Справа № 810/1381/13-а
Суддя: Острович С.Е.
Дата ухвалення: 2014-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"18" вересня 2014 р. м. Київ
К/800/51474/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

суддівОстровича С.Е. Степашка О.І.
Федорова М.О.секретаря судового
засідання Волошина В.М.,

представник позивача не
з'явився

представник відповідача
Макаренко С. В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу
Миронівської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області на постанову Київського
окружного адміністративного суду від
16 квітня 2013 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 24 вересня 2013 року у справі за
позовом Публічного акціонерного
товариства "Кагарлицький цукровий
завод" до Миронівської міжрайонної
державної податкової інспекції
Київської області Державної
податкової служби про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИЛА:

Публічне акціонерне товариство
"Кагарлицький цукровий завод" (далі -
ПАТ "Кагарлицький цукровий завод")
звернулось до суду з позовом до
Миронівської міжрайонної державної
податкової інспекції Київської
області Державної податкової служби
(далі - Миронівська МДПІ) в якому
просить визнати протиправними та
скасувати податкове
повідомлення-рішення.

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 16 квітня 2013
року позов ПАТ "Кагарлицький цукровий
завод" задоволено.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 24 вересня
2013 року апеляційну скаргу Миронівської
МДПІ залишено без задоволення, а
постанову Київського окружного
адміністративного суду від 16 квітня 2013
року - залишено без змін.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями
судів першої та апеляційної інстанцій
Миронівська МДПІ подала касаційну
скаргу в якій просить скасувати
постанову Київського окружного
адміністративного суду від 16 квітня 2013
року та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 24 вересня
2013 року та прийняти нове рішення, яким
відмовити ПАТ "Кагарлицький цукровий
завод" у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 КАС України, суд
касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні та вирішувати питання
про достовірність того чи іншого
доказу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи,
наведені у касаційній скарзі,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України дійшла висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлені такі фактичні обставини
справи.

Миронівською МДПІ проведено
документальну позапланову виїзну
перевірку ПАТ «Кагарлицький цукровий
завод» щодо підтвердження відомостей,
отриманих від особи, яка мала правові
відносини з платником податків, а саме:
ТОВ «Алтана», за період з 01.10.2012 року по
31.12.2012 року. За результатами перевірки
складено акт від 25.02.2013 року
№103/22-011/19409200.

Перевіркою встановлено, що ПАТ
«Кагарлицький цукровий завод» не
дотримано вимог ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 207, ст.
215, ч. 1 ст. 216, статей 228, 662, 655 та 656
Цивільного кодексу України, що
виявилось у вчиненні правочинів з ТОВ
«Алтана», які не були спрямовані на
реальне настання наслідків, ними
обумовлених. На думку податкового
органу вказані вище порушення призвели
до безпідставного формування
позивачем податкового кредиту за
листопад 2012 року на суму 2140000, 68 грн.,
оскільки правочини з придбання у ТОВ
«Алтана» товару фактично не відбулись
та не створили жодних юридичних
наслідків, а відтак включення
позивачем вказаних операцій до об`єкту
оподаткування податком на додану
вартість суперечить приписам статей 185,
186, 187, 188, 200 та п. 201.6 ст. 201 Податкового
кодексу України. За таких обставин,
податковим органом зроблено висновок
про заниження позивачем податку на
додану вартість за листопад 2012 року на
суму 2140000, 68 грн.

На підставі акта перевірки
відповідачем прийнято податкове
повідомлення - рішення від 13.03.2013 року
№, яким відповідно до приписів п.п
54.3.2 п. 54.3 ст. 54 та п. 123.1 ст. 123 Податкового
кодексу України позивачу визначено
суму податкового зобов`язання за
платежем податок на додану вартість у
розмірі 3210001, 02 грн., з яких: 2140000, 68 грн. -
за основним платежем та 1070000, 34 грн. - за
штрафними (фінансовими) санкціями.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що між позивачем та ТОВ
«Алтана» було укладено наступні
договори купівлі-продажу: від 01.11.2012
року №14, 01.11.2012 року №15, 01.11.2012 року №16,
01.11.2012 року №17. Відповідно до умов
вказаних договорів, контрагент
позивача прийняв на себе зобов`язання
поставити товар - вапнякове каміння,
вугілля АКО, дизельне пальне та мішки
поліпропіленові, а позивач
зобов`язався прийняти вказані
товарно-матеріальні цінності та
оплатити їх вартість. Прийняття
позивачем вказаного товару у його
контрагента проводилось шляхом
підписання актів приймання - передачі.
На підтвердження сум податку на додану
вартість, що була сплачена позивачем у
складі ціни товару, наведеним вище
контрагентом виписано податкові
накладні. Оплата за отримані
товарно-матеріальні цінності згідно з
умовами договорів повинна бути
здійснена позивачем у строк до 1
листопада 2013 року.

Пунктом 198.3 ст. 198 Податкового кодексу
України передбачено, що податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою п. 193.1
ст. 193 цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Пунктом 198.6 ст. 198 Податкового кодексу
України встановлено, що не відносяться
до податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Таким чином, якщо платник податку на
додану вартість придбав товари (роботи,
послуги) для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності, при цьому сплатив у складі
вартості цих товарів (робіт, послуг)
податок на додану вартість і це
підтверджується належним чином
оформленими податковими накладними,
він має право віднести сплачені ним
суми податку до складу податкового
кредиту.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що Факт здійснення
позивачем господарської операції з
його контрагентом підтверджено
первинними документами
бухгалтерського та податкового обліку,
які відповідають вимогам
передбаченими п.2 ст.3, ст. 4, п.1, 2 ст. 9
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні», п.п. 1,2 п. 1, п. 2.1, п. 2.7 п.2
Положення про документальне
підтвердження записів у
бухгалтерському обліку, затверджене
Наказом МФУ від 24.05.1995 року №88.

Судами попередніх інстанцій також
зазначено, що відповідачем не було
доведено, що сторони, укладаючи
господарські зобов'язання, мали намір
на укладення угод з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства. Тобто взаємовідносини між
позивачем та його контрагентом мали
реальний характер, податковий кредит
було сформовано правомірно, із
додержанням всіх необхідних умов,
встановлених діючим законодавством
України.

Крім того, законодавство не покладає на
платника податків обов'язку перевіряти
безпосереднього контрагента на
предмет виконання ним вимог
податкового законодавства перед тим,
як відносити відповідні суми ПДВ до
податкового кредиту та заявляти
відповідні суми до бюджетного
відшкодування.

Суди попередніх інстанцій дійшли до
висновку, що податкове повідомлення -
рішення Миронівської МДПІ 13.03.2013 року
№, яким позивачу визначено
податкове зобов`язання з податку на
додану вартість у сумі 2140000, 68 грн. 68 коп.
є протиправним та підлягає скасуванню

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
погоджується з висновками судів
попередніх інстанцій про задоволення
позовних вимог ПАТ "Кагарлицький
цукровий завод".

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що касаційну скаргу слід
відхилити, оскільки рішення судів
першої та апеляційної інстанцій
постановлені з додержанням норм
процесуального та матеріального права,
правова оцінка обставинам у справі
дана вірно, а доводи касаційної скарги
висновок суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 220, 221, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу Миронівської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Київській області
залишити без задоволення, постанову
Київського окружного
адміністративного суду від 16 квітня 2013
року та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 24 вересня
2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав, у
строк та у порядку, визначеному
статтями 237, 238, 239-1 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Судді С.Е. Острович О.І. Степашко М.О.
Федоров