

У відповідності до ст. 159 КАС України
судове рішення повинне бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що постанова Сумського
окружного адміністративного суду від
2506.2014 року відповідає вимогам ст. 159
Кодексу адміністративного судочинства
України, а тому відсутні підстави для
її скасування та задоволення
апеляційних вимог апелянта -
відповідача у справі.

Відповідно до ст. 200 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову або ухвалу
суду - без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів
підтверджує, що постанова суду першої
інстанції ґрунтується на всебічному,
повному та об'єктивному розгляді всіх
обставин справи, які мають значення для
вирішення спору, відповідає нормам
матеріального та процесуального права,
доводи апеляційної скарги відповідача
не спростовують висновків суду першої
інстанції, викладених у зазначеній
постанові, у зв'язку з чим підстав для
її скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги, з наведених
вище підстав, висновків суду не
спростовують.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 199,
ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у м. Сумах
Головного управління Міндоходів у
Сумській області залишити без
задоволення.

Постанову Сумського окружного
адміністративного суду від 25.06.2014р. по
справі № 818/1568/14 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили.

Головуючий суддя Жигилій С.П.Судді
Дюкарєва С.В. Перцова Т.С.