Справа № 826/11823/13-а
Суддя: Олендер І.Я.
Дата ухвалення: 2014-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2014 року м.
Київ К/800/15244/14

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

Олендера І.Я. (доповідача),
Бутенка В.І. Лиска Т.О.,

провівши в порядку касаційного
провадження попередній розгляд
адміністративної справи за позовом
ОСОБА_4 до Київської міжрегіональної
митниці Міністерства доходів і зборів
України про визнання протиправним та
скасування наказу, поновлення на
посаді, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу, провадження
в якій відкрито за касаційною скаргою
Київської міжрегіональної митниці
Міністерства доходів і зборів України
на ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 14 лютого 2014
року та постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 14
серпня 2013 року, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2013 року позивач - ОСОБА_4
звернувся до суду першої інстанції з
позовом в якому просив скасувати наказ
Київської міжрегіональної митниці
Міндоходів № 409-о від 16.07.2013 року «Про
звільнення ОСОБА_4»; поновити його на
посаді начальника відділу митного
оформлення № 3 митного поста
«Західний» Київської міжрегіональної
митниці з 16.07.2013 року; зобов'язати
Київську міжрегіональну митницю
Міндоходів нарахувати та виплатити
йому середній заробіток за час
вимушеного прогулу з 16.07.2013 року по
14.08.2013 року.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 14
серпня 2013 року, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 14 лютого 2014
року, адміністративний позов
задоволено.

Суди попередніх інстанцій мотивували
свої рішення тим, що при прийнятті
оскаржуваного наказу відповідачем не
врахована заява позивача про
відкликання попередньо поданої заяви
про звільнення, тобто оскаржуваний
наказ прийнятий відповідачем
необґрунтовано, без урахування всіх
обставин, що мають значення для
прийняття такого наказу.

У поданій касаційній скарзі відповідач
посилаючись на порушення судами
попередніх інстанцій норм
матеріального і процесуального права,
просить скасувати рішення судів
попередніх інстанцій, ухвалити нове
рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що
на момент відкликання позивачем раніше
поданої заяви про звільнення, вже був
виданий наказ про звільнення позивача,
а тому вважає, що оскаржуваний наказ
прийнято правомірно.

Касаційний розгляд справи проведено в
попередньому судовому засіданні,
відповідно до статті 220-1 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Судами попередніх інстанцій
встановлені наступні обставини.

ОСОБА_4 розпочав роботу в митних
органах з травня 2011 року на посаді
старшого інспектора митного поста
«Правобережний», з червня 2011 року -
старшого інспектора митного поста
«Київ-Центральний», з листопада 2012 року
- головного інспектора митного поста
«Столичний», з грудня 2012 року -
головного інспектора митного посту
«Західний», червня 2013 року - начальника
відділу митного оформлення №3 митного
поста «Західний» Київської
міжрегіональної митниці Мін доходів.

16.07.2013 року позивачем подана заява, якою
останній просив звільнити його із
займаної посади за власним бажанням.
Заява про звільнення подана позивачем
особисто до відділу персоналу
Київської міжрегіональної митниці
Міністерства доходів і зборів України.

В цей же день, а саме 16.07.2013 року
позивачем направлена заява, якою
останній просив вважати відкликаною
заяву від 16.07.2013 року про бажання
звільнитись в зв'язку з тим, що прийняв
необґрунтоване рішення

Зазначена заява про відкликання заяви
про звільнення направлена позивачем
16.07.2013 року до відділу персоналу
Київської міжрегіональної митниці за
допомогою факсимільного зв'язку.

Одночасно, позивачем особисто подана
заява про відкликання заяви про
звільнення від 16.07.2013 року до відділу
персоналу Київської міжрегіональної
митниці Міністерства.

Відповідачем винесено наказ № 409-о від
16.07.2013 року «Про звільнення ОСОБА_4»,
яким звільнено ОСОБА_4 з посади
начальника відділу митного оформлення
№ 3 митного поста «Західний» із
займаної посади 16.07.2013 року за власним
бажанням відповідно до ст. 38 Кодексу
законів про працю України».

Перевіривши правильність застосування
судами норм матеріального і
процесуального права, колегія суддів
приходить до висновку, що зазначена
касаційна скарга не підлягає
задоволенню, виходячи з наступних
мотивів.

Відповідно до ст. 38 Кодексу законів про
працю України, працівник має право
розірвати трудовий договір, укладений
на невизначений строк, попередивши про
це власника або уповноважений ним
орган письмово за два тижні. У разі,
коли заява працівника про звільнення з
роботи за власним бажанням зумовлена
неможливістю продовжувати роботу
(переїзд на нове місце проживання;
переведення чоловіка або дружини на
роботу в іншу місцевість; вступ до
навчального закладу; неможливість
проживання у даній місцевості,
підтверджена медичним висновком;
вагітність; догляд за дитиною до
досягнення нею чотирнадцятирічного
віку або дитиною-інвалідом; догляд за
хворим членом сім'ї відповідно до
медичного висновку або інвалідом I
групи; вихід на пенсію; прийняття на
роботу за конкурсом, а також з інших
поважних причин), власник або
уповноважений ним орган повинен
розірвати трудовий договір у строк, про
який просить працівник. Якщо працівник
після закінчення строку попередження
про звільнення не залишив роботи і не
вимагає розірвання трудового договору,
власник або уповноважений ним орган не
вправі звільнити його за поданою
раніше заявою, крім випадків, коли на
його місце запрошено іншого
працівника, якому відповідно до
законодавства не може бути відмовлено
в укладенні трудового договору.

В заяві про звільнення (а.с. 7) позивачем
не вказано причини звільнення, які
зумовлюють неможливість продовжувати
роботу на посаді до закінчення
двотижневого терміну попередження про
звільнення, які визначені ч. 1 ст. 38 КЗпП
України.

Працівник, який попередив власника або
уповноважений ним орган про розірвання
трудового договору, укладеного на
невизначений строк, вправі до
закінчення строку попередження
відкликати свою заяву і звільнення в
цьому випадку не проводиться, якщо на
його місце не запрошена особа в порядку
переведення з іншого підприємства,
установи, організації (ч. 4 ст. 24 КЗпП).

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач скористався своїм правом
відкликати раніше подану заяву про
звільнення.

При прийнятті наказу № 409-0 від 16.07.2013
року відповідач не врахував заяву
позивача про відкликання попередньо
поданої заяви про звільнення, що є
порушенням права позивача яке підлягає
відновленню.

Доводи скаржника про те, що на момент
відкликання позивачем раніше поданої
заяви про звільнення вже був виданий
наказ про його звільнення не впливає на
правильність висновків судів
попередніх інстанцій, оскільки
наявність такого не спростовує
протиправності його прийняття,
всупереч вимог ст.ст. 24, 38 КЗпП України.

Враховуючи вищевикладене суд
касаційної інстанції вважає
правильним висновок судів попередніх
інстанцій, що при прийнятті
оскаржуваного наказу відповідачем не
врахована заява позивача про
відкликання попередньо поданої заяви
про звільнення, тобто оскаржуваний
наказ прийнятий відповідачем
необґрунтовано, без урахування всіх
обставин, що мають значення для
прийняття такого наказу, а тому
підлягає скасуванню. Також, судами
попередніх інстанцій правильно
задоволено вимоги про виплату позивачу
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу відповідно до ст. 238 КЗпП
України.

Доводи касаційної скарги
спростовуються викладеними вище
нормами права та установленими
обставинами справи, у зв'язку з чим
відсутні підстави для її задоволення
та скасування оскаржуваних судових
рішень.

За змістом ст. 159 КАС України судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права,
обґрунтованим - ухвалене судом на
підставі повного та всебічного
з'ясування обставин в адміністративній
справі, підтверджених доказами,
дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 3 ст. 220-1 КАС України суд
касаційної інстанції за наслідками
розгляду касаційної скарги відхиляє
касаційну скаргу і залишає рішення без
змін, якщо відсутні підстави для
скасування судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів приходить до висновку, що при
ухваленні оскаржуваних судових рішень,
суди попередніх інстанцій не допустили
порушень норм матеріального чи
процесуального права, які могли б бути
підставою для скасування чи зміни
судового рішення.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 220, 220-1, 230, 231 КАС
України, суд -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Київської
міжрегіональної митниці Міністерства
доходів і зборів України відхилити, а
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 14 лютого 2014
року та постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 14
серпня 2013 року у справі № 826/11823/13-а -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили протягом
п'яти днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі та
оскарженню не підлягає.

Судді
І.Я. Олендер

В.І. Бутенко

Т.О. Лиска