Справа № 804/12147/13-а
Суддя: Дадим Ю.М.
Дата ухвалення: 2014-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

23 вересня 2014 рокусправа № 804/12147/13-а

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Дадим Ю.М.

суддів:
Богданенка І.Ю. Уханенка С.А.

за участю секретаря судового
засідання: Спірічева Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Кіровському
районі м. Дніпропетровська Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області на
постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 20
листопада 2013 року у справі за
адміністративним позовом Публічного
акціонерного товариства "Український
науково-дослідний інститут технології
машинобудування" до Державної
податкової інспекції у Кіровському
районі м. Дніпропетровська Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В :

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 20
листопада 2013 року адміністративний
позов Публічного акціонерного
товариства "Український
науково-дослідний інститут технології
машинобудування" до Державної
податкової інспекції у Кіровському
районі м. Дніпропетровська Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення -
задоволено повністю: визнано
протиправним та скасовано податкове
повідомлення - рішення ДПІ у
Кіровському районі м. Дніпропетровська
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області № від
05 вересня 2013 року.

Не погодившись з постановою суду,
Державна податкова інспекція у
Кіровському районі м. Дніпропетровська
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області подала
апеляційну скаргу, в якій просила
скасувати постанову суду першої
інстанції та прийняти нове рішення,
яким відмовити у задоволенні позовних
вимог позивача у повному обсязі.

Перевіривши законність та
обґрунтованість постанови суду в межах
оскарження та доводів апеляційної
скарги, дослідивши матеріали справи,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
Державною податковою інспекцією у
Кіровському районі м. Дніпропетровська
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області проведено
документальну позапланову невиїзну
перевірку Публічного акціонерного
товариства «Український
науково-дослідний інститут технології
машинобудування» з питань дотримання
вимог податкового законодавства при
здійсненні операцій по придбанню
товару та його подальшої реалізації за
межами митної території України за
період з 01.03.2013 року по 30.04.2013 року, за
результатами якої було складено акт
перевірки від 22.08.2013 року №
298/04-65-22-03/14311577.

В акті перевірки зроблені висновки про
порушення ПАТ «Український
науково-дослідний інститут технології
машинобудування»: п. 198.1, п. 198.3, п. 198.6 ст.
198 Податкового кодексу України №2756-VI
від 02.12.2010 р. (із змінами та
доповненнями) занижено податок на
додану вартість на загальну суму 83417,00
грн., у тому числі у березні 2013 року на
суму 63000,00 грн., у травні 2013р. на суму 9161,00
грн., у червні 2013р. на суму 11256,00 грн..

На підставі вказаного акту перевірки,
відповідачем винесено податкове
повідомлення-рішення від 05.09.2013 року
№ про сплату суми грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість у розмірі 104271,25 грн..

Правомірність та обґрунтованість
податкового повідомлення-рішення,
прийнятого на підставі акту перевірки,
є предметом спору, переданого на
вирішення суду.

Вирішуючи спір між сторонами та
задовольняючи позовні вимоги у повному
обсязі, суд першої інстанції виходив з
того, що відповідачем не доведено факт
наявності порушень позивачем
податкового законодавства, а тому
оскаржуване податкове
повідомлення-рішення є
необґрунтованим та таким, що
спростовується матеріалами справи, а
отже підлягає скасуванню.

Суд апеляційної інстанції
погоджується з такими висновками суду
першої інстанції з огляду на наступне.

У відповідності до вимог п. 44.1 ст. 44
Податкового кодексу України (далі - ПК
України) для цілей оподаткування
платники податків зобов'язані вести
облік доходів, витрат та інших
показників, пов'язаних з визначенням
об'єктів оподаткування та/або
податкових зобов'язань, на підставі
первинних документів, регістрів
бухгалтерського обліку, фінансової
звітності, інших документів, пов'язаних
з обчисленням і сплатою податків і
зборів, ведення яких передбачено
законодавством. Платникам податків
забороняється формування показників
податкової звітності, митних
декларацій на підставі даних, не
підтверджених документами, що
визначені абзацом першим цього пункту.

Статтею 1 Закону України від 16.07.99 р.
№996-XIV "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні" (далі -
Закон України №996-XIV) передбачено, що
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Таким чином, будь-які документи (у тому
числі договори, накладні, рахунки тощо)
мають силу первинних документів лише в
разі фактичного здійснення
господарської операції. Якщо ж
фактичного здійснення господарської
операції не було, відповідні документи
не можуть вважатися первинними
документами для цілей ведення
податкового обліку навіть за наявності
всіх формальних реквізитів таких
документів, що передбачені чинним
законодавством.

Враховуючи викладене, для
підтвердження даних податкового
обліку необхідно брати до уваги лише ті
первинні документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Відповідно до ст. 1 Закону України №996-XIV
господарською операцією є дія або
подія, яка викликає зміни в структурі
активів та зобов'язань, власному
капіталі підприємства.

Отже, визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

У відповідності до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК
України податковий кредит визначено як
суму, на яку платник податку на додану
вартість має право зменшити податкове
зобов'язання звітного (податкового)
періоду, визначена згідно з розділом V
цього Кодексу.

Згідно до п. 198.1 ст. 198 ПК України право
на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з: а) придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; б) придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності); в) отримання послуг,
наданих нерезидентом на митній
території України в разі отримання
послуг, місцем постачання яких є митна
територія України; г) в необоротних
активів на митну територію України за
договорами оперативного фінансового
лізингу.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 ПК України,
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Згідно з п. 198.2 ст. 198 ПК України, датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

У відповідності до п. 198.6 ст. 198 ПК
України, не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними (або
підтверджені податковими накладними,
оформленими з порушенням вимог статті
201 цього Кодексу) чи не підтверджені
митними деклараціями, іншими
документами, передбаченими пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу.

Таким чином, наведеними нормами
матеріального права, визначено
підстави для формування платником
податків податкового кредиту з податку
на додану вартість і до таких підстав
віднесено: наявність господарської
операції, сплата податку на додану
вартість у вартості товарів (робіт,
послуг), факт сплати податку на додану
вартість має підтверджуватися
відповідними податковими накладними,
використання придбаних товарів (робіт,
послуг) в оподатковуваних операціях у
межах господарської діяльності
платника податку.

Встановлені обставини справи свідчать
про те, що позивач у перевіряємому
періоді мав взаємовідносини з ПАТ
«Дніпроважмаш» та TOB НВФ
«Дніпротехсервіс».

Так, судом встановлено та матеріалами
справи підтверджено, що 10 вересня 2007
року між ПАТ «Український
науково-дослідний інститут технології
машинобудування» та TOB НВФ
«Дніпротехсервіс» укладено Договір
комісії № 4/9.

В рамках даного договору комісії
продукція, придбана у ПАТ
«Дніпроважмаш», на підставі Договору
поставки, була реалізована нерезиденту
України, що підтверджується звітом
комісіонера № 15 від 16.04.2013 року,
специфікаціями № 10 та № 15 до договору
комісії № 4/9 від 10.09.2007 року, актом
прийому-передачі продукції до договору
комісії № 4/9 від 10.09.2007 року,
рахунком № ДТС-000150 від 16.04.2013 року,
актом здачі-прийняття робіт № ДТС-000106,
податковою накладною № 56 від 16.04.2013
року, договором № 98-11/325 від 03.11.2011 р.,
додатковими угодами № 1 від 20 січня 2012
року та № 2 від 29 грудня 2012 року,
рахунком-фактури № ДТМ -875 від 16 квітня
2013 року, накладною № 62/614 від 16 квітня 2013
року, податковими накладними № 393 від 29
березня 2013 року та № 167 від 16 квітня 2013
року, вантажно-митною декларацією,
оборотно-сальдовими відомостями по
рахунку 36, 63.

Окрім того, ПАТ «Український
науково-дослідний інститут технології
машинобудування» (покупець), на
підставі договору №98-11/325 від 03
листопада 2011 року, укладеного з ПАТ
«Дніпроважмаш» (постачальник), було
придбано у постачальника продукцію на
загальну суму 445536,00 грн., в тому числі
ПДВ в розмірі 74256,00 грн.

На виконання умов Договору поставки, 29
березня 2013 року ПАТ «Український
науково-дослідний інститут технології
машинобудування» здійснив часткову
оплату продукції в розмірі 37800,00 грн., що
підтверджується банківською випискою
№271, накладною від 16.04.2013 року №62/614,
податковими накладними №393 від 29.03.2013
року та №167 від 16.04.2013 року,
рахунком-фактурою №ДТМ-875 від 16.04.2013
року, оборотно-сальдовою відомістю по
рахунку 63.

Сума ПДВ від придбання продукції в
розмірі 74256,00 грн. віднесена до
податкового кредиту в деклараціях з
податку на додану вартість за березень
2013 року в розмірі 63000,00 грн., та за
червень 2013 року в розмірі 11256,00 грн..

Виходячи з аналізу вищенаведених норм
законодавства та зі змісту наявних у
справі первинних документів, колегія
суддів робить висновок про те, що всі
первинні документи, надані позивачем
(як суду, так і перевіряючим в ході
перевірки, що податковим органом не
заперечується) відповідають вимогам,
встановленим Законом України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні", не викликають
сумнівів щодо їх достовірності та
підтверджують фактичне здійснення
господарської операції між сторонами
по придбанню товару.

Колегія суддів зазначає, що фактичні
обставини справи об'єктивно
засвідчують здійснення господарської
діяльності між позивачем і його
контрагентами та підтверджують
правомірність формування позивачем
податкового кредиту відповідно до
досліджених судом первинних
бухгалтерських документів.

У відповідності до ч. 2 ст. 71 КАС України,
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Отже, дослідивши вищевикладені
обставини справи, колегія суддів
приходить до висновку, що у діях
платника податків (позивача) немає
порушень тих норм законів, на які
посилається відповідач, і приходить до
висновку, що твердження податкового
органу про наявність таких порушень
ґрунтуються на припущеннях та належним
чином не доведені, доводи відповідача
не ґрунтуються на законі та
спростовуються наявними у матеріалах
справи доказами.

Згідно до п.п. 1,3 ч. 3 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; обґрунтовано, тобто з
урахуванням обставин, що мають
значення для прийняття рішення
(вчинення дії).

Отже, проаналізувавши вищевикладені
обставини справи та правовідносини, що
їм відповідають та оцінивши докази
надані сторонами по справі у їх
сукупності, колегія суддів
погоджується з висновками суду першої
інстанції та вважає, що податкове
повідомлення - рішення № від 05
вересня 2013 року прийняте ДПІ у
Кіровському районі м. Дніпропетровська
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області не
відповідає п.п. 1,3 ч. 3 ст. 2 КАС України,
оскільки винесене відповідачем на
підставі, у межах повноважень, але не у
спосіб, передбачений законодавством та
без урахування усіх обставин, що мають
значення для прийняття рішення, отже
тому є протиправним та підлягає
скасуванню, а позовні вимоги позивача є
цілком обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню у повному
обсязі.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
рішення суду першої інстанції
викладене достатньо повно,
обґрунтовано та мотивовано з
посиланням на конкретні пункти законів
України, які регулюють спірні
правовідносини, що свідчить про
відсутність підстав для його
скасування.

З огляду на встановлені судом першої
інстанції фактичні обставини справи та
обрану правову позицію, колегія суддів
приходить до висновку про відсутність
підстав для задоволення апеляційної
скарги.

Керуючись ст. 198, ст. 200, ст. 205, ст. 206, ст. 212
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Кіровському
районі м. Дніпропетровська Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області - залишити
без задоволення.

Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 20
листопада 2013 року - залишити без змін.

Ухвала Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
набирає законної сили з моменту її
постановлення та може бути оскаржена
до Вищого адміністративного суду
України протягом двадцяти днів.

Головуючий:
Ю.М. Дадим

Суддя:
І.Ю. Богданенко

Суддя:
С.А. Уханенко