Справа № К/9991/20509/12-С
Суддя: Черпіцька Л.Т.
Дата ухвалення: 2014-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2014 року
м. Київ К/9991/20509/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Суддів:Черпіцької Л.Т. Розваляєвої Т.С.
Маслія В.І.провівши попередній розгляд
адміністративної справи за касаційною
скаргою Старомізунської сільської
ради Долинського району
Івано-Франківської області на
постанову Долинського районного суду
Івано-Франківської області від 03
листопада 2010 року та ухвалу
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 21 лютого 2012
року у справі №2-а-609/2010 за позовом
ОСОБА_4 до Старомізунської сільської
ради Долинського району
Івано-Франківської області про
визнання нечинним рішення сільської
ради,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2010 року ОСОБА_4 звернулась з
позовом до Старомізунської сільської
ради Долинського району
Івано-Франківської області, в якому
просила:

- визнати нечинним рішення 22-ї сесії
Старомізунської сільської ради
№1453-22/2010 від 04.03.2010 року в частині
надання їй дозволу на розробку проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки в АДРЕСА_1, площею 0,0100 га для
обслуговування житлового будинку і
господарських споруд;

- зобов'язати Старомізунську сільську
раду розглянути по суті її заяву про
надання дозволу на розробку проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки в АДРЕСА_1, площею 0,1260 га для
обслуговування житлового будинку та
господарських споруд.

Постановою Долинського районного суду
Івано-Франківської області від 03
листопада 2010 року, залишеною без змін
ухвалою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 21 лютого 2012
року, позов задоволено.

Не погоджуючись з рішеннями суду
першої та апеляційної інстанцій
Старомізунська сільська рада
Долинського району Івано-Франківської
області звернулась з касаційною
скаргою, у якій просить скасувати
судові рішення першої та апеляційної
інстанції, та ухвалити нове про відмову
в задоволенні позову, посилаючись на
те, що при прийнятті зазначених судових
рішень було порушено норми
матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що ОСОБА_4 є власником
будинків АДРЕСА_2, які успадковані нею
після смерті матері - ОСОБА_5

Відповідно до довідки Старомізунської
сільської ради від 29.11.2008 р. № 471 та
договору оренди від 21.03.2003 р., за
вказаними будиковолодіннями
рахувалась земельна ділянка площею 0,2019
га.

Рішенням 30-ї сесії Старомізунської
сільської ради від 06.11.2008 р. №644-13/2008
передано у власність ОСОБА_4 земельну
ділянку в АДРЕСА_2 площею 0,10 га для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд.

27.01.2010 р. позивач звернулась із заявою
до відповідача про передачу їй решти
частини земельної ділянки площею 0,1260
га, у зв'язку із набуттям права
власності на будинок в АДРЕСА_1.

Рішенням 22-ї сесії Старомізунської
сільської ради №1453-22/2010 від 04.03.2010 року
ОСОБА_4 надано дозвіл на розробку
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки в АДРЕСА_1, площею
тільки 0,0100 га для обслуговування
житлового будинку та господарських
споруд.

Задовольняючи позовні вимоги, суди
першої та апеляційної інстанцій
виходили з того, що оскаржуване рішення
відповідача суперечить приписам ст. 120,
п.«г» ч.1, ч 3 ст.121 Земельного кодексу
України, ст.2 Прикінцевих положень
Закону України «Про внесення змін до
деяких законодавчих актів України щодо
спрощення порядку набуття прав на
землю» від 05.11.2009 року.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
погоджується з висновками суддів та
вважає їх обґрунтованими, враховуючи
наступне.

Статтею 19 Конституції України
визначено, що органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до п.34 ч.1 ст.26 Закону України
«Про місцеве самоврядування в Україні»
(в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин)
виключно на пленарних засіданнях
сільської, селищної, міської ради
вирішуються питання регулювання
земельних відносин.

Згідно ч.6 ст.118 Земельного кодексу
України (в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин)
громадяни, зацікавлені в одержанні
безоплатно у власність земельної
ділянки із земель державної або
комунальної власності для ведення
фермерського господарства, ведення
особистого селянського господарства,
ведення садівництва, будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибної ділянки), індивідуального
дачного будівництва, будівництва
індивідуальних гаражів у межах норм
безоплатної приватизації, подають
клопотання до відповідної районної,
Київської чи Севастопольської міської
державної адміністрації або сільської,
селищної, міської ради за
місцезнаходженням земельної ділянки.

Відповідно до ст.40 ЗК України (в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) громадянам
України за рішенням органів виконавчої
влади або органів місцевого
самоврядування можуть передаватися
безоплатно у власність або надаватися
в оренду земельні ділянки для
будівництва та обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
гаражного будівництва в межах норм,
визначених цим Кодексом. Понад норму
безоплатної передачі громадяни можуть
набувати у власність земельні ділянки
для зазначених потреб за
цивільно-правовими угодами.

Згідно з ч.1 ст.120 ЗК України (в редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин) у разі набуття права
власності на жилий будинок, будівлю або
споруду, що перебувають у власності,
користуванні іншої особи, припиняється
право власності, право користування
земельною ділянкою, на якій
розташовані ці об'єкти. До особи, яка
набула право власності на жилий
будинок, будівлю або споруду, розміщені
на земельній ділянці, що перебуває у
власності іншої особи, переходить
право власності на земельну ділянку
або її частину, на якій вони розміщені,
без зміни її цільового призначення.

Статтею 2 Прикінцевих положень Закону
України «Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України щодо
спрощення порядку набуття прав на
землю» від 05.11.2009 року визначено, що
громадяни України, які на час набрання
чинності цим законом набули права
власності на житловий будинок,
розміщений на земельній ділянці
державної або комунальної власності,
мають право на безоплатну приватизацію
земельної ділянки, необхідної для
розміщення та обслуговування цього
житлового будинку в розмірах згідно з
ч.3 ст. 121 Земельного кодексу України.

Відповідно до п. «г» ч.1, ч.3 ст.121 ЗК
України (в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин)
громадяни України мають право на
безоплатну передачу їм земельних
ділянок із земель державної або
комунальної власності в таких
розмірах: для будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибна ділянка) у селах - не більше
0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15
гектара, в містах - не більше 0,10 гектара.

Розмір земельної ділянки, що
передається безоплатно громадянину у
власність у зв'язку з набуттям ним
права власності на жилий будинок, не
може бути меншим, ніж максимальний
розмір земельної ділянки відповідного
цільового призначення, встановлений
частиною першою цієї статті (крім
випадків, якщо розмір земельної
ділянки, на якій розташований будинок,
є меншим).

З аналізу вказаних правових положень
вбачається, що з набуттям особою права
власності на жилий будинок до неї
переходить право власності на земельну
ділянку або її частину, на якій
розміщений будинок, без зміни її
цільового призначення.

З огляду на це, судова колегія
погоджується з висновками судів, що
після оформлення права власності на
житловий будинок по АДРЕСА_1 ОСОБА_4
отримала право на передачу їй для його
обслуговування земельної ділянки, яка
за ним рахувалася, тобто площею 0,1260 га,
так як цільове призначення даної
ділянки не змінилося і її площа не
перевищує розміру, визначеного ст.121
Земельного кодексу України.

Враховуючи викладене, суди дійшли
вірного висновку про протиправність
рішення 22-ї сесії Старомізунської
сільської ради №1453-22/2010 від 04.03.2010 року,
а відтак про наявність підстав для
задоволення позову.

За таких обставин, судова колегія
вважає, що судом першої та апеляційної
інстанцій повно і правильно
встановлені фактичні обставини справи,
характер правовідносин сторін і вірно
застосовані до них норми матеріального
права. Доводи касаційної скарги
висновків суду не спростовують.

Згідно із ст. 220 КАС України суд
касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу Старомізунської
сільської ради Долинського району
Івано-Франківської області відхилити,
а постанову Долинського районного суду
Івано-Франківської області від 03
листопада 2010 року та ухвалу
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 21 лютого 2012
року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення копії
особам, які беруть участь у справі та
може бути переглянута в порядку ст.ст.
235-2391 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Судді: