Справа № 804/14319/13-а
Суддя: Дадим Ю.М.
Дата ухвалення: 2014-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

30 вересня 2014 рокусправа № 804/14319/13-а

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Дадим Ю.М.

суддів:
Богданенка І.Ю. Кругового О.О.

за участю секретаря судового
засідання: Спірічева Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу Криворізької
центральної об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області на
постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 26
грудня 2013 року у справі за
адміністративним позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю "Такелаж"
до Криворізької центральної об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В :

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 26
грудня 2013 року адміністративний позов
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Такелаж" до
Криворізької центральної об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення -
задоволено повністю: визнано
протиправним та скасовано податкове
повідомлення - рішення від 21 жовтня 2013
року №, прийняте Криворізькою
центральною об'єднаною державною
податковою інспекцією Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області.

Не погодившись з постановою суду,
Криворізька центральна об'єднана
державна податкова інспекція
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області звернулась
до суду з апеляційною скаргою, в якій,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, просить
оскаржувану постанову суду скасувати
та прийняти нове рішення про відмову в
задоволенні адміністративного позову
у повному обсязі.

Перевіривши законність та
обґрунтованість постанови суду в межах
оскарження та доводів апеляційної
скарги, дослідивши матеріали справи,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами
справи підтверджено, що Криворізькою
центральною ОДПІ Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області на підставі пп. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75,
п.п. 78.1.1, 78.1.4, п. 78.1 ст. 78, п.п. 79.2, 79.3 ст. 79
Податкового кодексу України проведено
позапланову невиїзну перевірку ТОВ
"Такелаж" з питань нарахування податку
на додану вартість під час здійснення
взаємовідносин з контрагентами ПП
"Колорит" (), ТОВ
"Компанія "Інсел" () та
ТОВ "Галеас" () за період
з 01.01.2013 року по 31.07.2013 року, за
результатами якої було складено акт
№639/22-01/35230561 від 08.10.2013 року.

В акті перевірки зафіксовано допущені
позивачем порушення щодо ведення
податкового обліку за січень-липень 2013
року в частині визначення податкового
кредиту, чим порушено п. 44.1, п. 44.6 ст. 44,
п.п. 198.1, 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України, в результаті чого
занижено податок на додану вартість в
періоді, що перевірявся, на суму 32382
грн..

На підставі зазначеного акту
перевірки, відповідачем винесено
оскаржуване податкове
повідомлення-рішення № від 21.10.2013
року, яким платнику податків збільшено
суму податкового зобов'язання з
податку на додану вартість на 48574,50 грн.,
з них за основним платежем 32383,00 грн., за
штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами) 16191,50 грн..

Правомірність та обґрунтованість
податкового повідомлення-рішення,
прийнятого на підставі акту перевірки,
є предметом спору, переданого на
вирішення суду.

Вирішуючи спір між сторонами та
задовольняючи позовні вимоги позивача,
суд першої інстанції виходив з того, що
позивач діяв у відповідності до
чинного законодавства, а податковий
орган при прийнятті оскаржуваного
податкового повідомлення-рішення
дійшов хибного висновку про порушення
позивачем положень Податкового
кодексу України. За таких обставин, суд
дійшов висновку, що прийняте
відповідачем податкове
повідомлення-рішення є протиправним, а
відтак, підлягає скасуванню.

Суд апеляційної інстанції
погоджується з такими висновками суду
першої інстанції з огляду на наступне.

У відповідності до вимог п. 44.1 ст. 44
Податкового кодексу України (далі - ПК
України) для цілей оподаткування
платники податків зобов'язані вести
облік доходів, витрат та інших
показників, пов'язаних з визначенням
об'єктів оподаткування та/або
податкових зобов'язань, на підставі
первинних документів, регістрів
бухгалтерського обліку, фінансової
звітності, інших документів, пов'язаних
з обчисленням і сплатою податків і
зборів, ведення яких передбачено
законодавством. Платникам податків
забороняється формування показників
податкової звітності, митних
декларацій на підставі даних, не
підтверджених документами, що
визначені абзацом першим цього пункту.

Статтею 1 Закону України від 16.07.99 р.
№996-XIV "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні" (далі -
Закон України №996-XIV) передбачено, що
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Таким чином, будь-які документи (у тому
числі договори, накладні, рахунки тощо)
мають силу первинних документів лише в
разі фактичного здійснення
господарської операції. Якщо ж
фактичного здійснення господарської
операції не було, відповідні документи
не можуть вважатися первинними
документами для цілей ведення
податкового обліку навіть за наявності
всіх формальних реквізитів таких
документів, що передбачені чинним
законодавством.

Враховуючи викладене, для
підтвердження даних податкового
обліку необхідно брати до уваги лише ті
первинні документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Відповідно до ст. 1 Закону України №996-XIV
господарською операцією є дія або
подія, яка викликає зміни в структурі
активів та зобов'язань, власному
капіталі підприємства.

Отже, визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

У відповідності до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК
України податковий кредит визначено як
суму, на яку платник податку на додану
вартість має право зменшити податкове
зобов'язання звітного (податкового)
періоду, визначена згідно з розділом V
цього Кодексу.

Згідно до п. 198.1 ст. 198 ПК України право
на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з: а) придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; б) придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності); в) отримання послуг,
наданих нерезидентом на митній
території України в разі отримання
послуг, місцем постачання яких є митна
територія України; г) в необоротних
активів на митну територію України за
договорами оперативного фінансового
лізингу.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 ПК України,
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Згідно з п. 198.2 ст. 198 ПК України, датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

У відповідності до п. 198.6 ст. 198 ПК
України, не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними (або
підтверджені податковими накладними,
оформленими з порушенням вимог статті
201 цього Кодексу) чи не підтверджені
митними деклараціями, іншими
документами, передбаченими пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу.

Таким чином, наведеними нормами
матеріального права, визначено
підстави для формування платником
податків податкового кредиту з податку
на додану вартість і до таких підстав
віднесено: наявність господарської
операції, сплата податку на додану
вартість у вартості товарів (робіт,
послуг), факт сплати податку на додану
вартість має підтверджуватися
відповідними податковими накладними,
використання придбаних товарів (робіт,
послуг) в оподатковуваних операціях у
межах господарської діяльності
платника податку.

Встановлені обставини справи свідчать
про те, що позивач у перевіряємому
періоді мав взаємовідносини з ПП
"Колорит", ТОВ "Компанія "Інсел" та ТОВ
"Галеас".

На підтвердження реальності даних
правовідносин позивачем надано до суду
наступні документи:

- по ПП "Колорит": агентський договір
№118 від 19.03.2013 року, акт здачі-укладання
робіт по сприянню в укладанню договору
№25 від 30.04.2013 року, податкова накладна
№25 від 30.04.2013 року;

- по ТОВ "Галеас": договір оренди №31 та
акт прийому-передачі зварювального
агрегату від 01.02.2013 року; акт щодо
оренди обладнання кожен на суму 21300
грн., у тому числі ПДВ 3550 грн., а саме №149
від 28.02.2013 року, №250 від 31.03.2013 року, №411
від 30.04.2013 року, №561 від 31.03.2013 року, №645
від 30.06.2013 року; податкові накладні від
30.06.2013 року №80, від 31.05.2013 року №141, від
30.04.2013 року №150, від 31.03.2013 року №97, від
28.02.2013 року №121;

- по ТОВ "Інсел": договір від 01.03.2013 року;
видаткова накладна №1087 та ТТН №ИНС
303203/06 від 03.06.2013 року, видаткова
накладна №814 та ТТН №ИНЛ 20130507 від 07.05.2013
року, видаткова накладна №367 та ТТН
№ИНС 303213/03 від 13.03.2013 року, видаткова
накладна №366 та ТТН №ИНС 303206/03 від
06.03.2013 року, видаткова накладна №365 та
ТТН №ИНС 303204/03 від 04.03.2013 року,
видаткова накладна №547 та ТТН №ИНС
303201/04 від 01.04.2013 року, видаткова
накладна №364 та ТТН №ИНС 303201/03 від
01.03.2013 року, видаткова накладна №1087 та
ТТН №ИНС 303203/06 від 03.06.2013 року;
податкова накладна від 03.06.2013 року №198,
07.05.2013 року №162, 01.04.2013 року №148, 13.03.2013
року №175, 04.03.2013 року №173, 01.03.2013 року №172.

Виходячи зі змісту досліджених судом
первинних документів, колегія суддів
робить висновок про те, що всі первинні
документи, надані позивачем (як суду,
так і перевіряючим в ході перевірки)
відповідають вимогам, встановленим
Законом України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні", не викликають сумнівів щодо
їх достовірності та підтверджують
фактичне здійснення господарських
операцій між сторонами по придбанню
товару.

Отже, судом встановлено, що у позивача
наявні всі необхідні первинні
документи, на підставі яких, позивачем
задекларовано суму податкового
кредиту (договори, податкові накладні,
видаткові накладні, тощо), а придбаний
позивачем товар в подальшому був
використаний у власній господарській
діяльності.

Разом з тим, як встановлено судом
апеляційної інстанції, з акту
перевірки №639/22-01/35230561 від 08.10.2013 року
вбачається, що висновки податкового
органу щодо нереальності настання
правових наслідків та відсутності
фактичного здійснення господарських
операцій позивача по правочинам з його
контрагентами та як наслідок порушення
позивачем ведення податкового обліку
за період січень-липень 2013 року в
частині визначення податкового
кредиту, були зроблені також на
підставі актів ДПІ у Бабушкінському
районі м. Дніпропетровська №349/223/24248517
від 23 вересня 2013 року «Про неможливість
проведення зустрічної звірки суб'єкта
господарювання ТОВ «Інсел» () з питань фінансово-господарських
відносин за період січень-липень 2013
року» та №360/223/31271688 від 23 вересня 2013
року «Про результати проведення
зустрічної звірки ПП «Колорит» () щодо документального не
підтвердження господарських відносин
із контрагентами».

Фактично, висновки перевірок викладені
ДПІ у Бабушкінському районі м.
Дніпропетровська, прямо використані
для висновків акту перевірки позивача
щодо безтоварності.

З огляду на викладене, суд апеляційної
інстанції вважає за необхідне
зазначити, що формування підприємством
податкового кредиту не може ставитись
у пряму залежність від додержання
податкової дисципліни третіми особами.

Якщо контрагент не виконав свого
зобов'язання щодо сплати податку до
бюджету, це тягне відповідальність та
негативні наслідки саме щодо цієї
особи. Зазначена обставина не є
підставою для позбавлення платника
податку права на формування
податкового кредиту з податку на
додану вартість у разі, якщо останній
виконав усі передбачені законом умови
щодо включення сум податку, сплачених
ним в ціні придбаних товарів (робіт,
послуг), до складу податкового кредиту
та має всі документальні підтвердження
розміру свого податкового кредиту.

Вищенаведене узгоджується з практикою
Європейського суду з прав людини у
справі "Булвес" АД проти Болгарії"
(заява № 3991/03). Європейський суд з прав
людини у своєму рішенні від 22 січня 2009
року зазначив, що платник податку не
повинен нести наслідків невиконання
постачальником його зобов'язань зі
сплати податку і в результаті
сплачувати податок на додану вартість
вдруге, а також сплачувати пеню. На
думку Суду, такі вимоги стали надмірним
тягарем для платника податку, що
порушило справедливий баланс, який
повинен підтримуватися між вимогами
суспільного інтересу та вимогами
захисту права власності.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про
виконання рішень і застосування
практики Європейського Суду з прав
людини" суди застосовують при розгляді
справ Конвенцію і практику Суду як
джерело права.

Таким чином, колегія суддів робить
висновок про те, що позивачем, факт
вчинення господарських операцій, за
наслідками яких виникло право позивача
на формування податкового кредиту є
доведеним, та підтверджується наявними
в матеріалах справи доказами.

У відповідності до ч. 2 ст. 71 КАС України,
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Отже, дослідивши вищевикладені
обставини справи, колегія суддів
вважає, що у діях платника податків
(позивача) немає порушень тих норм
законів, на які посилається відповідач
і приходить до висновку, що твердження
податкового органу про наявність таких
порушень ґрунтуються на припущеннях та
належним чином не доведені, доводи
відповідача не ґрунтуються на законі
та спростовуються наявними у
матеріалах справи доказами.

Згідно до п.п. 1,3 ч. 3 ст. 2 КАС України у
справах щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; обґрунтовано, тобто з
урахуванням обставин, що мають
значення для прийняття рішення
(вчинення дії).

Отже, проаналізувавши вищевикладені
обставини справи та правовідносини, що
їм відповідають та оцінивши докази
надані сторонами по справі у їх
сукупності, колегія суддів
погоджується з висновками суду першої
інстанції та вважає, що податкове
повідомлення - рішення № від 21
жовтня 2013 року, прийняте Криворізькою
центральною об'єднаною державною
податковою інспекцією Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області не
відповідає п.п. 1,3 ч. 3 ст. 2 КАС України,
оскільки винесене відповідачем на
підставі, у межах повноважень, але не у
спосіб, передбачений законодавством та
без урахування усіх обставин, що мають
значення для прийняття рішення, отже
тому є протиправним та підлягає
скасуванню, а позовні вимоги позивача є
цілком обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню у повному
обсязі.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
рішення суду першої інстанції
викладене достатньо повно,
обґрунтовано та мотивовано з
посиланням на конкретні пункти законів
України, які регулюють спірні
правовідносини, що свідчить про
відсутність підстав для його
скасування.

З огляду на встановлені судом першої
інстанції фактичні обставини справи та
обрану правову позицію, колегія суддів
приходить до висновку про відсутність
підстав для задоволення апеляційної
скарги.

Керуючись ст. 198, ст. 200, ст. 205, ст. 206, ст. 212
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Криворізької
центральної об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області - залишити
без задоволення.

Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 26
грудня 2013 року - залишити без змін.

Ухвала Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
набирає законної сили з моменту її
постановлення та може бути оскаржена
до Вищого адміністративного суду
України протягом двадцяти днів.

Головуючий:
Ю.М. Дадим

Суддя:
І.Ю. Богданенко

Суддя:
О.О. Круговий