Справа № 810/5318/14
Суддя: Лиска І.Г.
Дата ухвалення: 2014-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2014 року 810/5318/14

приміщення суду за адресою: м. Київ, бул.
Лесі Українки, 26,

час прийняття постанови : 12 год. 35
хв.

Київський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді
Лиска І.Г. ,

при секретарі судового засідання
Васковець М.С., за участю представника
позивача та представника відповідача,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Компанія "Адоніс" до
Державної податкової інспекції у
Києво-Святошинському районі Головного
управління Міндоходів у Київській
області про визнання протиправним та
скасування податкового повідомлення -
рішення,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного
адміністративного суду звернулось
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Компанія "Адоніс" з
позовом до Державної податкової
інспекції у Києво-Святошинському
районі Головного управління
Міндоходів у Київській області про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення від
28 березня 2014 року №.

В обґрунтування позовних вимог
позивачем зазначено, що на підставі
направлення від 07.02.2014 року №102
виданого ДПІ у Києво- Святошинському
районі ГУ Міндоходів у Київській
області: Наконечною Любов Романівною,
головним державним ревізором -
інспектором відділу перевірок
платників податків управління
податкового аудиту, згідно із пп. 20.1.4. п.
20.1 ст. 20, пп.78.1.11 п. 78.1. ст. 78 п. 82.2. ст. 82
Податкового Кодексу України та у
зв'язку з надходженням Постанови від
28.12.2013 року слідчого відділу СУ ГУМВСУ в
Харківській області капітана
податкової міліції Прядко О.О.
винесеної у зв'язку із проведенням
досудового розслідування, внесеного до
Єдиного реєстру досудових
розслідувань за № 000009 від 21.11.2012
року за ознаками кримінального
правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 205,
ч. 3 ст. 358 КК України про призначення
перевірки, проведена документальна
позапланова виїзна перевірка
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Компанія «Адоніс»
(), (далі - ТОВ «Компанія
«Адоніс») з питань повноти нарахування
та своєчасності сплати податку на
додану вартість та податку на прибуток
при взаємовідносинах із ТОВ «Онбоард»
(), за період діяльності
з 02.09.2011 по 31.08.2012 року.

Перевіркою встановлено порушення ТОВ
«Компанія «Адоніс»: п.п. 198.3 п.п 198.6 ст. 198,
п. 201.4 п.п. 201.6 п.п. 201.10 ст. 201 Податкового
кодексу України в результаті чого за
перевіряємий період знижено податок на
додану вартість всього у сумі 15245 грн., у
тому числі по періодах: січень 2012 у сумі
15245 грн..

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Компанія «Адоніс»
зверталось до ДПІ у
Києво-Святошинському районі Київської
області з проханням скасувати
незаконний Акт документальної
позапланової виїзної перевірки №
81/10-13-22-01- 121/36148117 датований 19.02.2014 року.

Рішенням ДПІ у Києво-Святошинському
районі Київської області від 26 березня
2014 року № 3016/10/10-13-22-01-117 висновки по акту
перевірки залишили без змін, а
заперечення без задоволення.

Крім того, 28 березня 2014 року ДПІ У
Києво-Святошинському районі Київської
області прийняло рішення про видачу
податкового рішення-повідомлення №
від 28 березня 2014 року, яким
позивачу визначено грошове
зобов'язання з податку на додану
вартість в сумі 15245 грн. - основного
платежу та 3811 грн. - штрафних фінансових
санкцій.

За результатами розгляду скарги
позивача, ГУ Міндоходів у Київській
області та Державна фіскальна служба
України прийняли рішення про залишення
скарг позивача без задоволення, а
податкове повідомлення - рішення - без
змін.

Зазначив, що висновки відповідача про
порушення вимог податкового
законодавства є необґрунтованими,
оскільки підприємством у
відповідності до вимог чинного
законодавства і на підставі належним
чином оформлених
первинно-бухгалтерських документів та
податкових накладних сформовано
податковий кредит, проте, як стверджує
позивач, податковий орган дійшов
помилкового висновку про нікчемність,
укладених між позивачем та його
контрагентом ТОВ «Онбоард» договору
і неправомірно нарахував грошове
зобов'язання по податку на додану
вартість. Тому, на думку позивача,
рішення податкового органу є
незаконним, оскільки при його
прийнятті відповідачем невірно
встановлено факти та застосовано норми
закону.

Представник позивача Осадчий О.М. у
судовому засіданні позовні вимоги
підтримав у повному обсязі, просив суд
їх задовольнити, підтвердив обставини,
викладені у позовній заяві.

Відповідач позов не визнав, в
обґрунтування заперечень проти позову
зазначив, що оскаржуване податкове
повідомлення-рішення є правомірним.

У судовому засіданні представник
відповідача Макаренко С.В. позов не
визнав, заперечував проти позовних
вимог, з підстав зазначених у письмових
запереченнях на позовну заяву, просив
відмовити у задоволенні позову,
зазначив, що позовні вимоги є
безпідставними, а оскаржуване
податкове повідомлення - рішення є
таким, що прийняте у відповідності до
вимог чинного законодавства.

Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
вислухавши сторони, суд вважає
встановленими наступні обставини та
відповідні їм правовідносини.

Як вбачається з матеріалів справи, у
період з 07.02.2014 року по 12.02.2014 року, на
підставі направлення від 07.02.2014 року
№102 виданого ДПІ у Києво-
Святошинському районі ГУ Міндоходів у
Київській області: Наконечною Любов
Романівною, головним державним
ревізором - інспектором відділу
перевірок платників податків
управління податкового аудиту, згідно
із пп. 20.1.4. п. 20.1 ст. 20, пп.78.1.11 п. 78.1. ст. 78
п. 82.2. ст. 82 Податкового Кодексу України
та у зв'язку з надходженням Постанови
від 28.12.2013 року слідчого відділу СУ
ГУМВСУ в Харківській області капітана
податкової міліції Прядко О.О.
винесеної у зв'язку із проведенням
досудового розслідування, внесеного до
Єдиного реєстру досудових
розслідувань за № 000009 від 21.11.2012
року за ознаками кримінального
правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 205,
ч. 3 ст. 358 КК України про призначення
перевірки, проведена документальна
позапланова виїзна перевірка
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Компанія «Адоніс»
(), (далі - ТОВ «Компанія
«Адоніс») з питань повноти нарахування
та своєчасності сплати податку на
додану вартість та податку на прибуток
при взаємовідносинах із ТОВ «Онбоард»
(), за період діяльності
з 02.09.2011 по 31.08.2012 року.

За результатами перевірки складено Акт
від 19.02.2014 року №81/10-13-22-01-121/36148117 "Про
результати документальної
позапланової виїзної перевірки
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Компанія «Адоніс» (
код за ) з питань повноти
нарахування та своєчасності сплати
податку на додану вартість та податку
на прибуток при взаємовідносинах із
ТОВ «Онбоард» () за
період діяльності з 02.09.2011 року по
31.08.2012 року .

Перевіркою встановлено порушення ТОВ
«Компанія «Адоніс»: п.п. 198.3 п.п 198.6 ст. 198,
п. 201.4 п.п. 201.6 п.п. 201.10 ст. 201 Податкового
кодексу України в результаті чого за
перевіряємий період знижено податок на
додану вартість всього у сумі 15245 грн., у
тому числі по періодах: січень 2012 у сумі
15245 грн..

Такий висновок податкового органу
ґрунтується на аналізі
нищезазначених документів, які
надійшли до податкового органу, а саме :

Акту ДПІ у Печерському районі ГУ мін
доходів у м. Києві від 21.01.2014 року
№226/26-55-22-08/35851540 «про неможливість
проведення зустрічної звірки суб'єкта
господарювання ТОВ «Онбоард» щодо
підтвердження господарських відносин
з контрагентами -постачальниками та
контрагентами - покупцями з 01.09.2011 року
по 01.11.2013 року;

Постанови про призначення
позапланової документальної
перевірки ТОВ "Компанія «Адоніс» від
28.12.2013 року слідчого відділу СУ ГУ МВС
України в Харківській області
капітана міліції Прядко О.О.

На підставі аналізу зазначених
документів відповідач прийшов до
висновку, що договір укладений
позивачем з ТОВ "Онбоард" не є реальним,
не створює юридичних наслідків, крім
тих, що пов'язані з їх недійсністю.

З огляду на вказане, надані до
перевірки первинно-бухгалтерські
документи позивача не взято до уваги,
що в свою чергу призвело до
встановлення недостатнього
документального підтвердження
виконання умов за договором, та, як
наслідок, призвело до встановлення
відповідачем порушень формування
позивачем податкового кредиту по
податку на додану вартість.

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Компанія «Адоніс»
зверталось до ДПІ у
Києво-Святошинському районі Київської
області з проханням скасувати
незаконний Акт документальної
позапланової виїзної перевірки №
81/10-13-22-01- 121/36148117 датований 19.02.2014 року.

Рішенням ДПІ у Києво-Святошинському
районі Київської області від 26 березня
2014 року № 3016/10/10-13-22-01-117 висновки по акту
перевірки залишили без змін, а
заперечення без задоволення.

28 березня 2014 року ДПІ У
Києво-Святошинському районі Київської
області прийнято податкове
повідомлення - рішення № від 28
березня 2014 року, яким позивачу
визначено грошове зобов'язання з
податку на додану вартість в сумі 15245
грн. - основного платежу та 3811 грн. -
штрафних фінансових санкцій.

За результатами розгляду скарги
позивача, ГУ Міндоходів у Київській
області та Державна фіскальна служба
України прийняли рішення про залишення
скарг позивача без задоволення, а
податкове повідомлення - рішення - без
змін.

У той же час, позивач вважає вказане
податкове повідомлення-рішення такими,
що суперечить вимогам чинного
податкового законодавства, а тому
оскаржив його, звернувшись із даним
позовом до суду.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді всіх обставин
справи в їх сукупності, та враховуючи
те, що кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
суд звертає увагу на таке.

В ході перевірки та у судовому
засіданні встановлено, що ТОВ
«Компанія «Адоніс» здійснювало
фінансово-господарські
взаємовідносини із ТОВ "Онбоард" () в період з 19.01.2012 року по
31.01.2012 року .

Так, судом встановлено, що 19 січня 2012
року між позивачем та ТОВ «Онбоард»
було укладено Договір №ДР ДР -19/01/01
відповідно до умов якого ТОВ «Онбоард»
виконавець бере на себе зобов'язання в
кількості, в строки, в порядку та на
умовах, встановлених Договором, надати
з ТОВ «Компанія «Адоніс» замовнику
послуги з розміщення в ефірі
телеканалів рекламних матеріалів, а
замовник зобов'язується приймати
рекламні послуги та оплачувати їх на
умовах, передбачених цим Договором.

Згідно реєстру отриманих та виданих
податкових накладних за січень 2012 року
ТОВ «Онбоард» на адресу ТОВ «Компанія
«Адоніс» було виписано наступні
податкові накладні: №11 від 26.01.2012 року
на загальну суму 45016грн, в тому числі
ПДВ 7502, 67 грн, №13 від 26.01.2012 року на суму
1440 грн, в тому числі ПДВ - 240 грн., №12 від
31.01.2012 року на суму 45016 грн., в тому
числі ПДВ - 7502, 67 грн.

Сума податку на додану вартість за
зазначеними податковими накладними
включена позивачем до складу
податкового кредиту за січень 2012 року
в податковій декларації з ПДВ за
січень 2012 року .

На підтвердження реальності
виконання зазначеного договору
позивачем було надано під час
перевірки та суду наступні документи:
Договір №ДР ДР -19/01/01 від 19 січня 2012
року , Додаток №1 до Договору ДР ДР
-19/01/01 від 19 січня 2012 року , Додаток №2 до
Договору ДР-19/01/01 від 19 січня 2012 року,
Додаток №3 до Договору ДР -19/01/01 від 19
січня 2012 року , акт надання послуг №1
від 31 січня 2012 року, Акт надання послуг
№2 від 31 січня 2012 року, податкові
накладні: №11 від 26.01.2012 року на
загальну суму 45016грн, в тому числі ПДВ
7502, 67 грн, №13 від 26.01.2012 року на суму 1440
грн., в тому числі ПДВ - 240 грн, №12 від
31.01.2012 року на суму 45016 грн., в тому
числі ПДВ - 7502, 67 грн.

Тобто, позивачем податковому органу
під час проведення перевірки та суду
надані усі документи первинного
бухгалтерського та податкового обліку,
які встановлюють факт здійснення
господарських операцій щодо придбання
послуг у ТОВ «Онбоард».

Крім того, перелічені вище первинні
документи містять усі необхідні
реквізити, для надання їм юридичної
сили та доказовості.

Як вбачається зі змісту Акта перевірки,
жодних податкових правопорушень в діях
позивача податковим органом не
виявлено. Надані позивачем до
перевірки документи податковим
органом не проаналізовано.

Таким чином, здійснення господарських
операцій позивачем із контрагентом
ТОВ «Онбоард», підтверджується
наданими ним документами.

Виконання сторонами договірних
зобов'язань та наявність документів
первинного бухгалтерського обліку, що
підтверджують здійснення
господарських операцій за Договором, у
тому числі, податкових накладних ТОВ
«Онбоард», є підставою для включення до
податкового кредиту позивача сум ПДВ
за січень 2012 року на суму 15245 грн.

Таким чином, оскільки
господарські операції із контрагентом
ТОВ "Онбоард" виконувались згідно з
належним чином укладеним Договором, що
підтверджується вказаними вище
документами, висновок про фактичне
невиконання Договору між позивачем та
ТОВ "Онбоард" є безпідставним.

Акт перевірки не містить жодних
посилань на те, що установчі документи,
свідоцтво про державну реєстрацію та
свідоцтво платника податку на додану
вартість позивача та ТОВ "Онбоард" були
скасовані чи визнані недійсними за
рішенням суду, як на дату укладання чи
виконання договору, так і на дату
складання податкових накладних.

А відтак, на момент здійснення
господарських операцій та видання
податкових накладних контрагент
позивача був платником податку на
додану вартість, який зареєстрований
відповідно до положень статті 183
Податкового Кодексу України.

Щодо висновків відповідача в
запереченнях на позов про нікчемність
правочину укладеного позивачем з ТОВ
"Онбоард", суд зазначити наступне.

За вимогами цивільного законодавства
існує презумпція правомірності
правочину (ст. 204 ЦК України).

В свою чергу, згідно частини першої
статті 234 Цивільного кодексу України
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином.

Згідно частини другої статті 234
Цивільного кодексу України визначено,
що фіктивний правочин визнається судом
недійсним.

Згідно з частиною другою статті 215
Цивільного кодексу України, недійсним
є правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин). У цьому разі визнання такого
правочину недійсним судом не
вимагається.

Зі змісту зазначеної правової норми
вбачається, що основною підставою
вважати правочин нікчемним є його
недійсність, що встановлена саме
законом, а не актом перевірки
податкового органу, адже лише нормою
закону має бути встановлено, що
правочин є нікчемним.

Зокрема частиною першою статті 220
Цивільного кодексу України
передбачено, що у разі недодержання
сторонами вимоги закону про
нотаріальне посвідчення договору
такий договір є нікчемним.

Частиною першою статті 224 Цивільного
кодексу України, що правочин, вчинений
без дозволу органу опіки та піклування
(стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним.

Відповідно до частини другої статті 228
Цивільного кодексу України правочин,
який порушує публічний порядок, є
нікчемним.

Частиною першою зазначеної правової
норми визначено, що правочин
вважається таким, що порушує публічний
порядок, якщо він був спрямований на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.

У разі недодержання вимоги щодо
відповідності правочину інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам такий правочин може бути
визнаний недійсним.

Також, Пленум Верховного Суду України в
своїй постанові від 06 листопада 2009 року
№9 "Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" роз'яснив, що
нікчемними правочинами, які порушують
публічний порядок, визначені статтею 228
Цивільного кодексу України, є: 1)
правочини, спрямовані на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина; 2) правочини, спрямовані на
знищення, пошкодження майна фізичної
або юридичної особи, держави,
Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Правочини, які посягають на суспільні,
економічні та соціальні основи
держави, зокрема є: правочини,
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу - землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (стаття 14 Конституції
України); правочини щодо відчуження
викраденого майна; правочини, що
порушують правовий режими вилучення з
обігу або обмеження в обігу об'єктів
цивільного права, тощо. Усі інші
правочини, спрямовані на порушення
інших об'єктів права, передбачені
іншими нормами публічного права, не є
такими, що порушують публічний порядок.
При кваліфікації правочину за статтею
228 Цивільного кодексу України має
враховуватися вина, яка виражається в
намірі порушити публічний порядок
сторонами правочину або однією зі
сторін.

Доказом вини може бути вирок суду,
постановлений у кримінальній справі,
щодо знищення, пошкодження майна чи
незаконного заволодіння ним, тощо.

Жодних вироків чи рішень судів
відповідач суду не надав.

Тобто, підстави нікчемності правочину
встановлюються саме законом, а
недійсність правочину виключно
рішенням суду, а не актами податкових
перевірок та/або слідчими податкових
органів на власний розсуд.

Судом встановлено, що договір,
укладений позивачем з ТОВ «Онбоард» є
правочином, спрямованими на реальне
настання правових наслідків та
досягнення реальних цілей, обумовлених
ними, укладеними з дотриманням всіх
інших вимог, необхідних для чинності
правочину згідно ст. 203 Цивільного
кодексу України.

На день розгляду справи жодних рішень
щодо визнання судом договорів
недійсними, фіктивними - не існує.
Позивач уклав договір для отримання
реального результату, такий результат
був досягнутий, усі первинні документи
є в наявності, отже оспорюваний
правочини не можуть бути визнаний
недійсним.

Таким чином, у зв'язку з
викладеним вище висновок про
нікчемність Договору, укладеного між
позивачем та ТОВ "Онбоард" є
безпідставним.

Щодо заниження позивачем податку на
додану вартість суд зазначає таке.

Згідно пункту 44.1 статті 44 Податкового
кодексу України для цілей
оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством. Платникам
податків забороняється формування
показників податкової звітності,
митних декларацій на підставі даних, не
підтверджених документами, що
визначені абзацом першим цього пункту.

Суд звертає увагу, що факт вчинення
позивачем певних господарських
операцій та правомірність подальшого
відображення (проведення) їх у
бухгалтерському та податковому обліку
підтверджується первинними
документами платника податків.

Засади регулювання, організації,
ведення бухгалтерського обліку та
складання фінансової звітності в
Україні врегульовані Законом України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" від 16.07.1999 № 996-XIV.

Відповідно до статті 1 Закону України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" господарською
операцією є дія або подія, яка викликає
зміни в структурі активів та
зобов'язань, власному капіталі
підприємства. Таким чином визначальною
ознакою господарської операції є те, що
вона повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

Статтею 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" визначено, що
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Первинним документом є документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

При цьому, податковий облік формують не
самі по собі цивільні правочини, а саме
господарські операції, тобто фактичний
рух активів та/або зміни власного
капіталу чи зобов'язань платника
податку.

В ході судового розгляду справи
позивачем спростовано висновки
відповідача щодо відсутності реальних
операцій, шляхом надання первинних
документів.

Так, наявні в матеріалах справи
договір , додатки до договору,
податкові накладні, Акти виконаних
робіт, в силу Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні", є первинними
документами, та мають всі необхідні
встановлені законом обов'язкові
реквізити. Докази того, що вказані
накладні, розрахункові (платіжні)
документи не мають юридичної сили або
визнані в установленому порядку
недійсними - відсутні.

Порядок формування податкового
кредиту з податку на додану вартість
визначено статтею 198 Податкового
кодексу України, згідно якої право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій, зокрема, з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається: дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/ послуг, що
підтверджено податковою накладною
(пункт 198.2 статті 198 Податкового кодексу
України на час вчинення спірних
операцій та видачі податкової
накладної).

Пунктом 198.3. статті 198 Податкового
кодексу України визначено, що
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з, зокрема,
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

В силу положень пункту 198.6 статті 198
Податкового кодексу України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на
момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, які попередньо віднесені
до податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
закону (пункт 198.6 статті 198 Податкового
кодексу України).

Податкова накладна виписується у двох
примірниках у день виникнення
податкових зобов'язань продавця.
Оригінал податкової накладної
видається покупцю, копія залишається у
продавця товарів/послуг (пункт 201.4
статті 201 Податкового кодексу України).

Податкова накладна є податковим
документом і одночасно відображається
у податкових зобов'язаннях і реєстрі
виданих податкових накладних продавця
та реєстрі отриманих податкових
накладних покупця (пункт 201.6 статті 201
Податкового кодексу України).

Пунктом 201.10 статті 201 Податкового
кодексу України передбачено, що
податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

Суду не надано доказів того, що на
момент складання податкових накладних
контрагент позивача не був
зареєстровані як платники податку на
додану вартість, а тому не мав права
видавати податкові накладні на кожну
повну або часткову послугу, надану
позивачу.

Відтак, правомірність формування
позивачем податкового кредиту за
господарськими операціями з ТОВ
"Онбоард" підтверджується податковими
накладними, копії яких знаходяться в
матеріалах справи та відповідають
вимогам, встановленим статтею 201
Податкового кодексу України.

Таким чином, оскільки позивачем спірні
суми ПДВ сформовані на підставі
дійсних податкових накладних
контрагента позивача, висновок
відповідача про порушення позивачем
п.п 198.3 п.п. 198.6 ст 198 п.п 201.4 п.п 201.6 п.п
201.10 ст.201 ПК України та про заниження
податку на додану вартість на загальну
суму є безпідставним.

Окремо суд зауважує, що відповідачем
право позивача на формування
податкового кредиту поставлено в
залежність від добросовісності його
контрагента, що суперечить приписам
податкового законодавства. Так, якщо
такий контрагент не виконав своїх
зобов'язань по належному формуванню
первинних документів для
підтвердження показників податкового
обліку, то це може тягнути
відповідальність та негативні
наслідки саме щодо цієї особи.
Зазначена обставина не є підставою для
зменшення суми податкового кредиту з
податку на додану вартість. На
переконання суду, своїми рішеннями
відповідачем встановлено для позивача
додаткові обмеження, що не відповідає
повноваженням відповідача,
передбаченим Податковим кодексом
України та суперечить вимогам статті 19
Конституції України.

Такий висновок також узгоджується із
практикою Європейського Суду з прав
людини. Так, у справі "БУЛВЕС" АД проти
Болгарії" (заява № 3991/03) Європейський
Суд з прав людини у своєму рішенні від 22
січня 2009 року зазначив, що "платник
податку не повинен нести наслідків
невиконання постачальником його
зобов'язань зі сплати податку і в
результаті сплачувати ПДВ другий раз, а
також сплачувати пеню. На думку Суду,
такі вимоги стали надмірним тягарем
для платника податку, що порушило
справедливий баланс, який повинен
підтримуватися між вимогами
суспільного інтересу та вимогами
захисту права власності".

Таким чином, виходячи з меж заявлених
позовних вимог, системного аналізу
положень чинного законодавства
України та матеріалів справи, суд
дійшов висновку про те, що оскаржуване
податкове повідомлення-рішення
прийняте відповідачем безпідставно та
підлягають скасуванню.

Водночас, судом враховано при
розв'язанні відповідних спорів принцип
офіційного з'ясування обставин справи,
передбачений частинами четвертою та
п'ятою статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства
України. Відповідно до вказаної норми
суд вживає передбачені законом заходи,
необхідні для з'ясування всіх обставин
у справі, у тому числі щодо виявлення та
витребування доказів з власної
ініціативи. Судом було запропоновано
особам, які беруть участь у справі,
подати докази або з власної ініціативи
витребувати докази, яких, на думку суду,
не вистачає.

Задля вжиття належних заходів із метою
встановлення обставин реальності
здійснення спірних господарських
операції суд витребував у податкового
органу докази, які можуть підтвердити
доводи податкового органу щодо
наявності порушень з боку платника
податків.

Проте, при розгляді даної справи
відповідачем не наведено жодних
доводів та не подано будь-яких належних
доказів, які б могли свідчити про
недобросовісність позивача як
платника податків або про наявність
обставин, що виключають
обґрунтованість заявленої позивачем
податкової вигоди.

Суд звертає увагу, що відсутність або
недостатність відповідних доказів з
урахуванням змісту підпункту 4.1.4
пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу
України (презумпція правомірності
рішень платника податку в разі, якщо
норма закону чи іншого
нормативно-правового акта, виданого на
підставі закону, або якщо норми різних
законів чи різних нормативно-правових
актів припускають неоднозначне
(множинне) трактування прав та
обов'язків платників податків) є
підставою для висновку про
неправомірність оскарженого рішення
контролюючого органу (аналогічна
позиція наведена в Інформаційному
листі Вищого адміністративного суду
України від 01.11.2011 № 1936/11/13-11).

Частиною 1 статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що розгляд і вирішення справ
в адміністративних судах здійснюється
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості, а частиною 1 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України зазначено, що кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, коли судом здійснюється
розгляд справ про протиправність
рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта
владних повноважень, у яких обов'язок
щодо доказування правомірності свого
рішення, дії чи бездіяльності
покладається на відповідача, якщо він
заперечує проти адміністративного
позову.

На виконання цих вимог відповідач, як
суб'єкт владних повноважень, не надав
суду доказів, які спростовували б
твердження позивача, а відтак, не довів
правомірності своїх рішень.

Податковим органом не доведено, що
спірні господарські операції є
фіктивними або безтоварними, не
доведено недобросовісності позивача,
оскільки позиція податкового органу
про нікчемність правочину ґрунтується
виключно на Акті перевірки іншого
податкового органу та постановах
слідчого, складених в межах досудового
слідства , а отже висновки податкового
органу ґрунтуються на припущеннях, які
не підтверджені належними доказами і
не мають фактичного та правового
обґрунтування.

Представником позивача надано
обґрунтовані пояснення та докази на їх
підтвердження, щодо заявлених позовних
вимог.

З огляду на зазначене, суд дійшов
висновку про обґрунтованість позовних
вимог та вважає їх такими, що
підлягають задоволенню у повному
обсязі.

Згідно з частиною першою статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Позивачем за подання позовної заяви
сплачено судовий збір, доказів
понесення ним інших судових витрат
суду не надано.

Таким чином, судові витрати підлягають
стягненню з державного бюджету на
користь позивача.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159-163,
167, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення - рішення
Державної податкової інспекції у
Києво-Святошинському районі Головного
управління Міндоходів у Київській
області від 28 березня 2014 року №.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь ТОВ "Компанія "Адоніс"
сплачений ним судовий збір у розмірі
182(сто вісімдесят дві) грн. 70 коп.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано в
установлені строки. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після повернення апеляційної скарги,
відмови у відкритті апеляційного
провадження або набрання законної сили
рішенням за наслідками апеляційного
провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду
подається до Київського апеляційного
адміністративного суду через
Київський окружний адміністративний
суд протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Суддя:
Лиска І.Г.

Дата виготовлення і підписання повного
тексту постанови - 26 вересня 2014 р.