Справа № 825/3933/13-а
Суддя: Розваляєва Т.С.
Дата ухвалення: 2014-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"23" вересня 2014 р. м. Київ
К/800/363/14

Вищий адміністративний суд України у
складі:

головуючого суддіРозваляєвої Т.
С.,суддівМаслія В. І., Черпіцької Л.
Т.,секретаря судового засідання
Левіної А. А.,

за участю: представника позивачів -
Магаляса Б. П.,

представника відповідача - Максак Т. Л.,

прокурора - Чубенка В. В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу
Чернігівської обласної ради на
постанову Чернігівського окружного
адміністративного суду від 12 листопада
2013 року та постанову Київського
апеляційного адміністративного суду
від 10 грудня 2013 року, касаційну скаргу
Заступника прокурора Чернігівської
області на постанову Київського
апеляційного адміністративного суду
від 10 грудня 2013 року у справі за позовом
Менського санаторія "Остреч", Санаторія
"Десна" до Чернігівської обласної ради
про визнання протиправним та нечинним
рішення,

встановив:

Санаторій «Десна», Менський санаторій
«Остреч» звернулися з позовом до
Чернігівської обласної ради про
визнання протиправним та нечинним
рішення Чернігівської обласної ради
від 18 вересня 2013 року "Про
включення майна до Переліку об'єктів
спільної власності територіальних
громад сіл, селищ, міст Чернігівської
області" в частині визнання за
територіальними громадами сіл, селищ,
міст Чернігівської області права
спільної власності на майно цілісного
майнового комплексу санаторію "Десна",
що розташований на території
Ладинської сільської ради
Чернігівського району Чернігівської
області, та санаторію «Остреч», який
розташований на території м. Мена
Чернігівської області.

Постановою Чернігівського окружного
адміністративного суду від 12 листопада
2013 року у задоволені позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 10 грудня 2013
року скасовано постанову суду першої
інстанції та прийнято нове рішення,
яким позов задоволено.

Не погоджуючись з судовими рішеннями,
Чернігівська обласна рада звернулася з
касаційною скаргою, в якій просила їх
скасувати та закрити провадження у
справі.

Заступник прокурора Чернігівської
області у касаційній скарзі просив
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції та залишити в силі рішення
суду першої інстанції.

В запереченнях позивачі просили
залишити скаргу без задоволення, а
рішення суду апеляційної інстанції -
без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення
прокурора, представників сторін,
перевіривши доводи касаційних скарг,
матеріали справи, колегія суддів
вважає, що скарги задоволенню не
підлягають.

Судами встановлено, що чотирнадцятою
сесією шостого скликання
Чернігівської обласної ради 18 вересня
2013 прийняте рішення "Про включення
майна до Переліку об'єктів спільної
власності територіальних громад сіл,
селищ, міст Чернігівської області",
відповідно до якого Чернігівська
обласна рада, розглянувши рекомендації
постійної комісії обласної ради з
питань управління та розпорядження
об'єктами комунальної власності від 11
вересня 2013 року (протокол № 32),
враховуючи ситуацію, що склалася
навколо санаторію «Десна»,
розташованого на території Ладинської
сільської ради Чернігівського району
Чернігівської області, та Менського
санаторію «Остреч», що розташований у
м. Мена Чернігівської області, зважаючи
на важливе соціально-економічне
значення об'єктів для забезпечення
спільних інтересів територіальних
громад сіл, селищ, міст Чернігівської
області, керуючись статтями 43, 60 Закону
України «Про місцеве, самоврядування в
Україні», обласна рада вирішила: 1.
Визнати за територіальними громадами
сіл, селищ, міст Чернігівської області
право спільної власності на майно:
цілісного майнового комплексу
санаторію «Десна», що розташований на
території Ладинської сільської ради
Чернігівського району Чернігівської
області; цілісного майнового комплексу
санаторію «Остреч», який розташований
на території м. Мена Чернігівської
області. 2. Включити до переліку
об'єктів спільної власності
територіальних громад сіл, селищ, міст
Чернігівської області рухоме та
нерухоме майно, зазначене в п. 1 цього
рішення.

Не погоджуючись з рішенням
відповідача, позивачі звернулися до
суду з позовом.

Суд першої інстанції, відмовляючи в
позову, зазначив, що матеріалами справи
не підтверджено факту належності
позивачам на праві власності майна
цілісних майнових комплексів
санаторію «Десна» та санаторію
«Остреч», відповідно, а тому при
винесенні оскаржуваного рішення
відповідач діяв на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України, і не
порушив прав та інтересів позивачів.

Суд апеляційної інстанції дійшов
протилежного висновку, тому позов
задовольнив.

Колегія суддів погоджується з
висновком апеляційного суду, виходячи
з наступних мотивів.

Підставами для визнання акта недійсним
є невідповідність його вимогам чинного
законодавства та/або визначеній
законом компетенції органу, який видав
цей акт. Обов'язковою умовою визнання
акта недійсним є також порушення у
зв'язку з прийняттям відповідного акта
прав та охоронюваних законом інтересів
позивача у справі.

Відповідно до статті 191 Цивільного
кодексу України підприємство є єдиним
майновим комплексом, що
використовується для здійснення
підприємницької діяльності.

До складу підприємства як єдиного
майнового комплексу входять усі види
майна, призначені для його діяльності,
включаючи земельні ділянки, будівлі,
споруди, устаткування, інвентар,
сировину, продукцію, права вимоги,
борги, а також право на торговельну
марку або інше позначення та інші
права, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Підприємство як єдиний майновий
комплекс є нерухомістю.

Права на земельну ділянку та інші
об'єкти нерухомого майна, які входять
до складу єдиного майнового комплексу
підприємства, підлягають державній
реєстрації в органах, що здійснюють
державну реєстрацію прав на нерухоме
майно.

Водночас, законодавством
використовується поняття «єдиний
майновий комплекс», «цілісний майновий
комплекс».

Так, цілісним майновим комплексом
згідно із статтею 4 Закону України «Про
оренду державного та комунального
майна» є господарський об'єкт з
завершеним циклом виробництва
продукції (робіт, послуг) з наданою йому
земельною ділянкою, на якій він
розміщений, автономними інженерними
комунікаціями, системою
енергопостачання.

Національним стандартом № 1 «Загальні
засади оцінки майна і майнових прав»,
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів України від 10 вересня 2003 року
№ 1440, передбачено, що цілісними
майновими комплексами є об'єкти,
сукупність активів яких дає змогу
провадити певну господарську
діяльність. Цілісними майновими
комплексами є підприємства, а також їх
структурні підрозділи (цехи,
виробництва, дільниці тощо), які можуть
бути виділені в установленому порядку
в самостійні об'єкти з подальшим
складанням відповідного балансу і
можуть бути зареєстровані як
самостійні суб'єкти господарської
діяльності.

Визначення цілісного майнового
комплексу також закріплено Положенням
про порядок віднесення майна до такого,
що включається до складу цілісного
майнового комплексу державного
підприємства, затвердженим наказом
Фонду державного майна України від 29
грудня 2010 року № 1954, зареєстрованим в
Міністерстві юстиції України 24 січня
2011 року за № 109/18847. Наведеним
положенням цілісний майновий комплекс
визначено як об'єкт, сукупність активів
якого забезпечує провадження окремої
діяльності, що визначає
загальнодержавне значення
підприємства, на постійній і
регулярній основі. Цілісними майновими
комплексами можуть бути структурні
підрозділи, які в установленому
порядку виділяються в самостійні
об'єкти.

Аналізуючи викладене, можна виділити
такі основні характеристики єдиного
майнового комплексу, зокрема:
сукупності взаємопов'язаного майна, що
використовується за відповідним
призначенням; використання єдиного
майнового комплексу для здійснення
підприємницької діяльності; поширення
на єдиний майновий комплекс режиму
нерухомої речі.

Слід враховувати, що єдиний майновий
комплекс в контексті статті 188
Цивільного кодексу України є складною
річчю (нерухомим майном), до складу
якої, зокрема входять інші нерухомі
речі, речові права на які підлягають
державній реєстрації. У зв'язку з цим,
при проведенні державної реєстрації
права власності на підприємство як
єдиний майновий комплекс подаються
документи, які підтверджують
виникнення, перехід та припинення
права власності щодо кожного об'єкта
нерухомого майна, що входить до складу
єдиного майнового комплексу, які
визначені Законом та Порядком.

З урахуванням наведеного суд
апеляційної інстанції правомірно
дійшов висновку, що до складу цілісного
майнового комплексу санаторію «Десна»,
що розташований на території
Ладинської сільської ради
Чернігівського району Чернігівської
області, увійшла земельна ділянка, якою
користується позивач на підставі
діючого Державного акту на право
постійного користування землею № I-ЧН
№ 002014 від 17 січня 2000 року,
зареєстрованого в книзі записів
державних актів на право постійного
користування землею за № 178, і
укладеного договору оренди землі від 31
січня 2006 року.

До складу цілісного майнового
комплексу санаторію «Остреч», що
розташований на території м.
Мена Чернігівської області, увійшла
земельна ділянка, на яку Менською
районною радою 20 серпня 1999 року видано
Державний акт серії І-ЧН № 001175 на право
постійного користування землею, у
розмірі 9,61 га, Менському
міжколгоспному санаторію „Остреч" на
території Менської міської ради в
м. Мена, урочище Остреч, в межах згідно
з планом землекористування. Землю
надано у постійне користування для
розміщення об'єктів
санаторно-курортного призначення
відповідно до рішення Менської
районної ради народних депутатів від 08
червня 1999 року. Менським районним
відділом земельних ресурсів надано
довідку № 62 від 31 січня 2005 року про
наявність земельних угідь за формою 6
зем. - Санаторій „Остреч", загальна
площа земель 9,61 га.

Окрім того, між Менською районною
державною адміністрацією, як
орендодавцем, та Менським санаторієм
„Остреч", як орендарем, 23 квітня 2007 року
укладено договір оренди землі,
відповідно до умов якого орендодавець
надає, а орендар приймає в строкове
платне користування земельну ділянку
оздоровчого призначення на підставі
розпорядження Менської районної
державної адміністрації № 73 від 07
лютого 2007 року, що знаходиться на
території Менської міської ради за
межами населеного пункту м. Мена. В
оренду передається земельна ділянка,
загальною площею 7,9983 га, у т.ч. під
будівлями - 0,6210 га, під ГРС - 0,0270 га, під
дворами - 3,8392 га, під очисними спорудами
- 3,5111 га. Відповідно до п. 8 договору його
укладено на 49 років.

Отже, з 1999 року та з 2000 року, відповідно,
у позивачів виникло право постійного
користування земельними ділянками, які
увійшли до переліку об'єктів спільної
власності територіальних громад сіл,
селищ, міст Чернігівської області,
зазначених в пункті 1 оскаржуваного
рішення відповідача.

Підстави припинення права
користування земельними ділянками
визначені статтею 141 Земельного
кодексу України.

Так право користування земельною
ділянкою припиняється в результаті: а)
добровільної відмови від права
користування земельною ділянкою; б)
вилучення земельної ділянки у
випадках, передбачених цим Кодексом; в)
припинення діяльності релігійних
організацій, державних чи комунальних
підприємств, установ та організацій; г)
використання земельної ділянки
способами, які суперечать екологічним
вимогам; ґ) використання земельної
ділянки не за цільовим призначенням; д)
систематична несплата земельного
податку або орендної плати; е) набуття
іншою особою права власності на жилий
будинок, будівлю або споруду, які
розташовані на земельній ділянці; є)
використання земельної ділянки у
спосіб, що суперечить вимогам охорони
культурної спадщини.

Висловлюючи правову позицію щодо
питання виникнення права власності або
права користування земельними
ділянками, Верховний Суд України у
постанові від 06 листопада 2012 року у
справі № 21-335а-12 зазначив, що вони
урегульовані Земельним кодексом
України.

Так, згідно із частинами першою, другою
статті 116 Земельного кодексу України
громадяни та юридичні особи набувають
права власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом або за результатами аукціону;
набуття права на землю громадянами та
юридичними особами здійснюється
шляхом передачі земельних ділянок у
власність або надання їх у
користування.

Відповідно до статті 120 Земельного
кодексу України до особи, яка придбала
житловий будинок, будівлю або споруду,
переходить право власності на земельну
ділянку, на якій вони розміщені, без
зміни її цільового призначення, у
розмірах, установлених договором. У
випадку, якщо договором про відчуження
житлового будинку, будівлі або споруди
розмір земельної ділянки не визначено,
до набувача переходить право власності
на ту частину земельної ділянки, яка
зайнята житловим будинком, будівлею
або спорудою, та на частину земельної
ділянки, яка необхідна для їх
обслуговування.

Статтею 377 Земельного кодексу України
встановлено, що до особи, яка придбала
житловий будинок, будівлю або споруду,
переходить право власності на земельну
ділянку, на якій вони розміщені, без
зміни її цільового призначення, у
розмірах, установлених договором. Якщо
договором про відчуження житлового
будинку, будівлі або споруди розмір
земельної ділянки не визначений, до
набувача споруди переходить право
власності на ту частину земельної
ділянки, яка зайнята житловим будинком,
будівлею або спорудою, та на частину
земельної ділянки, яка є необхідною для
їх обслуговування.

Отже, законодавством визначено, що з
виникненням права власності на будівлю
чи споруду до власника переходить
право власності на частину земельної
ділянки, на якій розташована належна
йому на праві власності будівля чи
споруда.

Частинами першою, другою статті 125 ЗК
встановлено, що право власності та
право постійного користування
земельною ділянкою виникає після
одержання її власником або
користувачем документа, що посвідчує
право власності та право постійного
користування земельною ділянкою, та
його державної реєстрації. Право на
оренду земельної ділянки виникає після
укладення договору оренди і його
державної реєстрації.

Статтею 126 цього ж Кодексу передбачено,
що право власності на земельну ділянку
і право постійного користування
земельною ділянкою посвідчується
державними актами. Форми державних
актів затверджуються Кабінетом
Міністрів України. Право оренди землі
оформляється договором, який
реєструється відповідно до закону.

Порівняльно-правовий аналіз наведених
норм права дає підстави вважати, що
законодавець розмежовує поняття
«надання» та «придбання» земельної
ділянки в користування або у власність.

Під наданням земельної ділянки в
користування або у власність
законодавець розуміє прийняття
органом відповідного рішення про
надання землі у власність або
користування, та подальше оформлення
документа, який згідно зі статтею 126 ЗК
посвідчує право на землю.

Придбання земельної ділянки у
власність - це виникнення права на
земельну ділянку, яка раніше
надавалася і на яку є
правовстановлюючі документи,
визначені статтею 126 ЗК, на підставі
цивільно-правової угоди.

Таким чином, до особи, яка придбала
житловий будинок, будівлю або споруду,
переходить право власності на земельну
ділянку, на якій вони розміщені, без
зміни її цільового призначення, у
розмірах, установлених договором. У
випадку, якщо договором про відчуження
житлового будинку, будівлі або споруди
розмір земельної ділянки не визначено,
до набувача переходить право власності
на ту частину земельної ділянки, яка
зайнята житловим будинком, будівлею
або спорудою, та на частину земельної
ділянки, яка необхідна для їх
обслуговування, при цьому документом,
який посвідчує право на землю є
відповідні документи, які видавалися
при її наданні.

За спірним же рішенням орган місцевого
самоврядування надав територіальній
громаді земельні ділянки, які
перебувають у позивачів на праві
постійного користування.

Відповідно до частини п'ятої статті 116
Земельного кодексу України Земельні
ділянки, які перебувають у власності чи
користуванні громадян або юридичних
осіб, передаються у власність чи
користування за рішенням органів
виконавчої влади чи органів місцевого
самоврядування лише після припинення
права власності чи користування ними в
порядку, визначеному законом.

Однак відповідач рішенням
Чернігівської обласної ради від 18
вересня 2013 року "Про включення майна до
Переліку об'єктів спільної власності
територіальних громад сіл, селищ, міст
Чернігівської області" у справі з
порушенням вимог частини п'ятої статті
116 Земельного кодексу України, тобто
без припинення у визначеному законом
порядку права користування земельними
ділянками, надав територіальній
громаді Чернігівської області майно
цілісного майнового комплексу
санаторію «Десна», що розташований на
території Ладинської сільської ради
Чернігівського району Чернігівської
області, та майно цілісного майнового
комплексу санаторію «Остреч», який
розташований на території м. Мена
Чернігівської області, чим порушив
права санаторіїв як користувачів
земельних ділянок.

Частиною 10 ст. 59 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні"
встановлено, що акти органів та
посадових осіб місцевого
самоврядування з мотивів їхньої
невідповідності Конституції або
законам України визнаються
незаконними в судовому порядку.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що суд апеляційної інстанції
дійшов до обґрунтованого висновку про
наявність підстав для задоволення
позовних вимог.

Відповідно до ст. 224 КАС України суд
касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанцій не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

ухвалив:

Касаційні скарги Чернігівської
обласної ради та Заступника прокурора
Чернігівської області залишити без
задоволення, а постанову Київського
апеляційного адміністративного суду
від 10 грудня 2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав, у
строк та у порядку, визначеними
статтями 237, 238, 239-1 КАС України.

Судді: