Справа № 2а/449/563/13 2а-879/12
Суддя: Попко Я.С.
Дата ухвалення: 2014-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

23 вересня 2014 року Справа № 876/12698/14

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді
Попка Я.С.

суддів
Хобор Р.Б., Сеника Р.П.

за участю секретаря судового засідання
Саламахи О.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Львові апеляційні скарги
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 на
постанову Перемишлянського районного
суду Львівської області від 24 вересня
2013 року у справі за позовом ОСОБА_3 до
Ланівської сільської ради
Перемишлянського району Львівської
області, третя особа - ОСОБА_1 про
визнання нечинним підпункту 384 пункту 1
рішення від 17.12.1993 р. «Про передачу у
приватну власність земельних ділянок
громадянам»,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2011 року позивач - ОСОБА_3
звернулася до суду з позовом до
Ланівської сільської ради
Перемишлянського району Львівської
області, третя особа - ОСОБА_1, в якому
просить визнати нечинним підпункту 384
пункту 1 рішення XV сесії XXI скликання
Ланівської сільської ради
Перемишлянського району Львівської
області від 17.12.1993 р. «Про передачу у
приватну власність земельних ділянок
громадянам», згідно з яким ОСОБА_1
безкоштовно передано у приватну
власність земельні ділянки в с. Серники
- в частині передачі присадиби в
розмірі 0,26 га.

Постановою Перемишлянського районного
суду Львівської області від 24 вересня
2013 року позов задоволено. Визнано
нечинним підпункт 384 пункту 1 рішення XV
сесії XXI скликання Ланівської
сільської ради Перемишлянського
району Львівської області від 17.12.1993 р.
«Про передачу у приватну власність
земельних ділянок громадянам», згідно
з яким ОСОБА_1 безкоштовно передано у
приватну власність земельні ділянки в
с. Серники - в частині передачі
присадиби в розмірі 0,26 га.

Постанова суду першої інстанції
мотивована тим, що оспорюваним
підпунктом 384 пункту 1 рішення XV сесії XXI
скликання Ланівської сільської ради
Перемишлянського району Львівської
області від 17.12.1993 р. «Про передачу у
приватну власність земельних ділянок
громадянам» ОСОБА_1 межах населеного
пункту с. Серники передано безкоштовно
у приватну власність земельна ділянка
пл. 0,26 га для обслуговування житлового
та господарських будівель. ОСОБА_3 на
праві приватної власності належить
житловий будинок по АДРЕСА_1.
Відповідно до п.п.674 виписки з рішення XV
сесії XXI скликання Ланівської
сільської ради №23 від 17.12.1993 р. ОСОБА_3 у
межах населеного пункту с. Серники
передана безкоштовно у приватну
власність земельна ділянка для ведення
підсобного господарства пл. 0,40 га та
обслуговування житлового та
господарських будівель пл. 0,17 га.

Суд першої інстанції посилається на те,
що відповідно вимог Земельного кодексу
України у приватну власність не можуть
передаватись землі загального
користування населених пунктів,
зокрема: вулиці, проїзди, шляхи та ін.

Судом першої інстанції взято до уваги
те, що між земельними ділянками ОСОБА_1
та ОСОБА_3 був проїзд з вулиці до
господарства ОСОБА_3 шириною біля 2,5-3 м,
який існував до середини 80-х років, був
огороджений з обох сторін штахетами і
ним користувалось багато жителів села.
Згодом, ОСОБА_1 вказаний проїзд
відгородив і приєднав його до своєї
земельної ділянки.

Таким чином, на теперішній час позивач
не має заїзду до своєї земельної
ділянки і змушена проїжджати через
сусідську земельну ділянку.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, вважаючи її
незаконною, прийнятою з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, ОСОБА_1 та його представник -
ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 оскаржили її,
подавши апеляційні скарги, в яких
просять скасувати постанову
Перемишлянського районного суду
Львівської області від 24 вересня 2013
року та прийняти нову постанову, якою
відмовити у задоволенні позовних
вимог.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної
скарги апелянт - ОСОБА_1 зазначає, що
оскаржуваним рішенням передано йому у
приватну власність не конкретно
визначений об'єкт з географічними
координатами, чи схематичними
зображеннями, а площу. З вказаного
рішення не вбачається, де саме у с.
Серники надається площа в розмірі 0,26
га, як вона розташована стосовно
нерухомих об'єктів, сторін світу тощо,
не визначена її форма та межі, щоб
стверджувати чи накладається вона на
землі загального користування чи на
землі іншого власника, а тому воно не
може порушити жодних інтересів як
позивача так і інших осіб.

Крім того, апелянт вказує на те, що
судом першої інстанції не обгрунтовано
в чому саме є незаконність
оскаржуваного рішення на момент його
прийняття. Так, у будівельному паспорті
на забудову земельної ділянки
(забудовник ОСОБА_4.) від 1987 року
міститься Акт виносу в натурі меж
земельної ділянки і розбивки будівель
від 24.04.1987 року, що був складений в
присутності представника відповідача
ОСОБА_6 та містить схематичні
зображення земельної ділянки та
будівель, а також проект забудови
погоджений 22.05.1987 року з районним
архітектором та викопіювання з
генплану, відповідно до яких станом на
1987 рік не вбачається наявність дороги
загального користування на наданій
ОСОБА_4 земельній ділянці. Наведене
підтверджується і поясненнями всіх
свідків зі сторони позивача, які
зазначили, що із середини 80-х років
жодного проїзду між господарствами
ОСОБА_4 та позивача не було.

Таким чином, апелянт стверджує, що на
момент прийняття спірного рішення в 1993
році жодної дороги загального
користування у вказаному позивачем
місці не було, суд першої інстанції, при
прийнятті постанови, мав дослідити
законність рішення Ланівської
сільської Ради у момент його прийняття.

Апелянт вважає, що позивачем не вірно
обрано спосіб захисту порушеного
права, оскільки, у позивача виникли
перешкоди у користуванні своїм
будинковолодінням, однак такі
перешкоди виникли не через оскаржуване
рішення, а внаслідок дій дій сусідів, що
відноситься до цивільних
правовідносин і врегулювати такий спір
можливо шляхом подання позову про
усунення перешкод у користуванні
майном чи шляхом встановлення
земельного сервітуту.

Апелянт ОСОБА_2 у своїй апеляційній
скарзі звертає увагу на те, що судом
першої інстанції при прийнятті
оскаржуваної постанови не було
враховано норм Земельного кодексу УРСР
від 08.07.1970 року, що діяв станом на 1987 рік,
коли ОСОБА_8 рішенням було дано дозвіл
на будівництво індивідуального
житлового будинку в с. Серники на
відведеній у встановленому тодішнім
законодавством порядку і на підставі
якого ним було виготовлено будівельний
паспорт (чинний до тепер), тобто
оскаржуваною постановою було порушено
право ОСОБА_8 і як землекористувача,
передбачене вимогами статті 24
вказаного вище Земельного кодексу.

Вислухавши суддю-доповідача,
дослідивши обставини справи та доводи
апеляційних скарг, суд апеляційної
інстанції приходить до висновку про те,
що апеляційні скарги підлягають до
задоволення з таких підстав.

Із змісту ст. 19 Конституції України
вбачається, що правовий порядок в
Україні ґрунтується на засадах,
відповідно до яких ніхто не може бути
примушений робити те, що не передбачено
законодавством. Органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Статтею 6 ЗК України (1990 року), який
введено в дію з 15 березня 1991 року, було
встановлено право громадян України на
одержання безплатно у приватну
власність земельних ділянок, в тому
числі для ведення особистого
підсобного господарства і будівництва
та обслуговування жилого будинку і
господарських будівель (присадибна
ділянка).

Відповідно до ст.17 ЗК України (1990 року)
передача земельних ділянок у
колективну та приватну власність
провадиться Радами народних депутатів,
на території яких розташовані земельні
ділянки. Земельні ділянки передаються
у власність на підставі заяви
громадянина і матеріалів, що
підтверджують її розмір
(земельно-кадастрова документація,
дані бюро технічної інвентаризації,
правлінь товариств і кооперативів
тощо).

Статтею 56 ЗК України (1990 року) було
визначено, що для ведення особистого
підсобного господарства громадянам за
рішенням сільської, селищної, міської
Ради народних депутатів передаються
безплатно у власність земельні
ділянки, в межах населених пунктів, у
розмірах, вказаних у
земельно-облікових документах, або
надаються безплатно у власність у
розмірі не більше 0,6 гектара. За
бажанням громадян їм додатково можуть
надаватися земельні ділянки у
користування. Загальна площа цих
ділянок не повинна перевищувати 1
гектара.

Відповідно до ст.67 ЗК України (1990 року)
розмір ділянок для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибна ділянка) повинен бути не
більше: у сільських населених пунктах -
0,25 гектара, селищах міського типу - 0,15
гектара.

Приватизація земельних ділянок
громадянами України розпочалася з
прийняття Декрету Кабінету Міністрів
України «Про приватизацію земельних
ділянок» від 26 грудня 1992 року, яким
передбачено, що сільським, селищним,
міським радам народних депутатів
необхідно забезпечити передачу у
приватну власність земельних ділянок,
наданих їм для ведення особистого
підсобного господарства, будівництва
та обслуговування жилого будинку,
господарських будівель (присадибна
ділянка), садівництва, дачного і
гаражного будівництва у межах норм,
встановлених Земельним кодексом
України.

Згідно Декрету передача земельних
ділянок у приватну власність для
вищеперерахованих цілей проводиться
безоплатно один раз. Місцеві Ради
народних депутатів обов'язково роблять
відмітку про факти передачі у приватну
власність земельної ділянки у паспорті
або документі, який його заміняє. Право
приватної власності громадян на
земельні ділянки, що передані їм,
посвідчується відповідною радою
народних депутатів. Факт передачі
земельної ділянки і її розмір
заноситься у земельно-кадастрові
документи, а громадянам видається
державний акт на право приватної
власності на землю.

Судом встановлено, підтверджено
матеріалами справи, що відповідно до
п.п.384 п.1 рішення XV сесії XXI скликання
Ланівської сільської ради від 17.12.1993
року ОСОБА_1 в межах населеного пункту
с. Серники, передано безкоштовно у
приватну власність земельна ділянка
пл. 0,26 га для обслуговування житлового
та господарських будівель.

З акту від 30.12.2008 року, що знаходиться в
матеріалах справи видно, що комісією в
складі голови сільської ради та
землевпорядника, у присутності
землекористувачів ОСОБА_3, ОСОБА_10,
ОСОБА_11, ОСОБА_8, сусідів ОСОБА_12, ОСОБА_13
була розглянута скарга ОСОБА_3 щодо
заїзду на її присадибну ділянку, що в с.
Серники по вул. Зелена
Перемишлянського району.

Розглянувши земельно-облікові
документи, абриси земельних ділянок
встановлено, що в абрисі земельної
ділянки (присадиби) гр. ОСОБА_5, який був
складений у 1993 році до прийняття
оспорюваного рішення сільської ради
«Про передачу у приватну власність
земельних ділянок громадянам»,
спільного заїзду не вказано.
Облаштувати заїзд на присадибну
ділянку гр. ОСОБА_3 через подвір'я і
земельну ділянку ОСОБА_11 неможливо без
її згоди.

У будівельному паспорті на забудову
земельної ділянки (забудовник ОСОБА_4.)
міститься викопіювання з генплану
села, Акт виносу в натурі меж земельної
ділянки і розбивки будівель від 24.04.1987
року, що був складений в присутності
представника сільської ради ОСОБА_6,
схематичні зображення земельної
ділянки та будівель, а також проект
забудови, погоджений з районним
архітектором, відповідно до яких
станом на 1987 рік не вбачається
наявність дороги загального
користування на наданій ОСОБА_4
земельній ділянці.

Позивач, прохаючи скасувати
вищезазначене рішення органу
місцевого самоврядування в частині
передачі земельної ділянки у приватну
власність ОСОБА_1 посилався на те, що
цим рішенням було передану у власність
земельну ділянку загального
коритування - бічну дорогу, яка була
проїздом і через яку здійснювався
заїзд до її житлового будинку та
присадибну ділянку, однак, як
встановлено в судовому засіданні,
будь-яких прав позивача оскаржуваним
рішенням на момент його прийняття
порушено не було.

З врахуванням вищевикладеного, на
думку суду апеляційної інстанції, суд
першої інстанції ухвалив рішення з
помилковим застосуванням норм
матеріального права, у зв'язку з чим
його слід скасувати та постановити
нове рішення, яким відмовити позивачу у
задоволенні позовних вимог.

Згідно ст. 202 КАС України підставами для
скасування постанови або ухвали суду
першої інстанції та ухвалення нового
рішення є порушення норм матеріального
або процесуального права, що призвело
до неправильного вирішення справи або
питання.

Керуючись ч.3 ст.160, ст.ст. 195, 196, 198, ч. 4 ст.
202, ст.ст. 205, 207, 254 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в
інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Перемишлянського районного
суду Львівської області від 24 вересня
2013 року у справі №2а/449/563/13 скасувати та
прийняти нову постанову, якою в
задоволенні позвоних вимог ОСОБА_3 до
Ланівської сільської ради
Перемишлянського району Львівської
області, третя особа - ОСОБА_1 про
визнання нечинним підпункту 384 пункту 1
рішення від 17.12.1993 р. «Про передачу у
приватну власність земельних ділянок
громадянам» відмовити.

Постанова набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена до Вищого адміністративного
суду України протягом двадцяти днів з
дня складання у повному обсязі шляхом
подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий суддя
Я.С. Попко

Судді
Р.Б. Хобор

Р.П. Сеник

Повний текст постанови виготовлено та
підписано 23.09.2014 року.