Справа № 825/1601/14
Суддя: Мельничук В.П.
Дата ухвалення: 2014-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 825/1601/14
Головуючий у 1-й інстанції: Соломко
Суддя-доповідач:
У Х В А Л А

Іменем України

25 вересня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

Головуючого-судді:
Мельничука В.П.

суддів:
Костюк Л.О., Мацедонської В.Е.,

розглянувши в порядку письмового
провадження в залі суду апеляційну
скаргу Відділу Державної виконавчої
служби Козелецького районного
управління юстиції у Чернігівській
області на постанову Чернігівського
окружного адміністративного суду від 06
червня 2014 року у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_2 до
Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
Чернігівській області, Відділу
Державної виконавчої служби
Козелецького районного управління
юстиції у Чернігівській області про
зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
Чернігівського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до Інспекції
державного архітектурно-будівельного
контролю у Чернігівській області,
Відділу Державної виконавчої служби
Козелецького районного управління
юстиції у Чернігівській області про
зобов'язання вчинити певні дії. Свої
вимоги обґрунтовує тим, що ухвалою
Вищого адміністративного суду України
від 15.01.2014 року зупинено виконання
постанови Київського апеляційного
адміністративного суду від 19.12.2013 року
до розгляду Вищим адміністративним
судом України касаційної скарги по
справі № 825/2839/13-а. Однак, постанова про
накладення штрафу на позивача, яка була
предметом оскарження по даній справі,
на даний час знаходиться на
примусовому виконанні у ВДВС
Козелецького РУЮ у Чернігівській
області. Вважає, що дані обставини
порушують його права.

Постановою Чернігівського окружного
адміністративного суду від 06 червня 2014
року задоволено вказаний позов
частково. Визнано протиправною
бездіяльність Відділу Державної
виконавчої служби Козелецького
районного управління юстиції у
Чернігівській області щодо невжиття
заходів для повернення Інспекції
державного архітектурно-будівельного
контролю у Чернігівській області
постанови про накладення штрафу за
правопорушення у сфері містобудівної
сфери № 64 від 04.07.2013 року. Зобов'язано
Відділ Державної виконавчої служби
Козелецького районного управління
юстиції у Чернігівській області
повернути Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
Чернігівській області постанову № 64
від 04.07.2013 року. В задоволенні решти
позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим
рішенням Відділ Державної виконавчої
служби Козелецького районного
управління юстиції у Чернігівській
області подав апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати постанову суду
першої інстанції як таку, що
постановлена з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
та ухвалити нову постанову про відмову
у задоволенні даного позову.

До суду апеляційної інстанції всі
особи, які беруть участь в справі не
прибули, хоча і були належним чином
повідомлені про дату, час і місце
апеляційного розгляду.

Статтею 128 КАС України встановлено
наслідки неприбуття в судове засідання
особи, яка бере участь в справі.

Згідно до ч. 6 зазначеної вище статті
якщо немає перешкод для розгляду
справи у судовому засіданні, але
прибули не всі особи, які беруть участь
в справі, хоча і були належним чином
повідомлені про дату, час і місце
судового розгляду, суд має право
розглянути справу у письмовому
провадженні у разі відсутності потреби
заслухати свідка чи експерта.

Підстави для проведення апеляційного
розгляду справи в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами визначено ст. 197 КАС
України.

За змістом ч. 1 вищезазначеної статті
суд апеляційної інстанції може
розглянути справу в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами, якщо справу може бути
вирішено на основі наявних у ній
доказів, у разі: 1) відсутності
клопотань від усіх осіб, які беруть
участь в справі, про розгляд справи за
їх участю; 2) неприбуття жодної з осіб,
які беруть участь у справі, у судове
засідання, хоча вони були належним
чином повідомлені про дату, час і місце
судового засідання; 3) подання
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції, які прийняті у
порядку скороченого провадження за
результатами розгляду справ,
передбачених пунктами 1, 2 частини
першої статті 183-2 цього Кодексу.

З огляду на викладене та враховуючи те,
що справу можливо вирішити на основі
наявних у ній доказів, а також те, що до
суду апеляційної інстанції всі особи,
які беруть участь в справі не прибули,
хоча і були належним чином повідомлені
про дату, час і місце апеляційного
розгляду, відсутні клопотання про
розгляд справи за їх участю, колегія
суддів ухвалила про апеляційний
розгляд справи в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами відповідно до ч. 1 ст. 197 КАС
України.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства України, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу необхідно
залишити без задоволення, оскаржувану
постанову суду першої інстанції - без
змін з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС
України суд апеляційної інстанції має
право залишити апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 195 КАС України рішення
суду першої інстанції підлягає
перегляду в апеляційному порядку в
межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції було
встановлено, що ОСОБА_2 зареєстровано
як фізичну особу-підприємця, що
підтверджується Свідоцтвом про
державну реєстрацію НОМЕР_1 (а.с.52).

04.07.2013 року Інспекцією винесено
постанову № 64 про накладення штрафу на
ФОП ОСОБА_2 за порушення у сфері
містобудівної діяльності у розмірі
51615,00 грн.

Вказана постанова оскаржена позивачем
в судовому порядку.

Рішенням Чернігівського окружного
адміністративного суду у справі №
825/2839/13-а від 03.09.2013 року постанова про
накладення штрафу № 64 від 04.07.2013 року
визнана протиправною та скасована
(а.с.9).

Постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 19.12.2013 року
постанову Чернігівського окружного
адміністративного суду від 03.09.2013 року
скасовано та прийнято нову, якою в
задоволенні позову ФОП ОСОБА_2 до
Інспекції державного архітектурно -
будівельного контролю у Чернігівської
області про визнання протиправною та
скасування постанови відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 15.01.2014 року відкрито
касаційне провадження по справі №
825/2839/13-а та зупинено виконання
постанови Київського апеляційного
адміністративного суду від 19.12.2013 року.

08.02.2014 року ВДВС Козелецького РУЮ у
Чернігівській області відкрито
виконавче провадження по виконанню
постанови про накладення штрафу № 64
від 04.07.2013 року та винесені постанови
про відкриття виконавчого провадження
№ 41904854, про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його відчуження
№ 41904854 та про арешт коштів боржника №
41904854 (а.с.46, 47, 48).

У зв'язку із зазначеним, позивач
звернувся до Інспекції із заявою, в
якій просив подати до ВДВС
Козелецького РУЮ у Чернігівській
області заяву про повернення
виконавчого документа, на підставі
якого проводиться стягнення, до
розгляду касаційної скарги (а.с.14).

Інспекція направила до ВДВС
Козелецького РУЮ у Чернігівській
області ухвалу Вищого
адміністративного суду України від
15.01.2014 року, якою зупинено виконання
постанови Київського апеляційного
адміністративного суду від 19.12.2013 року.

Позивач вважає, що оскільки ухвала
Вищого адміністративного суду від
15.01.2014 року в силу статті 124 Конституції
України є обов'язковою для виконання,
то відповідачі зобов'язані вчинити дії
щодо її виконання.

Оскільки вказане вище судове рішення у
добровільному порядку відповідачами
не виконано, позивач звернувся до суду
з вказаним позовом.

Задовольняючи даний позов частково суд
першої інстанції виходив з того, що
вимоги позивача в частині визнання
бездіяльності Відділу Державної
виконавчої служби Козелецького
районного управління юстиції у
Чернігівській області протиправною та
зобов'язання вчинити певні дії є
правомірними та обгрунтованими, а тому
підлягають задоволенню, в іншій
частині позовні вимоги безпідставні та
задоволенню не підлягають.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції та
вважає його обгрунтованим з огляду на
наступне.

Спірні правовідносини регулюються
Законом України «Про виконавче
провадження».

Щодо позовних вимог про зобов'язання
Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
Чернігівській області подати до ДВС
Козелецького РУЮ у Чернігівській
області заяву про повернення
виконавчого документа, на основі якого
відкрито виконавче провадження,
колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що згідно частини другої статті 12
Закону України «Про виконавче
провадження» стягувачу надано право
подати заяви про поверення виконавчого
документа. Тобто, вказані дії є правом,
а не обов'язком стягувача.

Таким чином, оскільки чинним
законодавством України не передбачено
обов'язку Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
Чернігівській області подавати до
Державної виконавчої служби заяву про
повернення виконавчого документа, то
колегія суддів вважає правильним
висновок суду першої інстанції про
відсутність підстав для задоволення
позову в цій частині.

Що стосується вимог позивача про
зобов'язання відповідача ВДВС
Козелецького РУЮ у Чернігівській
області закінчити виконавче
провадження з примусового виконання
виконавчих написів та зняти накладені
арешти на банківські рахунки, рухоме та
нерухоме майно, то колегія суддів
зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 162
Кодексу адміністративного судочинства
України (КАС України) у разі
задоволення адміністративного позову
суд може прийняти постанову, зокрема
про зобов'язання відповідача вчинити
певні дії.

Під «зобов'язанням вчинити певні дії»
слід розуміти, як присуд до активної
поведінки, яку сторона зобов'язана
вчинити, як то: розглянути певне
питання, прийняти рішення, видати
дозвіл та інше. Тобто, така вимога
ставиться, як правило, у випадках, коли
оскаржується бездіяльність суб'єкта
владних повноважень.

Статтею 1 та 2 Закону України «Про
виконавче провадження» передбачено, що
виконавче провадження як завершальна
стадія судового провадження та
примусове виконання рішень інших
органів (посадових осіб) - це сукупність
дій органів і посадових осіб,
визначених у цьому Законі, що
спрямовані на примусове виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), які провадяться на
підставах, в межах повноважень та у
спосіб, визначених цим Законом, іншими
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до цього Закону
та інших законів, а також рішеннями, що
відповідно до цього Закону підлягають
примусовому виконанню (далі - рішення).
Примусове виконання рішень
покладається на державну виконавчу
службу, яка входить до системи органів
Міністерства юстиції України.
Примусове виконання рішень здійснюють
державні виконавці, визначені Законом
України «Про державну виконавчу
службу»

Статтею 49 Закону України «Про
виконавче провадження» визначено
вичерпний перелік підстав для
закінчення виконавчого провадження.

Отже, процедура закінчення виконавчого
провадження, в силу наведених положень
Закону України «Про виконавче
провадження», віднесена до повноважень
Державної виконавчої служби.

Приймаючи рішення про зобов'язання
відповідача прийняти рішення про
закінчення виконавчого провадження,
суд фактично перебирає на себе
повноваження, що надані лише органам
виконавчої служби.

Згідно з Рекомендаціями Комітету
Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно
здійснення адміністративними органами
влади дискреційних повноважень,
прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на
316-й нараді, під дискреційними
повноваженнями слід розуміти
повноваження, які адміністративний
орган, приймаючи рішення, може
здійснювати з певною свободою розсуду,
тобто, коли такий орган може обирати з
кількох юридично допустимих рішень те,
яке він вважає найкращим за даних
обставин.

З огляду на положення Кодексу
адміністративного судочинства України
щодо компетенції адміністративного
суду, останній не може підміняти інший
орган державної влади та перебирати на
себе повноваження щодо вирішення
питань, які законодавством віднесені
до компетенції цього органу державної
влади.

За таких обставин колегія суддів
вважає правильним висновок суду першої
інстанції про відсутність підстав для
задоволення вказаних вимог, оскільки
це є формою втручання у дискреційні
повноваження органу державної
виконавчої служби.

Приписами статті 50 Закону України «Про
виконавче провадження» встановлено, що
у разі повернення виконавчого
документа органу, який його видав,
арешт, накладений на майно боржника,
знімається.

Однак, таких доказів суду не надано.

Відповідно до статті 11 КАС України, за
загальним правилом суд не може
виходити за межі позовних вимог, тобто
не може застосовувати інший спосіб
захисту, ніж зазначив позивач у
позовній заяві. Водночас, суд може
вийти за межі правового обґрунтування,
зазначеного у позовній заяві, якщо
вбачає порушення інших законодавчих
приписів, ніж ті, про які зазначає
позивач.

Згідно правової позиції Верховного
Суду України, викладеної у пункті 3
постанови Пленуму № 14 від 18.12.2009 року
«Про судове рішення», вихід за межі
позовних вимог - це вирішення
незаявленої вимоги, задоволення вимоги
позивача у більшому розмірі, ніж було
заявлено.

Суд може вийти за межі позовних вимог
тільки в разі, якщо це необхідно для
повного захисту прав, свобод та
інтересів сторін чи третіх осіб, про
захист яких вони просять. З цього
випливає, що вихід за межі позовних
вимог можливий за наступних умов: лише
у справах за позовами до суб'єктів
владних повноважень, оскільки лише в
цьому випадку відбувається захист прав
та інтересів позивача; повний захист
прав позивача неможливий у спосіб, про
який просить позивач. Повнота захисту
полягає в ефективності відновлення
його прав; вихід за межі позовних вимог
повинен бути пов'язаний із захистом
саме тих прав, щодо яких подана позовна
заява.

З огляду на вищевказане, колегія суддів
вважає правильним висново ксуду першої
інстанції про наявність можливості та
підстав вийти за межі позовних вимог
для повного захисту прав, свобод та
інтересів позивача.

Згідно статті 124 Конституції України
судові рішення, що набрали законної
сили, є обов'язковими до виконання на
всій території України. Невиконання
судових рішень тягне за собою
відповідальність, встановлену законом.

Пунктом 9 частини першої статті 47
Закону України «Про виконавче
провадження» передбачено, що
виконавчий документ, на підставі якого
відкрито виконавче провадження, за
яким виконання не здійснювалося або
здійснено частково, повертається
стягувачу у разі, якщо наявна
встановлена законом заборона щодо
звернення стягнення на майно чи кошти
боржника, якщо у нього відсутнє інше
майно чи кошти, на які можливо звернути
стягнення, а також щодо проведення
інших виконавчих дій стосовно
боржника, що виключає можливість
виконання відповідного рішення.

Згідно статті 215 Кодексу
адміністративного судочинства України
після відкриття касаційного
провадження суд вирішує питання про
зупинення виконання судових рішень,
які оскаржуються.

Як становлено судом першої інстанції,
ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 15.01.2014 року відкрито
касаційне провадження по справі №
825/2839/13-а та зупинено виконання
постанови Київського апеляційного
адміністративного суду від 19.12.2013 року.

Ухвала Вищого адміністративного суду
України у справі № К/800/2498/14 від 15.01.2014
року оскарженню не підлягає, тому в
силу статті 124 Конституції України та
пункту 9 частини першої статті 47 Закону
України «Про виконавче провадження» є
обов'язковою для виконання та
підставою для повернення виконавчого
документа стягувачу.

З огляду на наведене, колегія суддів
вважає правильним висновок суду першої
інстанції про те, що зазначені
обставини виключають можливість
виконання органом виконавчої служби
відповідного рішення по виконавчому
провадженню про стягнення з позивача
штрафу, тобто в даному випадку
тимчасово (до розгляду касаційної
скарги) втрачається сила того рішення,
що було пред'явлено для примусового
виконання.

Також, згідно частини п'ятої статті 47
Закону України «Про виконавче
провадження» повернення виконавчого
документа стягувачу з підстав,
передбачених цією статтею, не
позбавляє його права повторно
пред'явити виконавчий документ до
виконання протягом строків,
встановлених статтею 22 цього Закону.
Таким чином, після розгляду касаційної
скарги Інспекція не позбавлена права
повторно пред'явити виконавчий
документ до виконання.

Отже, колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про
задоволення адміністративного позову
шляхом визнання протиправною
бездіяльності ВДВС Козелецького РУЮ у
Чернігівській області, що полягає у
невжитті заходів щодо повернення
Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
Чернігівській області виконавчого
документа, а саме постанови № 64 від
04.07.2013 року та зобов'язання ВДВС
Козелецького РУЮ у Чернігівській
області повернути Інспекції вказаний
виконавчий документ, в іншій частині
позовні вимоги задоволенню не
підлягають.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що даний позов
підлягає задоволенню частково.

Доводи апеляційної скарги
спростовуються вищевикладеним, а тому
вона задоволенню не підлягає.

За змістом ст. 159 КАС України судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права,
обґрунтованим - ухвалене судом на
підставі повного та всебічного
з'ясування обставин в адміністративній
справі, підтверджених доказами,
дослідженими в судовому засіданні.

З урахуванням вищевикладеного,
колегія суддів дійшла висновку, що
судом першої інстанції правильно
встановлено обставини справи, судове
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права
і підстав для його скасування не
вбачається.

Керуючись ст. ст. 2, 159, 160, 195, 197, 198, 200, 205,
206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Відділу Державної
виконавчої служби Козелецького
районного управління юстиції у
Чернігівській області - залишити без
задоволення, а постанову
Чернігівського окружного
адміністративного суду від 06 червня 2014
року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п?ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена протягом двадцяти
днів шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий-суддя:
В.П. Мельничук

Судді:
Л.О. Костюк

В.Е. Мацедонська

.

Головуючий суддя
Мельничук В.П.

Судді:
Костюк Л.О.

Мацедонська В.Е.