Справа № 814/954/13-а
Суддя: Цуркан М.І.
Дата ухвалення: 2014-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"23" вересня 2014 р. м. Київ
К/800/17717/14

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Цуркана М.І. (головуючий);
Єрьоміна А.В.; Розваляєвої Т.С.,
розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу за
позовом Управління Пенсійного фонду
України в Баштанському районі
Миколаївської області до Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в Баштанському
районі Миколаївської області про
стягнення коштів, що переглядається за
касаційною скаргою Управління
Пенсійного фонду України в
Баштанському районі Миколаївської
області на постанову Миколаївського
окружного адміністративного суду від 27
березня 2013 року та ухвалу Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 13 червня 2013 року,

у с т а н о в и л а :

У березні 2013 року Управління
Пенсійного фонду України Баштанському
районі Миколаївської області
(Управління ПФ) звернулося до суду з
позовом до Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в Баштанському
районі Миколаївської області (Фонд) про
стягнення витрат на виплату та
доставку пенсій.

Зазначали, що понесли витрати на
виплату та доставку пенсії по
інвалідності за лютий 2012 року - січень
2013 року в загальному розмірі 9 583,19 грн, а
відповідач відмовляється включити
зазначені суми до актів звірки витрат
та відшкодувати їх Управлінню ПФ.

Посилаючись на статтю 21 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» від 23 вересня
1999 року № 1105-ХІV, просили стягнути
вказані витрати.

Постановою Миколаївського окружного
адміністративного суду від 27 березня
2013 року, залишеною без змін ухвалою
Одеського апеляційного
адміністративного суду від 13 червня 2013
року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі Управління ПФ,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
процесуального та матеріального права,
просить оскаржувані рішення скасувати,
а позов задовольнити.

Заслухавши доповідача, здійснивши
перевірку матеріалів справи та доводів
касаційної скарги, колегія суддів
вважає, що скарга підлягає частковому
задоволенню.

Судами встановлено, що Управління ПФ
понесло витрати на виплату та доставку
пенсії по інвалідності гр. ОСОБА_5 за
лютий 2012 року - січень 2013 року в
загальному розмірі 9 583,19 грн, а
відповідач відмовляється включити
зазначені суми до актів звірки витрат
та відшкодувати їх Управлінню ПФ. Також
встановлено, що трудове каліцтво
ОСОБА_5 отримав у 1986 році на території
Російської РСР.

Відмовивши в задоволенні позову, суди
попередніх інстанцій виходили з того,
що особа, про відшкодування пенсії якої
йдеться у справі, отримала каліцтво
поза межами території України.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України з таким
висновком не погоджується.

Частиною 2 статті 24 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» закріплене правило -
якщо після призначення застрахованій
особі матеріальної допомоги чи надання
соціальних послуг між Фондом
соціального страхування від нещасних
випадків і страховиками з інших видів
соціального страхування виникають
спори щодо понесених витрат, виплата
здійснюється страховиком, до якого
звернувся застрахований. При цьому
страховик, до якого звернувся
застрахований, має право звернутися до
відповідного страховика з інших видів
соціального страхування щодо
відшкодування понесених ним витрат.

Сфера дії цього Закону поширюється на
таку категорію інвалідів, щодо
відшкодування витрат на виплату пенсій
яким виник спір.

За змістом частини 2 статті 2
зазначеного Закону особи, право яких на
отримання відшкодування шкоди раніше
було встановлено згідно із
законодавством СРСР або
законодавством України про
відшкодування шкоди, заподіяної
працівникам внаслідок травмування на
виробництві або професійного
захворювання, пов'язаних з виконанням
ними трудових обов'язків, мають право
на забезпечення по страхуванню від
нещасного випадку відповідно до цього
Закону.

При цьому право на таке забезпечення,
яке встановлено в Україні, не залежить
від того, у якій з колишніх республік
СРСР стався нещасний випадок на
виробництві з застрахованою особою або
виникло професійне захворювання,
пов'язане з виконанням нею трудових
обов'язків.

Підпунктом «а» статті 27 Закону України
«Про пенсійне забезпечення»
встановлено, що громадянам України -
переселенцям з інших держав, які не
працювали в Україні, пенсії по
інвалідності внаслідок трудового
каліцтва або професійного
захворювання призначаються незалежно
від стажу роботи.

Відповідно до пункту 3 розділу XI
(Прикінцеві положення) Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» відшкодування шкоди,
медична, професійна та соціальна
реабілітація провадяться Фондом
соціального страхування від нещасних
випадків також зазначеним у статті 8
цього Закону особам, які потерпіли до
набрання ним чинності та мали право на
зазначені страхові виплати і соціальні
послуги.

Абзацом третім пункту 3 розділу XI
встановлено, що уся заборгованість
потерпілим на виробництві та членам їх
сімей, яким до набрання чинності цим
Законом підприємства, установи та
організації не відшкодували
матеріальної і моральної (немайнової)
шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я,
виплачується цими підприємствами,
установами і організаціями, а в разі їх
ліквідації без правонаступника -
Фондом соціального страхування від
нещасних випадків.

Отже, за змістом наведеної норми
обов'язок Фонду відшкодувати
потерпілим на виробництві та членам їх
сімей матеріальну і моральну
(немайнову) шкоду, заподіяну
ушкодженням здоров'я, не залежить від
того, чи сплачували Фонду страхові
платежі підприємства, що ліквідувалися
та на яких було ушкоджено здоров`я
потерпілого.

Як вбачається з абзацу 7 наведеного
вище пункту, Фонд є правонаступником
державного, галузевих та регіональних
фондів охорони праці, передбачених
статтею 21 Закону України «Про охорону
праці», які ліквідуються.

Доводи Фонду про поширення на спірні
відносини положень Угоди про взаємне
визнання прав на відшкодування шкоди,
завданої працівникам каліцтвом,
професійним захворюванням або іншим
ушкодженням здоров'я, пов'язані з
виконанням ними трудових обов'язків,
підписаної 9 вересня 1994 року між
частиною держав колишнього СРСР, не є
обґрунтованими.

Статтею 2 цієї Угоди передбачено, що
відшкодування шкоди, завданої
працівнику внаслідок трудового
каліцтва, іншого ушкодження здоров'я (у
тому числі при настанні втрати
працездатності в результаті нещасного
випадку на виробництві, пов'язаного з
виконанням працівниками трудових
обов'язків, після переїзду потерпілого
на територію іншої Сторони), смерті
здійснюється роботодавцем Сторони,
законодавство якої поширювалось на
працівника в момент одержання
каліцтва, іншого ушкодження здоров'я,
смерті.

Роботодавець, відповідальний за
завдання шкоди, здійснює її
відшкодування відповідно до свого
національного законодавства.

Зі змісту процитованої норми випливає,
що вона регулює інші відносини, а не ті,
які є предметом спору у цій справі та
пов'язані з відшкодуванням витрат
Управління ПФ, понесених у зв'язку з
виплатою пенсій особам, які стали
інвалідами внаслідок нещасного
випадку на виробництві на території
інших республік СРСР до проголошення
Україною незалежності.

Відповідно до статті 1 Угоди про
гарантії прав громадян держав-учасниць
Співдружності Незалежних Держав у
сфері пенсійного забезпечення від 13
березня 1992 року, пенсійне забезпечення
громадян держав-учасниць даної Угоди
та членів їх сімей здійснюється за
законодавством держави, на території
якої вони проживають.

Статтею 3 цієї Угоди встановлено, що всі
витрати, пов'язані зі здійсненням
пенсійного забезпечення за даною
Угодою, несе держава, яка надає
забезпечення.

За змістом цієї норми взаємні
розрахунки між державами можуть
проводитися лише на підставі
двосторонніх договорів.

Таким чином, колегія суддів дійшла
висновку, що страховиком, який має
виплачувати пенсію по інвалідності
особі, яка стала інвалідом від
нещасного випадку на виробництві на
території колишніх республік СРСР, а в
разі виплати такої органами Пенсійного
фонду України - відшкодувати
останньому витрати, є Фонд.

З викладеного вбачається, що цей позов
підлягає задоволенню. При цьому,
колегія суддів звертає увагу, що
позивач пропустив строк звернення до
суду в частині вимог про стягнення
коштів за лютий - липень 2012 року
включно.

Статтею 99 Кодексу адміністративного
судочинства України встановлено, що
адміністративний позов може бути
подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного
суду за захистом прав, свобод та
інтересів особи встановлюється
шестимісячний строк, який, якщо не
встановлено інше, обчислюється з дня,
коли особа дізналася або повинна була
дізнатися про порушення своїх прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 100
цього Кодексу адміністративний позов,
поданий після закінчення строків,
установлених законом, залишається без
розгляду, якщо суд на підставі позовної
заяви та доданих до неї матеріалів не
знайде підстав для визнання причин
пропуску строку звернення до
адміністративного суду поважними, про
що постановляється ухвала.

Як вбачається з матеріалів справи, про
порушення своїх прав Управління ПФ
дізнавалось під час щомісячного
підписання актів звірки витрат та
розбіжностей до них.

З розрахунків сум неприйнятих до
заліку витрат за серпень 2012 року -
січень 2013 року вбачається, що
Управлінням ПФ виплачено за цей період
4503,17 грн. Решта вимог позову підлягає
залишенню без розгляду.

За правилами статті 229 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції має право
скасувати судові рішення судів першої
та апеляційної інстанцій та ухвалити
нове рішення, якщо обставини справи
встановлені повно і правильно, але суди
першої та апеляційної інстанцій
порушили норми матеріального чи
процесуального права, що призвело до
ухвалення незаконного судового
рішення.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 220, 223, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Касаційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в
Баштанському районі Миколаївської
області задовольнити частково.

Постанову Миколаївського окружного
адміністративного суду від 27 березня
2013 року та ухвалу Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 13 червня 2013 року скасувати.

Позов в частині вимог про стягнення
витрат на виплату та доставку пенсії по
інвалідності за лютий - липень 2012 року в
розмірі 5 080,02 грн - залишити без
розгляду.

У іншій частині позову ухвалити нове
рішення, яким вимоги задовольнити.
Стягнути з Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в Баштанському
районі Миколаївської області на
користь Управління Пенсійного фонду
України в Баштанському районі
Миколаївської області 4 503 (чотири
тисячі п'ятсот три) грн 17 коп.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у строки та в
порядку, встановленими статтями 237, 238,
2391 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Судді
М.І.Цуркан

А.В.Єрьомін

Т.С.Розваляєва