Справа № 820/11324/14
Суддя: Тацій Л.В.
Дата ухвалення: 2014-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2014 р.Справа № 820/11324/14Колегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Тацій Л.В.

Суддів: Григорова А.М. , Подобайло З.Г.

за участю секретаря судового засідання
Гришко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Всеукраїнської громадської
організації "Комітет конституційно -
правового контролю України " на
постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 10.07.2014р. по
справі № 820/11324/14

за позовом Всеукраїнської
громадської організації "Комітет
конституційно - правового контролю
України "

до Приватного вищого навчального
закладу "Харківський інститут екології
і соціального захисту" , Ректора
Приватного вищого навчального закладу
"Харківський інститут екології і
соціального захисту" ОСОБА_1

про визнання дій протиправними,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Всеукраїнська громадська
організація "Комітет
конституційно-правового контролю
України", звернулася до Харківського
окружного адміністративного суду з
позовом до Приватного вищого
навчального закладу "Харківський
інститут екології і соціального
захисту", ректора ПВНЗ "Харківський
інститут екології і соціального
захисту" ОСОБА_1, в якому, з урахуванням
уточненних позовних вимог, просив
визнати дію ПВНЗ "Харківський інститут
екології і соціального захисту", що
полягає у наданні неповної запитаної
інформації на запит на інформацію
позивача вих. № 1045/4-13 від 25.11.2013 р. -
протиправною та визнати дію ректора,
голови приймальної комісії ПВНЗ
"Харківський інститут екології і
соціального захисту" ОСОБА_1, що полягає
у несвоєчасному наданні запитаної
інформації на запит на інформацію
позивача вих. № 1045/4-13 від 25.11.2013 р. -
протиправною.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 10.07.2014р. по
справі № 820/11324/14 позов залишено без
задоволення.

Позивач, не погодившись із судовим
рішенням, подав апеляційну скаргу, в
якій просить скасувати постанову
Харківського окружного
адміністративного суду від 10.07.2014 року
та прийняти нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної
скарги, позивач посилається на
прийняття оскаржуваної постанови з
порушенням норм матеріального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 та ч. 1 ст. 41
Кодексу адміністративного судочинства
України фіксування судового засідання
17.09.2014 року за допомогою
звукозаписувального технічного запису
не здійснювалось.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши рішення суду та доводи
апеляційної скарги, дослідивши
письмові докази, колегія суддів вважає,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено у суді апеляційної
інстанції, що ВГО "Комітет
конституційно-правового контролю
України", був направлений засобами
поштового зв'язку на адресу
відповідачів запит на інформацію вих.
№ 1045/4-13 від 25.11.2013 року за підписом
голови І.С. Марієна, в якому позивач
просив надіслати запитувачу
інформацію, яка має суспільний інтерес,
у вигляді належним чином завірених
копій документів: статут ВНЗ;
свідоцтво про реєстрацію ВНЗ; довідку
про включення ВНЗ до Державного
реєстру ВНЗ з додатками; ліцензію ВНЗ
та додатки до них; витяг ВНЗ з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців; правила
прийому до ВНЗ у 2014 року; положення про
приймальну комісію ВНЗ; наказ про
затвердження складу приймальної
комісії ВНЗ (а.с. 30).

На вказаний запит відповідачем надана
відповідь № 1089 від 03.12.2013 року, якою
відмовлено позивачу у задоволенні його
запиту на інформацію, у зв'язку з
неотриманням нової ліцензії, після
отримання якої буде надіслана нова
ліцензія та запитані позивачем
документи.

01.07.2014 року позивачем отримано листа за
підписом ректора ПВНЗ від 26 червня 2014 р.
за вих. № 1171 згідно якого на запит на
інформацію позивача вих. № 1045/4-13 від 25
листопада 2013 р. було надано копії
наступних документів: статут ВНЗ;
свідоцтво про реєстрацію ВНЗ; довідку
про включення ВНЗ до Державного
реєстру ВНЗ України; ліцензію ВНЗ з
додатком; витяг ВНЗ з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців; правила
прийому до ВНЗ у 2014 року зі змінами;
положення про Приймальну комісію ВНЗ;
наказ про затвердження складу
приймальної комісії ВНЗ.

Спірні правовідносини регулюються
Законом України "Про доступ до
публічної інформації".

Основною метою прийняття зазначеного
Закону є створення механізму
реалізації права кожного на доступ до
публічної інформації. Він містить
перелік гарантій дотримання прав на
надання публічної інформації,
поетапний порядок доступу до неї, надає
визначення таким поняттям, як
конфіденційна, таємна та службова
інформація, регламентує порядок її
отримання, визначає порядок і строки
подачі та задоволення запиту на
інформацію, а також процедуру
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності розпорядників
інформації.

Так, Закон України "Про доступ до
публічної інформації" визначає порядок
здійснення та забезпечення права
кожного на доступ до інформації, що
знаходиться у володінні суб'єктів
владних повноважень, інших
розпорядників публічної інформації,
визначених цим Законом, та інформації,
що становить суспільний інтерес.

В Законі України "Про доступ до
публічної інформації" термін
"суспільна необхідна інформація"
згадується декілька разів, але
визначення останнього відсутнє.

Відповідно до ст. 29 Закону України "Про
внесення змін до Закону України "Про
інформацію" інформація з обмеженим
доступом може бути поширена, якщо вона
є суспільно необхідною, тобто є
предметом суспільного інтересу, і
право громадськості знати цю
інформацію переважає потенційну шкоду
від її поширення. Предметом
суспільного інтересу вважається
інформація, яка свідчить про загрозу
державному суверенітету,
територіальній цілісності України;
забезпечує реалізацію конституційних
прав, свобод і обов'язків; свідчить про
можливість порушення прав людини,
введення громадськості в оману,
шкідливі екологічні та інші негативні
наслідки діяльності (бездіяльності)
фізичних або юридичних осіб тощо.

Але при цьому термін "предмет
суспільного інтересу" є також
оціночною категорією.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 2 Закону
України "Про доступ до публічної
інформації" метою цього Закону є
забезпечення прозорості та
відкритості суб'єктів владних
повноважень і створення механізмів
реалізації права кожного на доступ до
публічної інформації.

З системного аналізу наведених
правових норм чинного законодавства
слідує, що відповідачі не підпадають
під дію Закону України "Про доступ до
публічної інформації" за жодними
ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України
"Про доступ до публічної інформації"
публічна інформація - це відображена та
задокументована будь-якими засобами та
на будь-яких носіях інформація, що була
отримана або створена в процесі
виконання суб'єктами владних
повноважень своїх обов'язків,
передбачених чинним законодавством,
або яка знаходиться у володінні
суб'єктів владних повноважень, інших
розпорядників публічної інформації,
визначених цим Законом.

Доступ до інформації забезпечується
шляхом систематичного та оперативного
оприлюднення інформації: в офіційних
друкованих виданнях, на офіційних
веб-сайтах в мережі Інтернет, на
інформаційних стендах, будь-яким іншим
способом, а також надання інформації за
запитами на інформацію (ст. 5 Закону
України "Про доступ до публічної
інформації").

Відповідно до положень статті 12
зазначеного Закону суб'єктами відносин
у сфері доступу до публічної
інформації є: 1) запитувачі інформації -
фізичні, юридичні особи, об'єднання
громадян без статусу юридичної особи,
крім суб'єктів владних повноважень; 2)
розпорядники інформації - суб'єкти,
визначені у статті 13 цього Закону; 3)
структурний підрозділ або
відповідальна особа з питань запитів
на інформацію розпорядників
інформації.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 13 Закону
розпорядниками інформації для цілей
цього Закону визнаються особи, якщо
вони виконують делеговані
повноваження суб'єктів владних
повноважень згідно із законом чи
договором, включаючи надання освітніх,
оздоровчих, соціальних або інших
державних послуг, - стосовно
інформації, пов'язаної з виконанням
їхніх обов'язків.

Статтею 3 КАС України визначено, що
суб'єкт владних повноважень - орган
державної влади, орган місцевого
самоврядування, їхня посадова чи
службова особа, інший суб'єкт при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

У Законі України "Про вищу освіту",
Положенні про Міністерство освіти і
науки України, затвердженому Указом
Президента України від 25.04.2013 року №
240/2013 та інших нормативно-правових
актах, не передбачено делегування
повноважень Міністерства, як суб'єкта
владних повноважень, іншим органам
влади, установам та організаціям, в
тому числі і їх керівникам. Не
передбачено законодавством також і
делегування будь-яких повноважень
суб'єктів владних повноважень вищим
навчальним закладам з приватною формою
власності.

Стаття 1 Закону України "Про вищу
освіту" визначає вищий навчальний
заклад державної форми власності як
вищий навчальний заклад, заснований
державою, що фінансується з державного
бюджету і підпорядковується
відповідному центральному органу
виконавчої влади.

Приватний вищий навчальний заклад
"Харківський інститут екології і
соціального захисту" не був заснований
державою і не фінансується з
державного бюджету.

У ст. 1 Закону України "Про вищу освіту"
зазначено, що вищий навчальний заклад
приватної форми власності
підпорядкований лише власнику
(власникам).

Статтею 17 Закону України "Про вищу
освіту" встановлено порядок
управління у галузі вищої освіти, а
саме: Кабінет Міністрів України через
систему органів виконавчої влади:
забезпечує проведення державної
політики у сфері освіти; забезпечує
розроблення і виконання відповідних
загальнодержавних та інших програм; у
межах своїх повноважень видає
нормативно-правові акти з питань вищої
освіти; здійснює контроль за
додержанням законодавства у сфері
вищої освіти органами виконавчої
влади, їх посадовими особами.

Управління у галузі вищої освіти у
межах їх компетенції здійснюється:
центральним органом виконавчої влади,
що забезпечує формування державної
політики у сфері освіти; центральним
органом виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері освіти;
іншими центральними органами
виконавчої влади, які мають у своєму
підпорядкуванні вищі навчальні
заклади; органами влади Автономної
Республіки Крим; органами місцевого
самоврядування; власниками вищих
навчальних закладів; органами
громадського самоврядування.

Таким чином, лише власник може
делегувати належні йому повноваження
створеному ним ВНЗ.

В законодавстві, яким врегульовано
питання вищої освіти, відсутні
посилання на делегування повноважень
будь-якого суб'єкта владних
повноважень саме приватним вищим
навчальним закладам.

Згідно зі ст. 19 Закону України "Про вищу
освіту" встановлено лише державний
нагляд (контроль) у галузі вищої освіти,
який здійснюється центральним органом
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері освіти, та місцевими
органами управління освітою.
Повноваження центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері освіти, визначаються
Законом України "Про освіту".

Зазначеними законами не встановлено
громадського контролю в освітній
сфері.

Статтями 21, 27 Закону України "Про вищу
освіту" встановлено повноваження
власників вищих навчальних закладів.

Мережа вищих навчальних закладів
державної і комунальної форм власності
визначається Кабінетом Міністрів
України відповідно до
соціально-економічних та
культурно-освітніх потреб у них. Вищий
навчальний заклад діє на підставі
власного статуту.

Приватний вищий навчальний заклад
"Харківський інститут екології і
соціального захисту" не входить до
мережі навчальних закладів державної
та комунальної форм власності.

Згідно зі ст. 29 Закону України "Про вищу
освіту" управління вищим навчальним
закладом здійснюється на основі
принципів: автономії та
самоврядування; розмежування прав,
повноважень та відповідальності
власника (власників), органів
управління вищою освітою, керівництва
вищого навчального закладу та його
структурних підрозділів; поєднання
колегіальних та єдиноначальних засад;
незалежності від політичних партій,
громадських та релігійних організацій.

Відповідно до ч. 2 ст. 21 Закону України
"Про вищу освіту" лише власник може
делегувати свої (тобто ті, що на
законних підставах належать
власникові) повноваження керівникові
вищого навчального закладу, а згідно
ст. 32 Закону України "Про вищу освіту"
безпосереднє управління діяльністю
вищого навчального закладу здійснює
його керівник - ректор.

Керівник вищого навчального закладу
щорічно звітує перед власником
(власниками) або уповноваженим ним
(ними) органом (особою) та вищим
колегіальним органом громадського
самоврядування вищого навчального
закладу.

Згідно зі ст. 36 Закону України "Про вищу
освіту" приймальна комісія ВНЗ
відноситься до робочих органів ВНЗ,
положення про які затверджуються
керівником ВНЗ. Згідно зі ст. 37 Закону
України "Про вищу освіту" до органів
громадського самоврядування ВНЗ
відносяться загальні збори трудового
колективу ВНЗ та факультетів ВНЗ.

Відповідно до ст. 64 Закону України "Про
вищу освіту" фінансування вищих
навчальних закладів приватної форми
власності здійснюється їх власниками.

В матеріалах справи відсутні докази
про наявність у ПВНЗ "Харківський
інститут екології і соціального
захисту" державного замовлення на
виконання освітніх послуг. Жодного
посилання на делегування повноважень
суб'єктів владних повноважень вищому
навчальному закладу з приватною формою
власності вищенаведені норми також не
містять.

Згідно Статуту ПВНЗ "Харківський
інститут екології і соціального
захисту" його власниками є громадяни
України: ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які
не є суб'єктами владних повноважень, і
не делегували жодних повноважень його
керівникові.

Отже, відповідач не є розпорядником
публічної інформації в розумінні
статті 13 Закону України "Про доступ до
публічної інформації".

Крім того, позивачем, в порушення ст. 71
КАС України, не надано належних
обґрунтувань та доказів, у
підтвердження наявності порушення
належних йому, або його члену, прав чи
інтересів у сфері публічно-правових
відносин.

Окремо колегія суддів звертає увагу на
положення пункту 2 розділу XXIV Умов
прийому до вищих навчальних закладів
України в 2014 році, затверджених наказом
Міністерства освіти і науки України
від 29.10.2013 р. № 1510, згідно якого
громадські організації можуть
звернутися до Міністерства освіти і
науки України із заявою про надання їм
права вести спостереження за роботою
приймальних комісій.

Громадські організації, яким таке
право надано Міністерством освіти і
науки України, можуть направляти на
засідання приймальних комісій своїх
спостерігачів. Приймальні комісії
зобов'язані створити належні умови для
присутності громадських спостерігачів
на своїх засіданнях, а також надати їм
можливість ознайомлення з документами,
що надаються членам комісії, до
засідання.

Позивачем не надано належних та
допустимих доказів наявності у нього
відповідного права на ведення
спостереження за роботою приймальних
комісій, а витребування громадськими
організаціями належним чином
засвідчених копій документів не
передбачено чинним законодавством
України.

Згідно зі ст. 10 Закону України "Про
доступ до публічної інформації" кожна
особа має право знати у період збирання
інформації, але до початку її
використання, які відомості про неї та
з якою метою збираються, як, ким і з якою
метою вони використовуються,
передаються чи поширюються, крім
випадків, встановлених законом.

Обсяг інформації про особу, що
збирається, зберігається і
використовується розпорядниками
інформації, має бути максимально
обмеженим і використовуватися лише з
метою та у спосіб, визначений законом.

Разом з тим, запитувана позивачем
інформація є інформацією з обмеженим
доступом. Надання запитуваних
позивачем документів тягне за собою
розголошення персональних даних
членів приймальної комісії, що
призвело б до порушення
конституційного права особи на
таємницю приватного життя.

Дані, запитувані позивачем, зокрема,
щодо складу приймальної комісії,
прізвищ та інших даних, є
конфіденційною інформацією відповідно
до ст. 7 Закону "Про доступ до публічної
інформації".

Пунктом 1 ч. 2 ст. 6 Закону "Про доступ до
публічної інформації" встановлено, що
обмеження доступу до інформації
здійснюється для захисту репутації або
прав інших людей, розголошення
інформації може завдати істотної шкоди
цим інтересам, а також шкода від
оприлюднення такої інформації
переважає суспільний інтерес в її
отриманні.

Отже, запитувані позивачем копії
наказу про затвердження складу
приймальної комісії та список членів
приймальної комісії належить до
інформації з обмеженим доступом
відповідно до закону "Про доступ до
публічної інформації", на які посилався
позивач під час розгляду справи.

Частиною 2 ст. 21 Закону України "Про
доступ до публічної інформації"
встановлено, що у разі якщо задоволення
запиту на інформацію передбачає
виготовлення копій документів обсягом
більш як 10 сторінок, запитувач
зобов'язаний відшкодувати фактичні
витрати на копіювання та друк.

Оскільки позивачем не надано суду
жодного належного доказу дотримання
ним вказаної норми та враховуючи п.3 ч.1
ст. 22 Закону України "Про доступ до
публічної інформації", згідно з яким
розпорядник інформації має право
відмовити в задоволенні запиту, якщо
особа, яка подала запит на інформацію,
не оплатила передбачені статтею 21
цього Закону фактичні витрати,
пов'язані з копіюванням або друком, суд
приходить до висновку про відсутність
правових підстав для визнання дій
відповідачів протиправними.

Таким чином, оскільки запит на
інформацію Всеукраїнської громадської
організації "Комітет
конституційно-правового контролю
України" містив лише прохання про
надання належним чином засвідчених
копій вищевказаних документів, а також
враховуючи відсутність у відповідача
обов'язку з надання відповідних копій
без оплати передбачених ст. 21 Закону
України "Про доступ до публічної
інформації" фактичних витрат,
пов'язаних з копіюванням або друком,
колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що ненадання запитуваних документів не
є протиправними.

Також, нормами діючого законодавства
не передбачено делегування від
будь-якого суб'єкта владних
повноважень функцій контрою за
діяльністю вищих навчальних закладів
будь-якій громадській організації.

Будь-який контроль за діяльністю
юридичних осіб може здійснюватися лише
на підставі та у спосіб, передбачений
законодавством.

Згідно ст. 19 Закону "Про вищу освіту"
встановлено лише державний контроль за
діяльністю вищих навчальних закладів,
тому він вимагає певних знань і
фахівців.

Здійснення громадського контролю у
сфері освіти законодавством не
передбачено.

Крім того, приватний ВНЗ не відноситься
до юридичних осіб публічного права,
його посадові особи не отримують
заробітну плату за державного чи
місцевого бюджетів, а тому заборона на
відмову юридичним особам в інформації,
надання якої таким юридичним особам
передбачена законом, не
розповсюджується.

Відповідно до частини 1 статті 11 КАС
України, розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 71 КАС України
встановлено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення, а
суд згідно із статтею 86 цього ж Кодексу,
оцінює докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

Колегія суддів зазначає, що позивачем
під час розгляду справи не було надано
належних та допустимих доказів на
підтвердження незаконності
оскаржуваних дій

Натомість, відповідачі, будучи
суб'єктами владних повноважень та
заперечуючи проти позову,

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове
рішення повинно бути законним та
обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що постанова
Харківського окружного
адміністративного суду від 10.07.2014р.
відповідає вимогам ст. 159 КАС України, а
тому відсутні підстави для її
скасування та задоволення апеляційних
вимог позивача у справі.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду-без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

На підставі викладеного, колегія
суддів, погоджуючись з висновками суду
першої інстанції, вважає, що суд дійшов
вичерпних юридичних висновків щодо
встановлення обставин справи і
правильно застосував до спірних
правовідносин сторін норми
матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених
вище підстав, висновків суду не
спростовують.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 199,
ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Всеукраїнської
громадської організації "Комітет
конституційно - правового контролю
України " залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 10.07.2014р. по
справі № 820/11324/14 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
у касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня складання ухвали у
повному обсязі шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Тацій Л.В.Судді
Григоров А.М. Подобайло З.Г.