Справа № 2а-9/08
Суддя: Лиска Т.О.
Дата ухвалення: 2014-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"11" вересня 2014 р. м. Київ
К/9991/53857/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Суддів: Лиски Т.О. (доповідач),

Бутенка В.І.,

Олендера І.Я.,

розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу за
позовом ОСОБА_3 до Відділу Державної
виконавчої служби Саратського
районного управління юстиції Одеської
області про визнання дій
неправомірними та стягнення моральної
шкоди, касаційне провадження в якій
відкрито за касаційною скаргою ОСОБА_3
на постанову Саратського районного
суду Одеської області від 19 березня 2008
року та ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 24 липня 2012
року, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2004 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до Відділу Державної
виконавчої служби Саратського
районного управління юстиції Одеської
області про визнання дій
неправомірними та стягнення моральної
шкоди.

Постановою Саратського районного суду
Одеської області від 19 березня 2008 року,
залишеною без змін ухвалою Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 24 липня 2012 року, позов задоволено
частково. Визнано бездіяльність
посадових осіб Відділу Державної
виконавчої служби Саратського
районного управління юстиції Одеської
області, які виразилися в невиконанні з
01 серпня 2000 року по 2 серпня 2004 року
рішення Балаклавського районного суду
м. Севастополя про стягнення
аліментів з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 -
неправомірною. Стягнуто з відповідача
на користь позивачки моральну шкоду в
сумі 1700 грн. В задоволенні іншої
частини вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів
першої та апеляційної інстанцій у
справі, ОСОБА_3 звернулася з касаційною
скаргою, в якій просить рішення судів
першої та апеляційної інстанцій
скасувати та ухвалити нову постанову,
якою задовольнити її позовні вимоги у
повному обсязі, посилаючись на
порушення судами норм матеріального та
процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи
касаційної скарги, перевіривши
матеріали справи, колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
вважає, що касаційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Примусове виконання судових рішень в
адміністративних справах здійснюється
в порядку, встановленому Законом
України «Про виконавче провадження».

Відповідно до статті 1 Закону України
«Про виконавче провадження» виконавче
провадження як завершальна стадія
судового провадження та примусове
виконання рішень інших органів
(посадових осіб) - це сукупність дій
органів і посадових осіб, визначених у
цьому Законі, що спрямовані на
примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), які
провадяться на підставах, в межах
повноважень та у спосіб, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, прийнятими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню (далі - рішення).

Таким чином, закон надає право на
примусове виконання рішення суду
особі, на користь якої ухвалено
рішення, в межах виконавчого
провадження.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що відповідно до
виконавчого листа АЕ 133/97, виданого
Балаклавським районним судом м.
Севастополя про стягнення аліментів з
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 на утримання
доньки, ВДВС Саратського РУЮ Одеської
області було розпочато виконавче
провадження №439, оскільки на той час
відповідач мешкав та працював в
Саратському районі Одеської області.
Аліменти на користь позивачки
стягувались по липень 2000 року.

Оскільки ВДВС не мав інформації
відносно останнього відомого місця
роботи боржника, а також те, що згідно
до відповіді Мірнопільської сільради
Саратського району у боржника немає
майна, 8 серпня 2004 року, державний
виконавець зробила розрахунок
заборгованості по аліментам з 01 серпня
2000 року по 01 серпня 2004 року, який склав
1802,18 грн. виходячи з середньомісячної
заробітної плати по Саратському району
Одеської області, яка була 114 грн. та
закрила виконавче провадження, що
підтверджується постановою від 12
серпня 2004 року (а.с.59).

За правилами статті 181 КАС України,
учасники виконавчого провадження
мають право звернутися до
адміністративного суду із позовною
заявою, якщо вважають що рішенням, дією
або бездіяльністю державного
виконавця чи іншої посадової особи
державної виконавчої служби порушено
їхні права, свободи чи інтереси.

Відповідно до частини 1 пункту 1 статті 5
Закону України «Про виконавче
провадження» (в редакції, яка діяла на
час виникнення спірних правовідносин)
державний виконавець зобов'язаний
вживати заходів примусового виконання
рішень, встановлених цим Законом,
неупереджено, своєчасно, повно вчиняти
виконавчі дії.

Відповідно до ч. 2 ст.19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Враховуючи вказане, колегія суддів
погоджується з висновком судів
попередніх інстанцій, що
неправомірними діями державного
виконавця позивачка була позбавлена
можливості отримувати аліменти, в
зв'язку з чим їй була завдана моральна
шкода.

Крім того, правильним є висновок судів
попередніх інстанцій, що
заборгованість повинна бути стягнута з
платника аліментів, а не з відповідача
по справі.

Відповідно до частини 1 статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга
задоволенню не підлягає, оскільки
судові рішення постановлені з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, правова оцінка
обставинам у справі дана вірно, а
доводи касаційної скарги є
необґрунтованими.

Керуючись статтями 222, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів,

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без
задоволення, а постанову Саратського
районного суду Одеської області від 19
березня 2008 року та ухвалу Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 24 липня 2012 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: