Справа № 816/1849/14
Суддя: Бегунц А.О.
Дата ухвалення: 2014-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2014 р.Справа № 816/1849/14Колегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Бегунца А.О.

Суддів: Зеленського В.В. , Старостіна
В.В.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за
апеляційними скаргами Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1, Управління
Пенсійного фонду України Октябрського
району в м.Полтаві на постанову
Полтавського окружного
адміністративного суду від 28.07.2014р.
по справі № 816/1849/14

за позовом Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1

до Управління Пенсійного фонду
України Октябрського району в
м.Полтаві

про визнання неправомірними дій та
зобов'язання вчинити певні дії,
скасування вимоги,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, фізична особа - підприємець
ОСОБА_1, звернулася до Полтавського
окружного адміністративного суду з
адміністративним позовом до
Управління Пенсійного фонду України
Октябрського району в м. Полтаві, в
якому, з урахуванням уточнення
позовних вимог, просила суд визнати
протиправними дії Управління
Пенсійного фонду України Октябрського
району в м. Полтаві та скасувати вимоги
про сплату боргу від 07 березня 2013 року
та від 10 травня 2013 року за №Ф-1953 на суму
4572,42 грн. та на суму 1194,03 грн., стягнути з
Державного бюджету України судові
витрати та витрати на правову допомогу.

Постановою Полтавського окружного
адміністративного суду від 28.07.2014 року
адміністративний позов задоволено
частково. Визнано протиправними та
скасовано вимоги Управління
Пенсійного фонду України Октябрського
району в м. Полтаві від 07 березня 2013
року №Ф1953 та від 10 травня 2013 № 1953 про
сплату єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування. Стягнуто з
Державного бюджету України на користь
фізичної особи - підприємця ОСОБА_1
(ідентифікаційний номер НОМЕР_1)
понесені нею витрати по сплаті
судового збору в розмірі 182,70 грн (сто
вісімдесят дві гривні сімдесят
копійок). В решті позовних вимог
відмовлено.

Не погодившись з прийнятою постановою
в частині задоволених позовних вимог,
відповідач подав апеляційну скаргу, в
якій просить постанову суду першої
інстанції скасувати в зазначеній
частині та прийняти нову - про відмову в
задоволенні позовних вимог в повному
обсязі, посилаючись на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права, неповне з'ясування обставин, що
мають значення для справи.

Позивач, не погоджуючись з прийнятим
рішенням в частині відмови в
задоволенні позовних вимог, також
подав апеляційну скаргу, в якій просить
змінити постанову Полтавського
окружного адміністративного суду від
28.07.2014 по справі №816/1849/14 в частині вимог
про стягнення із відповідачів
понесених витрат на правову допомогу,
тим самим задовольнити позовні вимоги
ОСОБА_1 та стягнути з відповідача
витрати, пов'язані із наданням правової
допомоги адвоката. Зазначає, що рішення
суду першої інстанції в зазначеній
частині не відповідає нормам чинного
законодавства, прийняте з порушенням
норм матеріального права, які
регулюють дані правовідносини.

Представники сторін у судове засідання
апеляційної інстанції не з'явилися, про
дату, час та місце апеляційного
розгляду справи повідомлені належним
чином.

На підставі п.2 ч. 1 ст. 197 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів вважає за можливе
розглянути справу в порядку письмового
провадження за наявними в справі
матеріалами.

У відповідності до ч. 1 ст. 195 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд апеляційної інстанції переглядає
судові рішення суду першої інстанції в
межах апеляційної скарги.

Колегія суддів, вислухавши
суддю-доповідача, вивчивши матеріали
справи, доводи апеляційних скарг
приходить до висновку, що апеляційні
скарги не підлягають задоволенню,
виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено у суді апеляційної
інстанції, що ОСОБА_1 (реєстраційний
номер облікової картки платника
податків НОМЕР_1) зареєстрована, як
фізична особа-підприємець 25 червня 1999
року, номер запису про включення
відомостей про фізичну особу -
підприємця до ЄДР 2 006685, що
підтверджено копією свідоцтва серії
НОМЕР_2.

Позивач перебуває на обліку в
Управлінні Пенсійного фонду України
Октябрського району в м. Полтаві та
згідно пенсійного посвідчення серії
НОМЕР_1, виданого 15 вересня 2011 року
Пенсійним фондом України, є
пенсіонером за віком довічно.

Згідно довідки №428 від 03 червня 2014 року,
наданої відповідачем, ОСОБА_1 отримує
пенсію за віком при неповному
пільговому стажі за списком №2 (зі
зниженням пенсійного віку).

Відповідно до листа Управлінні
Пенсійного фонду України Октябрського
району в м. Полтаві від 03 червня 2014 оку
№7283/02-11 встановлено, що позивач
знаходилася на обліку як платник
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування з 01
січня 2011 року по 30 вересня 2013 року та з 01
січня 2012 року по 30 червня 2013 року
перебувала на спрощеній системі
оподаткування, була платником єдиного
внеску.

З 01 січня 2012 року по теперішній час
позивач перебуває на спрощеній системі
оподаткування, що підтверджується
листом ДПІ у Полтаві ГУ Міндоходів у
Полтавській області від 18 червня 2014
року №6530 /р/16.01-17-04-14, тобто, перебуває на
спрощеній системі оподаткування на час
звернення позивача до суду.

Як вбачається з матеріалів справи
відповідачем щодо позивача винесені
вимоги про сплату єдиного внеску від 07
березня 2013 року №Ф1953 на суму 4572 грн. 42
коп. та від 10 травня 2013 року №Ф1953 на
суму 5766 грн. 45 коп., які направлені
позивачу

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив з того, що
позивач, будучи пенсіонером за віком,
не має обов'язку щодо сплати сум
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування, а тому
прийняті відповідачем вимоги про
сплату боргу від 07 березня 2013 року №Ф1953
та від 10 травня 2013 року №Ф1953 року є
протиправними та підлягають
скасуванню.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції,
враховуючи наступне.

Правові та організаційні засади
забезпечення збору та обліку єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, умови та
порядок його нарахування і сплати та
повноваження органу, що здійснює його
збір та ведення обліку визначаються
Законом України "Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування" (далі
Закон №2464-VI).

З 06.08.2011 року набрала чинності частина 4
статті 4 Закону №2464-VI, відповідно до
якої особи, зазначені у пункті 4 частини
першої цієї статті (тобто фізичні особи
- підприємці, в тому числі ті, які обрали
спрощену систему оподаткування), які
обрали спрощену систему оподаткування,
звільняються від сплати за себе
єдиного внеску, якщо вони є
пенсіонерами за віком або інвалідами
та отримують відповідно до закону
пенсію або соціальну допомогу. Такі
особи можуть бути платниками єдиного
внеску виключно за умови їх
добровільної участі у системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування.

Оскільки матеріали справи не містять
доказів того, що ОСОБА_1, у
відповідності до ст. 12 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування" (далі Закон
№1058-IV), уклала з Пенсійним фондом
договір про добровільну участь у
системі загальнообов'язкового
державного соціального страхування,
позивач, як пенсіонер за віком, не є
платником єдиного внеску.

Безпідставними є посилання
відповідача на те, що до ОСОБА_1 не може
бути застосовано положення ч. 4 ст. 4
Закону №2464-VI, оскільки позивач не
досягла 57 років 6 місяців, тому що
вказана норма не пов'язує звільнення
від сплати єдиного внеску із
досягненням особою певного віку, а
передбачає звільнення від сплати
внеску всіх пенсіонерів за віком.
Також, в зазначеній нормі законодавцем
не виключені особи, які є пенсіонерами
та отримують пенсію за віком на
пільгових умовах.

Відповідно до ч.1 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", пенсіонер це особа, яка
відповідно до цього Закону отримує
пенсію. В зв'язку з тим, що ОСОБА_1
отримує пенсію за віком, а ч. 4 ст. 4
Закону №2464-VI не містить застережень
щодо її незастосування до осіб, яким
пенсію за віком призначено на
пільгових умовах на підставі ст. 13
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", позивач не повинен
сплачувати за себе єдиний внесок.

Враховуючи наведене, колегія суддів
погоджується з висновками суду першої
інстанції про те, що приймаючи спірні
вимоги, відповідач діяв не у спосіб, що
передбачений Конституцією та законами
України, в зв'язку з чим, оскаржувані
вимоги є незаконними та підлягають
скасуванню.

Враховуючи вищевикладене, позовні
вимоги ФОП ОСОБА_1 про скасування вимог
Управління Пенсійного фонду України
Октябрського району в м. Полтаві від 07
березня 2013 року №Ф1953 та від 10 травня 2013
№ 1953 про сплату єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, є
обґрунтованими, та такими, що
підлягають задоволенню в повному
обсязі.

За таких обставин, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції щодо задоволення позову в
цій частині та зазначає, що доводи
апеляційної скарги не впливають на
правомірність висновків суду.

Щодо апеляційної скарги позивача.

Спірним у апеляційній скарзі позивача
є питання відшкодування витрат на
правову допомогу.

З цього приводу судова колегія
зазначає наступне.

Відповідно до п. 1. ч. 3. ст. 89 КАС України -
до витрат, пов'язаних з розглядом
справи, належать, зокрема, витрати на
правову допомогу.

Згідно до ч. 1 ст. 94 КАС України - якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони, яка не є суб'єктом владних
повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Відповідно до ст. 90 КАС України -
витрати, пов'язані з оплатою допомоги
адвоката або іншого фахівця в галузі
права, які надають правову допомогу за
договором, несуть сторони, крім
випадків надання безоплатної правової
допомоги, передбачених законом.

У разі звільнення сторони від оплати
надання їй правової допомоги витрати
на правову допомогу здійснюються за
рахунок Державного бюджету України.

Граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу встановлюється
законом.

Згідно до ст. 12 Закону України "Про
адвокатуру" - оплата допомоги адвоката
здійснюється на підставі угоди між
громадянином та юридичною особою
(адвокатським об'єднанням) чи
безпосередньо адвокатом. Суд може,
враховуючи обсяг допомоги адвоката й
витрачений ним час, зменшити розмір
відшкодування цих витрат.

Відповідно до Закону України "Про
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних та
адміністративних справах" N 4191-VI від 20
грудня 2011 року - розмір компенсації
витрат на правову допомогу у цивільних
справах, в яких така компенсація
виплачується стороні, на користь якої
ухвалено судове рішення, іншою
стороною, а в адміністративних справах
- суб'єктом владних повноважень, не може
перевищувати 40 відсотків встановленої
законом мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу, у
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій поза судовим
засіданням та під час ознайомлення з
матеріалами справи в суді, що
визначається у відповідному судовому
рішенні.

Згідно до п. 33 Правил адвокатської
етики - єдиною допустимою формою
отримання адвокатом винагороди за
надання правової допомоги клієнту є
гонорар, який має бути законним за
формою і порядком внесення і розумно
обґрунтований за розміром.

При визначенні обґрунтованого розміру
гонорару до уваги беруться такі
фактори, як обсяг часу та роботи, які
вимагаються для належного виконання
доручення, необхідність виїзду у
відрядження, важливість доручення для
клієнта, роль адвоката в досягненні
гіпотетичного результату, якого бажає
клієнт, особливі вимоги клієнта щодо
строків виконання доручення,
професійний досвід, науково-теоретична
підготовка, репутація, значні
професійні здібності адвоката, витрати
адвоката, пов'язані з виконанням
процесуальних дій у справі (копіювання
документів, ознайомлення з матеріалами
справи, збір доказів тощо).

Жодний з цих факторів не має
самодостатнього значення; вони
підлягають врахуванню в їх
взаємозв'язку стосовно обставин
кожного конкретного випадку.

Розмір гонорару і порядок його
внесення мають бути чітко визначені в
угоді про надання правової допомоги.
Засади обчислення гонорару (фіксована
сума, погодинна оплата, доплата
гонорару за позитивний результат по
справі, тощо) визначаються за
домовленістю між адвокатом та клієнтом
і також мають бути закріплені в угоді.

Водночас, позивачем до матеріалів
справи надано виписану адвокатом
ОСОБА_2 копію квитанції від 07 травня 2014
року №185 про сплату гонорару в розмірі
3000 грн., яка скріплена печаткою
адвоката ОСОБА_2, проте, квитанція не
містить відомостей про підставу для
сплати коштів, а вказано лише, що оплата
здійснена за "гонорар".

Отже, з урахуванням вищевикладеного,
квитанції від 07 травня 2014 року №185 не є
належним доказом оплати позивачем
гонорару за надання правової допомоги
саме щодо розгляду даної справи.

Суд зазначає, що відповідно до
розрахунку вартості правової допомоги
від 19 червня 2014 року, представник
позивач під витратами на правову
допомогу має на увазі, крім іншого,
підготовку до ведення справи та
підготовку та складання позовної
заяви. Однак, до суду не надані належні
докази підготовки та складання
представником позивача позову до суду,
оскільки, як вбачається із матеріалів
справи, адміністративний позов
підписано особисто ФО-П ОСОБА_1. В свою
чергу, колегія суддів звертає увагу, що
дата складання та підписання
розрахунку зазначено "10 червня 2014 року",
тоді як позовна підписана позивачем "07
травня 2014", тобто, розрахунок складений
пізніше підписання та подання позовної
заяви до суду.

В свою чергу, представником позивача не
доведено обсяг наданої правової
допомоги щодо конкретної справи;
розумність витрат, тобто,
відповідність понесених стороною
витрат складності, обсягу та характеру
наданої адвокатом ОСОБА_2 правової
допомоги.

Отже, позивачем не доведено обставин та
підстав з якими наведені вище норми
процесуального закону зумовлюють
можливість відшкодування витрат на
правову допомогу, у зв'язку з чим вимоги
про розподіл витрат шляхом присудження
на користь позивача витрат на правову
допомогу, в контексті вимог ч. 1 ст. 94 КАС
України, задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, судова
колегія робить висновок про те, що суд
першої інстанції дійшов правомірного
висновку щодо відмови в задоволенні
вимог позивача щодо відшкодування
витрат на правову допомогу та зазначає,
що доводи апеляційної скарги не
впливають на правомірність висновків
суду.

Виходячи з вищезазначеного, суд першої
інстанції дійшов правомірного
висновку про часткове задоволення
позовних вимог.

Таким чином, колегія суддів
підтверджує, що постанова суду першої
інстанції ґрунтується на всебічному,
повному та об'єктивному розгляді всіх
обставин справи, які мають значення для
вирішення спору, відповідає нормам
матеріального та процесуального права,
доводи апеляційних скарг не
спростовують висновків суду першої
інстанції, викладених у зазначеній
постанові, у зв'язку з чим підстав для
її скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 200 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 197, 198, 200, 205, 206,
209, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1, Управління
Пенсійного фонду України Октябрського
району в м.Полтаві залишити без
задоволення.

Постанову Полтавського окружного
адміністративного суду від 28.07.2014р. по
справі № 816/1849/14 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили.

Головуючий суддя (підпис)Бегунц
А.О.Судді(підпис) (підпис) Зеленський
В.В. Старостін В.В.