Справа № 2а/2470/311/12
Суддя: Драчук Т. О.
Дата ухвалення: 2014-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 2а/2470/311/12
Головуючий у 1-й інстанції: Огородник
Суддя-доповідач: Драчук Т. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2014 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Драчук Т. О.

суддів: Залімського І. Г. Полотнянка
Ю.П.

при секретарі: Александровій К.В.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Чернівецької митниці Міндоходів на
постанову Чернівецького окружного
адміністративного суду від 29 квітня
2014 року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_2 до Чернівецької митниці
Міндоходів про стягнення заробітної
плати , -

В С Т А Н О В И В :

15.02.2012 року позивач - ОСОБА_2 звернувся
до Чернівецького окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до
Чернівецької митниці Міндоходів про
стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу.

Постановою Чернівецького окружного
адміністративного суду від 29.04.2014 року
адміністративний позов задоволено
частково, зобов'язано Чернівецьку
митницю Міндоходів нарахувати та
виплатити ОСОБА_2 заробітну плату за
час вимушеного прогулу за період з
27.12.2010 року по 28.12.2011 року в сумі 37544,16
грн., зобов'язано Чернівецьку митницю
Міндоходів після оплати вимушеного
прогулу нарахувати та виплатити ОСОБА_2
грошову компенсацію за всі дні
щорічної основної і додаткової
відпустки за період з 27.12. 2010 по 28.12.2011
року, стягнуто з Чернівецької митниці
Міндоходів на користь ОСОБА_2
заподіяну моральну шкоду у розмірі 1000
гривень, стягнуто з Чернівецької
митниці Міндоходів на користь ОСОБА_2
заподіяну матеріальну шкоду у розмірі
1723 гривні.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції, відповідач звернувся з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати постанову Чернівецького
окружного адміністративного суду від
29.04.2014 року та прийняти нове рішення,
яким відмовити в задоволенні
адміністративного позову.

В судовому засіданні позивач заперечив
проти апеляційної скарги, решта сторін
в судове засідання не з'явились, хоча
вони були належним чином повідомлені
про дату час і місце судового
засідання.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши доводи апеляційної скарги
наявними в матеріалах справи
письмовими доказами, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Як досліджено з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
позивач проходив службу в митних
органах України та згідно записів в
трудовій книжці від 27.12.2010 року його
було звільнено з роботи у Чернівецькій
обласній митниці за порушення присяги
державного службовця відповідно до
вимог ст. 17, п. 6 ч. 1 ст. 30 Закону України
"Про державну службу".

В подальшому постановою Чернівецького
окружного адміністративного суду
від 22 липня по справі за №2а/2470/11
позов задоволено повністю, визнано
протиправними та скасовано наказ
№243-к від 24.12.2010 року голови ДМСУ, яким
за порушення Присяги державного
службовця з 27.12.2010 року припинено
перебування позивача на державній
службі у митних органах та наказ №1123-к
від 27.12.2010 року начальника Чернівецької
обласної митниці, яким звільнено
позивача з митних органів за порушення
Присяги державного службовця, і
поновлено його на посаді старшого
інспектора сектору митного оформлення
№ 1 відділу митного оформлення № 2
Чернівецької обласної митниці. Ухвалою
Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 23
листопада 2011 року постанову
Чернівецького окружного
адміністративного суду від 22 липня
2011 року залишено без змін.

Таким чином, запис № 19 про звільнення
ОСОБА_2 визнано недійсним, а позивача
поновлено на посаді старшого
інспектора митного оформлення №1
відділу митного оформлення №2
Чернівецької обласної митниці з
28.12.2010 року.

04.01. 2012 року позивач звільнений з
роботи з Чернівецької обласної
митниці за угодою сторін , відповідно
до п.1 ст. 36 КЗпП України.

При цьому, позивачу не було виплачено
компенсацію за час вимушеного прогулу.

На думку позивача такі дії є
протиправними та порушують його
законні права та охоронювані інтереси,
що стало причиною звернення до суду,
окрім цього на думку позивача виплаті
підлягає також грошова компенсація за
невикористану щорічну відпустку, з
урахуванням індексу інфляції, моральна
та матеріальна шкода.

За результатом розгляду справи, суд
першої інстанції, керуючись
положеннями Закону України "Про
державну службу", Кодексу законів про
працю України, постанови Кабінету
Міністрів України від 9 лютого 1993 р. №97
"Про затвердження Положення про
порядок і умови проходження служби в
митних органах України" прийшов до
висновку про наявність підстав для
часткового задоволення позовних вимог.

Даючи правову оцінку спірним
правовідносинам, що виникли між
сторонами та висновкам суду першої
інстанції, колегія суддів враховує
наступне.

Відповідно до вимог ч. 1 та 2 ст. 235 КЗпП
України у разі звільнення без законної
підстави або незаконного переведення
на іншу роботу працівник повинен бути
поновлений на попередній роботі
органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення
на роботі орган, який розглядає
трудовий спір, одночасно приймає
рішення про виплату працівникові
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу або різниці в заробітку за час
виконання нижчеоплачуваної роботи, але
не більш як за один рік. Якщо заява про
поновлення на роботі розглядається
більше одного року, не з вини
працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, виносить рішення про
виплату середнього заробітку за весь
час вимушеного прогулу.

Як свідчить копія трудової книжки,
протягом строку вимушеного прогулу
позивач не перебував на обліку в
центрі зайнятості, допомога по
безробіттю йому не виплачувалась.

Відповідно до п. 2 Порядку обчислення
середньої заробітної плати,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N100,
у всіх інших випадках збереження
середньої заробітної плати
середньомісячна заробітна плата
обчислюється, виходячи з виплат за
останні 2 календарні місяці роботи, що
передують події, з якою пов'язана
відповідна виплата.

При цьому згідно з пунктом 5
вищенаведеного Порядку основою для
визначення загальної суми заробітку,
що підлягає виплаті за час вимушеного
прогулу, є середньоденна
(середньогодинна) заробітна плата
працівника, яка згідно з пунктом 8 цього
Порядку визначається діленням
заробітної плати за фактично
відпрацьовані протягом двох місяців
роботи (календарні) дні на число
відпрацьованих робочих днів (годин), а у
випадках, передбачених чинним
законодавством, - на число календарних
днів за цей період. Після визначення
середньоденної заробітної плати як
розрахункової величини для
нарахування виплат працівнику
здійснюється нарахування загальної
суми середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, яка обчислюється
шляхом множення середньоденної
заробітної плати на середньомісячне
число робочих днів у розрахунковому
періоді. Середньомісячне число робочих
днів розраховується діленням на 2
сумарного числа робочих днів за
останні календарні місяці згідно з
графіком роботи підприємства,
установи, організації, встановленим із
дотриманням вимог законодавства.

Відповідачем надано суду довідки щодо
обчислення середньої заробітної плати
для виплати за час вимушеного прогулу
№24-70-05-15/01/2448 від 27.03.2014 року. Згідно з
вказаною довідкою середньомісячна
заробітна плата у позивача становить
3128,68 грн.

Період вимушеного прогулу позивача з
27.12.2010 року по 28.12.2011 складає 1 рік, тобто
12 місяців.

Загальний розмір заробітної плати за
час вимушеного прогулу позивача
складає 37544,16 грн., а саме: 12 місяці * 3128,68
грн. (розмір середньомісячної
заробітної плати).

Отже, виходячи зі встановлених
обставин справи, враховуючи зазначені
положення закону, а також, беручи до
уваги положення Порядку обчислення
середньої заробітної плати,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 08 лютого 1995 року
№100, та довідку Чернівецької митниці
Міндоходів від 27 березня 2014 року
№24-70-05-15/01/2448 про середньомісячну
заробітну плату позивача, яка видана
відповідно до п.5 вищенаведеного
Порядку, суд приходить до висновку про
обґрунтованість позовних вимог в
частині стягнення з відповідача
заробітної плату за час вимушеного
прогулу за період з 27.12.2010 року по
28.12.2011 року, в сумі 37544,16 грн.

При цьому, колегія суду звертає увагу
на те, що відповідно до п.п. б п. 4
Порядку обчислення середньої
заробітної плати, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 08 лютого 1995 року №100 при обчисленні
середньої заробітної плати у всіх
випадках її збереження згідно з
чинним законодавством, не враховуються
одноразові виплати (компенсація за
невикористану відпустку,
матеріальна допомога, допомога
працівникам, які виходять на пенсію,
вихідна допомога тощо).

Відповідно до ч.1 ст. 24 Закону України
"Про відпустки" у разі звільнення
працівника йому виплачується
грошова компенсація за всі не
використані ним дні щорічної
відпустки, а також додаткової
відпустки працівникам, які мають дітей.

При цьому колегія суддів звертає увагу
на те, що чинним законодавством чітко
передбачено які саме компенсаційні
виплати виплачуються як під час
звільнення так і за час вимушеного
прогулу.

В даному випадку позивач просить
виплатити йому компенсацію за
невикористану відпустку, яку б він мав
отримати під час вимушеного прогулу.

Аналізуючи вище вказані норми
законодавства суд приходить до
висновку про те, що чинним
законодавством не передбачено виплати
компенсації за невикористану
відпустку, яка мала бути надана під час
вимушеного прогулу, оскільки
законодавством передбачено лише одну
компенсаційну виплату, що підлягає
виплаті за час вимушеного прогулу -
середньоденна (середньогодинна)
заробітна плата працівника.

Відповідно до ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Таким чином колегія суддів приходить
до висновку про відсутність підстав
для нарахування та виплати грошової
компенсації за дні щорічної та
додаткової відпустки.

Суд також критично ставиться до
тверджень позивача, викладених у
заяві про уточнення позовних вимог,
та не приймає до уваги посилання ним
на норми Закону України "Про
компенсацію громадянам втрати частини
доходів у зв'язку з порушенням
строків їх виплати", оскільки
відповідно до ст. 2 Закону України
"Про індексацію грошових доходів
населення" індексації підлягають
доходи громадян, які не мають
разового характеру (постійні доходи),
а виплати вимушеного прогулу мають
разовий характер, тому вказані суми
індексації не підлягають. Крім цього,
за правилами вказаної статті
компенсація виплачується в разі
затримки виплати лише нарахованих
доходів, чого в даному випадку немає.
Аналогічні правові позиції з цього
приводу викладено в ухвалі Вищого
адміністративного суду України від
19.06.2013 року по справі №К-23855/09.

Окрім цього, позивач серед позовних
вимог просить стягнути моральну шкоду
в розмірі 1723 грн., на суд вважає за
необхідне зазначити слідуюче.

Згідно статті 237 Кодексу законів про
працю України, відшкодування власником
моральної шкоди працівнику
проводиться у разі, якщо порушення
законних прав призвели до моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків і вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

Відповідно до статті 23 Цивільного
кодексу України особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; 2) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; 4) у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливості їх реалізації, ступеня вини
особи, яка завдала моральної шкоди,
якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення. При визначенні розміру
відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості.

Згідно статті 1167 Цивільного кодексу
України моральна шкода, завдана
фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини,
крім випадків, встановлених частиною
другою цієї статті. Моральна шкода
відшкодовується незалежно від вини
органу державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим, органу
місцевого самоврядування, фізичної або
юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо
шкоди завдано каліцтвом, іншим
ушкодженням здоров'я або смертю
фізичної особи внаслідок дії джерела
підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди
завдано фізичній особі внаслідок її
незаконного засудження, незаконного
притягнення до кримінальної
відповідальності, незаконного
застосування як запобіжного заходу
тримання під вартою або підписки про
невиїзд, незаконного затримання,
незаконного накладення
адміністративного стягнення у вигляді
арешту або виправних робіт; 3) в інших
випадках, встановлених законом.

Вина заподіювача шкоди підлягає
доказуванню, за винятком випадків
передбачених законодавством.

До загальних підстав цивільно-правової
відповідальності обов'язковому
з'ясуванню при вирішенні спору про
відшкодуванню моральної (немайнової)
шкоди підлягають: наявність такої
шкоди, протиправність діяння її
заподіювача, наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправними
діяннями заподіювача та вини
останнього в її заподіянні.

При цьому, слід зазначити, що судом
першої інстанції не досліджувався та
не був встановлений причинний зв'язок
між протиправними діями відповідача та
моральними стражданнями позивача.

Окрім цього, позивач не навів
обгрунтувань або доказів, якими
підтверджено наявність такої шкоди, не
надано доказів причинного зв'язку між
шкодою і протиправною поведінкою
посадових осіб.

Витяг з медичної картки не підтверджує
того, що захворювання у позивача
виникло саме через його душевні
страждання, із-за хвилювання в зв'язку
із звільненням, а відповідно
підтверджує завдання матеріальної
шкоди саме протиправними діями
відповідача.

Таким чином, з огляду на вище викладене
суд не може погодитись з висновками
суду першої інстанції щодо наявності
підстав для задоволення вимог позивача
щодо відшкодування моральної та
матеріальної шкоди.

На підставі викладеного, судова
колегія приходить до висновку, що суд
першої інстанції не дав належної
оцінки вказаним обставинам та зібраним
по справі доказам, не правильно
застосував норми матеріального права,
у зв'язку із чим, ухвалив рішення, яке
підлягає скасуванню.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України,
підставами для скасування постанови
або ухвали суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення є порушення
норм матеріального або процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи або питання, а так
само розгляд і вирішення справи
неповноважним судом; участь в
ухваленні постанови судді, якому було
заявлено відвід на підставі обставин,
які викликали сумнів у
неупередженості судді, і заяву про його
відвід визнано судом апеляційної
інстанції обґрунтованою; ухвалення чи
підписання постанови не тим суддею,
який розглянув справу.

З огляду на викладене, суд апеляційної
інстанції відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 198, п.
4 ч. 1 ст. 202 КАС України, за наслідками
розгляду апеляційної скарги на
постанову суду першої інстанції
вирішив скасувати її та прийняти нову
постанову про часткове задоволення
позовних вимог, з підстав порушення
судом першої інстанції норм
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207,
212, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Чернівецької
митниці Міндоходів задовольнити
частково .

Постанову Чернівецького окружного
адміністративного суду від 29 квітня 2014
року , - скасувати та винести нову, якою
позовні вимоги ОСОБА_2 задоволити
частково ..

Зобов'язати Чернівецьку митницю
Міндоходів нарахувати та виплатити
ОСОБА_2 заробітну плату за час
вимушеного прогулу за період з 27.12.2010
року по 28.12.2011 року в сумі 37544,16 грн.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Постанова суду набирає законної сили в
порядку та в строки, передбачені ст. ст.
212, 254 КАС України.

Головуючий
Драчук Т. О.

Судді
Залімський І. Г.

Полотнянко Ю.П.