Справа № 822/278/14
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2014-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"18" вересня 2014 р. м. Київ
К/800/24194/14

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі :

Пасічник С.С.,

Винокурова К.С.,

Кочана В.М.,

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на
постанову Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 09 квітня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_4 до
Апарату Верховної Ради України про
зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

В січні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом до Апарату Верховної
Ради України про визнання протиправною
невиплату йому відповідачем грошової
допомоги у розмірі 10 посадових окладів
в зв'язку з виходом на пенсію й
зобов'язання відповідача виплатити
позивачу за рахунок бюджетних
призначень на забезпечення діяльності
Верховної Ради України грошову
допомогу у розмірі 10 місячних окладів
помічника-консультанта народного
депутата у зв'язку з його виходом на
пенсію.

Постановою Хмельницького окружного
адміністративного суду від 11 лютого 2014
року позов задоволено.

Постановою Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 09 квітня 2014
року постанову суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нову постанову,
якою в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду
апеляційної інстанції, позивач
звернувся до Вищого адміністративного
суду України з касаційною скаргою, в
якій, посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
і процесуального права, просив рішення
суду апеляційної інстанції скасувати
та залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Відповідач в запереченнях на касаційну
скаргу просив залишити останню без
задоволення, а рішення суду
апеляційної інстанції - без змін,
оскільки воно, на його думку, ухвалене
відповідно до норм чинного
законодавства й на підставі повно і
всебічно з'ясованих обставин справи.

Відповідно до ч.2 ст.220 КАС України суд
касаційної інстанції переглядає
судові рішення судів першої та
апеляційної інстанцій у межах
касаційної скарги.

Обговоривши доводи касаційної скарги
та перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 08.11.2013р.
подав на ім'я народного депутата
Кравчука В.П. заяву про прийняття на
посаду помічника-консультанта
народного депутата, а останній - 08.11.2013р.
звернувся до Керівника Апарату
Верховної Ради України Зайчука В.О. з
поданням про зарахування ОСОБА_4 на
посаду помічника-консультанта
народного депутата України.

Розпорядженням Керівника Апарату
Верховної Ради України №9269 від 15.11.2013р.
позивача з 08.11.2013р. порядком
переведення з Управління Пенсійного
фонду України в Теофіпольському районі
прийнято на роботу в Апарат Верховної
Ради України та зараховано на посаду
помічника-консультанта народного
депутата України Кравчука В.П. з
поширенням дії Закону України «Про
державну службу», а також присвоєно
йому 7 ранг державного службовця.

29.11.2013р. позивач написав на ім'я
народного депутата України Кравчука
В.П. заяву про звільнення його з посади
помічника-консультанта народного
депутата України у зв'язку з виходом на
пенсію й 02.12.2013р. народний депутат
України Кравчук В.П. звернувся з
поданням на ім'я Керівника Апарату
Верховної Ради України Зайчука В.О. про
звільнення ОСОБА_4 з посади
помічника-консультанта народного
депутата у зв'язку з виходом на пенсію.

Розпорядженням Керівника Апарату
Верховної Ради України №9733 від 04.12.2013р.
позивача з 02.12.2013р. звільнено з роботи
за власним бажанням у зв'язку з виходом
на пенсію.

Загальний трудовий стаж позивача на
день звільнення становив понад 30 років,
з яких стаж державної служби - 15 років 15
днів.

В подальшому, Управлінням Пенсійного
фонду України в Теофіпольському районі
було призначено позивачеві пенсію на
підставі ст.37 Закону України «Про
державну службу» з 03.12.2013р.

18.12.2013р. народний депутат України
Кравчук В.П. звернувся до Керівника
Апарату Верховної Ради України Зайчука
В.О. з поданням про виплату ОСОБА_4
грошової допомоги у розмірі 10 місячних
окладів відповідно до ч.13 ст.37 Закону
України «Про державну службу».

Проте, листом Керівника Апарату
Верховної Ради України від 23.12.2013р.
народного депутата Кравчука В.П.
повідомлено про те, що відповідно до
Закону України "Про статус народного
депутата України" та Положення про
помічника-консультанта народного
депутата України всі виплати
помічникам-консультантам виплачуються
лише у межах загального фонду
народного депутата України, який
встановлюється йому для оплати праці
помічників-консультантів, а також
відзначено, що народний депутат
України самостійно здійснює розподіл
місячного фонду заробітної плати
помічників-консультантів, а грошова
допомога у розмірі 10 посадових окладів
при виході на пенсію може бути
виплачена помічникам-консультантам у
разі наявності економії фонду оплати
праці помічників-консультантів та за
розпорядженням Керівника Апарату
Верховної Ради України на підставі
особистого подання народного депутата
України.

25.12.2013р. народний депутат України
Кравчук В.П. відкликав подання щодо
виплати позивачеві грошової допомоги у
розмірі 10 місячних окладів відповідно
до ч.13 ст.37 Закону України «Про державну
службу».

Вважаючи, що невиплатою грошової
допомоги у розмірі 10 посадових окладів
при виході на пенсію порушено його
право, ОСОБА_4 звернувся до суду з
позовом про його захист.

Судова колегія Вищого
адміністративного суду України,
здійснивши касаційний перегляд справи,
вказує таке.

Відповідно до статті 34 Закону України
«Про статус народного депутата
України» народний депутат може мати до
тридцяти одного
помічника-консультанта, правовий
статус і умови діяльності яких
визначаються цим та іншими законами та
прийнятим відповідно до них Положенням
про помічника-консультанта народного
депутата, яке затверджується Верховною
Радою України.

Цією ж статтею названого Закону та
пунктом 5 статті 1.1 Положення про
помічника-консультанта народного
депутата України, затвердженого
постановою Верховної Ради України від
13 жовтня 1995 року №379/95, встановлено, що
на чотирьох помічників-консультантів
народного депутата України
поширюється дія Закону України «Про
державну службу», їм присвоюється не
вище ніж сьомий ранг державного
службовця четвертої категорії, вони
прикріплюються для кадрового та
фінансового обслуговування до Апарату
Верховної Ради України або до
виконавчих апаратів органів місцевого
самоврядування.

При цьому, ч.13 ст.37 Закону України "Про
державну службу" передбачає, що
державним службовцям у разі виходу на
пенсію за наявності стажу державної
служби не менше 10 років виплачується
грошова допомога в розмірі 10 місячних
посадових окладів, а частиною 9 статті 33
цього ж Закону встановлено, що
скорочення бюджетних асигнувань не
може бути підставою для зменшення
посадових окладів, надбавок до них та
фінансування інших, передбачених цим
Законом, гарантій, пільг і компенсацій.

Крім того, статтею 22 Конституції
України визначено, що конституційні
права і свободи гарантуються і не
можуть бути скасовані.

Таким чином, держава взяла на себе
зобов'язання забезпечити реалізацію
громадянами своїх конституційних прав
й реалізація особою права, що пов'язане
з отриманням бюджетних коштів, яке
базується на спеціальних та чинних на
час виникнення спірних правовідносин
нормативно-правових актах
національного законодавства, не може
бути поставлена у залежність від
бюджетних асигнувань, в зв'язку з чим,
як правильно вказав суд першої
інстанції, посилання позивача на
відсутність коштів у фонді заробітної
плати депутата, як на поважну причину
неможливості виплати вказаної суми, не
можуть бути взяті до уваги при
прийнятті рішення у даній справі.

До того ж, практика Європейського суду
з прав людини, яка відповідно до ст.17
Закону України "Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини" вiд 23.02.2006р. №3477-IV є
джерелом права, також свідчить про
недопустимість обмеження прав осіб на
соціальний захист.

Так, Європейський суд з прав людини в
рішенні від 15.10.2009р. у справі
"Комнацький проти України" вказав, що
держава повинна забезпечити гарантії,
передбачені Конвенцією, і що
протиріччя між органами місцевої влади
не повинні вплинути на права заявника,
гарантовані Конвенцією (від 04.11.1950р. №ETS
N 005 "Конвенція про захист прав людини і
основоположних свобод").

Відповідно ж до правової позиції
Європейського суду з прав людини у
справі "Кечко проти України", якщо чинне
правове положення передбачає виплату
певних надбавок і дотримано всі вимоги,
необхідні для цього, органи державної
влади не можуть свідомо відмовляти у
цих виплатах доки відповідні положення
є чинними. Органи державної влади не
можуть посилатися на відсутність
коштів як на причину невиконання своїх
зобов'язань.

Грошова допомога, яка надається особам
в порядку ч.13 ст.37 Закону України "Про
державну службу" за своєю правовою
природою є соціальною гарантією,
основною функціональною ознакою якої є
забезпечення належного рівня розвитку
та існування особи, при виході на
пенсію. Дану грошову допомогу не слід
ототожнювати із заробітною платою,
оскільки заробітна плата вміщує в себе
ціну трудових ресурсів й за цільовим
призначенням є винагородою за працю
працюючої особи, виплата якої залежить
від роботодавця та наявності коштів у
зарплатному фонді. У даному випадку,
виплата грошової допомоги у порядку ч.13
ст.37 Закону України "Про державну
службу" за своєю роллю відрізняється
від заробітної плати, а тому, виплата
цієї допомоги не повинна ставитись у
залежність від наявності коштів у
роботодавця.

Отже, враховуючи практику
Європейського суду з прав людини,
невиплата позивачу грошової допомоги в
розмірі 10 місячних посадових окладів є
порушенням п.1 ст.6 Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод,
ратифікованої Україною 17.07.1997р., та яка
є частиною національного
законодавства, а також статті 1
Протоколу №1 до Конвенції.

Таким чином, як правильно вказав суд
першої інстанції, факт наявності або
відсутності (відкликання) подання
народного депутата України Кравчука
В.П., а також відсутність коштів у
загальному фонді народного депутата не
можуть бути підставою для відмови у
виплаті позивачу грошової допомоги при
виході на пенсію, оскільки
законодавством не передбачено
будь-яких винятків, які б давали
підстави для невиплати йому такої
допомоги.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язанні діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією
України та законами України.

З огляду на викладене, суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про наявність у позивача
права на виплату грошової допомоги у
розмірі 10 посадових окладів в зв'язку з
виходом на пенсію та відповідно про
задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 226 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції скасовує
судове рішення суду апеляційної
інстанції та залишає в силі рішення
суду першої інстанції, яке ухвалено
відповідно до закону і скасоване або
змінене помилково.

Виходячи з наведеного, колегія суддів
вважає, що вирішуючи даний спір, суд
першої інстанції дав правильну правову
оцінку обставинам у справі й дійшов
обґрунтованого висновку про
задоволення позову, яке було помилково
скасоване судом апеляційної інстанції.

За таких обставин, керуючись статтями
210, 220, 222, 223, 226, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Постанову Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 09 квітня 2014
року скасувати, а постанову
Хмельницького окружного
адміністративного суду від 11 лютого 2014
року - залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
Пасічник С.С.

Винокуров К.С.

Кочан В.М.