Справа № 826/9107/14
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2014-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

826/9107/14

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

25 вересня 2014 року № 826/9107/14

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі судді Качура І.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Брокбудкепітал» до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі ГУ Міндоходів у м. Києві про визнання протиправними дій, зобов’язання вчинити дії.

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Брокбудкепітал» (далі по тексту також – позивач) з позовом до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі ГУ Міндоходів у м. Києві (надалі також – відповідач), в якому з урахуванням заяви про зміну позовних вимог просило:

- визнати протиправними дії ДПІ у Шевченківському районі ГУ Міндоходів м. Києва щодо складання акту про неможливість проведенні зустрічної звірки від 16.06.2014р. № 1440/26-59-22-03/37450960;

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що відповідачем допущено порушення положень Податкового кодексу України (надалі – ПК України), Порядку проведення органами державної податкової служби зустрічних звірок, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1232 від 27.12.2010 р. (надалі – Порядок №1232), Методичних рекомендацій щодо організації та проведення органами державної податкової служби зустрічних звірок, затверджених наказом Державної податкової адміністрації України №236 від 22.04.2011 р. (надалі – Методичні рекомендації №236) під час прийняття акту про неможливість проведення зустрічної звірки, а саме протиправно зафіксовані висновки про відсутність реальних господарських операцій під час проведення зустрічної звірки.

Відповідач проти задоволення позову заперечував, вважав його необґрунтованим та безпідставним, позаяк складений акт, оформлений за результатами вчинення дій щодо проведення зустрічних звірок не породжують щодо позивача жодних правових наслідків, і не є обов’язковим для платника податків, з огляду про що у задоволенні позову просив відмовити.

18.09.2014р. в судовому засіданні за згодою сторін ухвалено про продовження вирішення справи у письмовому провадженні відповідно до ч. 4 ст. 122 КАС України.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позов задоволенню підлягає з огляду про наступне.

Зі змісту акту №1440/26-59-22-03/37450960 вбачається, що відповідач дійшов до висновку про відсутність реального здійснення позивачем господарських операцій за період вересень 2013, лютий 2014р. Також відповідачем встановлено відсутність об’єктів оподаткування з податку на додану вартість по операціях з продажу товарів за період вересень 2013, лютий 2014р. За таких обставин відповідач дійшов до висновку про порушення позивачем вимог ст. 22, ст. 138, п.п. 184.5 ст. 184, п.п. 185.1 ст. 185, п. 198.6 ст. 198, п.п. 201.6, п.201.7, п.201.8 ст. 201 Податкового кодексу України, що призвело до завищення податкових зобов’язань та завищення податкового кредиту за період вересень 2013р., лютий 2014р.

Позивач категорично не погоджується з відповідністю дій відповідача при здійсненні заходів скерованих на проведення зустрічних звірок імперативним приписам податкового законодавства, оскільки відповідачем порушено процедуру проведення зустрічних звірок; а висновки, викладені в актах на переконання позивача є такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, що у свою чергу призводить до порушення прав та законних інтересів позивача як суб’єкта господарювання. З огляду на вищевикладене позивач оскаржив дії щодо складання акту №1440/26-59-22-03/37450960 до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Вирішуючи спір по суті, суд виходив із наступного.

Підставою для складання акту про неможливість проведення зустрічної звірки позивача зазначено незнаходження ТОВ «Брокбудкепітал» за юридичною адресою, що відображено в акті від 16.06.2014 року №1440/26-59-22-03/37450960. Інших підстав про неможливість проведення зустрічної звірки, в акті від 16.06.2014р. відповідачем не зазначено.

Суд критично ставиться до таких висновків відповідача, з огляду про наступне.

Відповідно до ч.1 ст.16 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних та фізичних осіб-підприємців» Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення органів державної влади, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Згідно ч.1 ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Таким чином, суд приходить до висновку, що твердження відповідача про неможливість провести зустрічну звірку позивача з посиланням на відсутність позивача за місцезнаходженням, є безпідставним.

Аналізуючи правомірність дій вчинених на проведення зустрічної звірки позивача суд виходив із наступного.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України, який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов’язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов’язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Згідно п.п.21.1.1., 21.1.2., 21.1.4. п.21.1. ст.21 Податкового кодексу України, посадові особи контролюючих органів зобов’язані, крім іншого: дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами; забезпечувати сумління виконання покладених н контролюючі органи функцій; не допускати порушень прав та охоронюваний законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій.

Відповідно до п.п.20.1.4. п.20.1. ст.20 Податкового кодексу України, контролюючі органи мають право, зокрема, проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Згідно п.73.5. ст.73 Податкового кодексу України, з метою отримання податкової інформації контролюючі органи мають право проводити зустрічні звірки даних суб’єктів господарювання щодо платника податків.

Зустрічною звіркою вважається співставлення даних первинних бухгалтерських та інших документів суб’єкта господарювання, що здійснюється контролюючими органами з метою документального підтвердження господарських відносин з платником податків та зборів, а також підтвердження відносин, виду, обсягу і якості операцій та розрахунків, що здійснювалися між ними, для з’ясування їх реальності та повноти відображення в обліку платника податків.

Зустрічні звірки не є перевірками і проводяться в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

За результатами зустрічних звірок складається довідка, яка надається суб'єкту господарювання у десятиденний термін.

Механізм проведення органами державної податкової служби зустрічних звірок визначений Порядком проведення органами державної податкової служби зустрічних звірок, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2010 р. № 1232 (далі - Порядок).

Пунктом 2 вказаного Порядку передбачено, що зустрічні звірки проводяться у суб'єктів господарювання щодо здійснення операцій з якими під час перевірки платника податків та зборів виникають сумніви стосовно факту здійснення таких операцій або якщо існують розбіжності задекларованих у деклараціях з податку на додану вартість показників податкового кредиту та податкових зобов'язань.

Відповідно до пункту 3 Порядку проведення органами державної податкової служби зустрічних звірок, з метою проведення зустрічної звірки орган державної податкової служби (ініціатор) надсилає органу державної податкової служби (виконавцю), на обліку в якому перебуває суб'єкт господарювання, запит про проведення зустрічної звірки для підтвердження отриманих від платника податків та зборів даних.

Зустрічна звірка може бути проведена органом державної податкової служби ініціатором) самостійно у разі, коли суб'єкт господарювання перебуває на обліку в тому ж органі податкової служби, в якому перебуває платник податків, або в межах одного населеного пункту.

В силу положень пункту 4 Порядку проведення органами державної податкової служби звірок, орган державної податкової служби (виконавець), який проводить зустрічну звірку, складає довідку за наявності інформації, для отримання якої надіслано запит органом державної податкової служби (ініціатором), та її документального підтвердження. У разі відсутності запитуваної органом державної податкової служби (ініціатором) інформації орган державної податкової служби (виконавець) надсилає завірений печаткою запит про подання інформації та її документального підтвердження суб'єкту господарювання за його адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) рекомендованим листом з повідомленням про вручення чи особисто вручає суб'єкту господарювання або його законному чи уповноваженому представникові під розписку.

Водночас, у випадку проведення зустрічної звірки органом державної податкової служби (ініціатором), відповідно до положень пункту 3.3 Методичних рекомендацій щодо організації та проведення органами державної податкової служби зустрічних звірок, затверджених наказом Державної податкової адміністрації України від 22.04.2011 року № 236, обов’язок здійснення відповідних заходів (направлення запитів, повторних запитів, здійснення моніторингу відповідей, що надходять, тощо) з метою забезпечення своєчасного та у повному обсязі проведення зустрічних звірок, у тому числі і по ланцюгу проходження ТМЦ (робіт, пінних паперів, нематеріальних активів тощо) покладається на орган ДПС - ініціатора. При ньому, обов'язок направлення запиту на адресу суб'єкта господарювання та забезпечення проведення зустрічної звірки покладається на орган ДПС - виконавця, в якому такий суб'єкт господарювання перебуває на обліку (крім випадків, визначених у абзаці шостому п. 3.1 Методичних рекомендацій).

Таким чином, Порядком проведення органами державної податкової служби зустрічних звірок, передбачено надіслання податковим органом запиту про подання інформації та її документального підтвердження суб'єкту господарювання за його адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) у разі відсутності запитуваної органом державної податкової служби (ініціатором) інформації.

Крім того, суд звертає увагу на те, що складання податковим органом довідки про проведення зустрічної звірки (у разі отримання від платника податків інформації, визначеної у запиті, та її документального підтвердження) або акта про неможливість проведення зустрічної звірки (у разі неподання платником податків інформації, визначеної у запиті, та її документального підтвердження, у тому числі внаслідок відсутності суб'єкта господарювання та/або його посадових осіб за місцезнаходженням (податковою адресою) здійснюється виключно у разі дотримання податковим органом законодавчо визначеної процедури інформування такого платника податків про необхідність подання інформації та її документального підтвердження шляхом надіслання рекомендованим поштовим відправленням, яке відповідає вимогам законодавства, або вручення під розписку відповідного запиту.

Суд звертає увагу на те, що відповідачем не надано суду доказів направлення рекомендованими листами з повідомленням про вручення відповідних запитів позивачу про надання інформації та її документального підтвердження, як того вимагають норми чинного податкового законодавства. Також не надані докази, що такі запити вручалися позивачу шляхом їх вручення під розписку його уповноваженому представнику.

В межах розгляду справи встановлено, що доводи відповідача про нереальність господарських операцій позивача, встановлення факту недійсності його правочинів з контрагентами – ТОВ «Екодит», ТОВ «Креалтрейд», ТОВ «Брокімпорт» не носять правового підґрунтя, з огляду про наступне.

Як вбачається зі змісту акту про неможливість проведенні зустрічної звірки від 16.06.2014р.№1440/26-59-22-03/37450960 висновки відповідача про порушення позивачем ст. 22, ст. 138, п.п. 184.5 ст. 184, п.п. 185.1 ст. 185, п. 198.6 ст. 198, п.п. 201.6, п.201.7, п.201.8 ст. 201 Податкового кодексу України ґрунтуються на інформації, викладеної в акті Основ'янської ОДПІ м. Харкова ГУ Міндоходів в Харківській області № 366/10/20-38-22-01-04 від 29.04.2014 року про відсутність ТОВ «Брокімпорт» за податковою адресою, внаслідок чого зроблено висновок про неможливість підтвердження реальності здійснення товариством господарських відносин з ТОВ «Екодит», їх реальності та повноти відображення в обліку за період січень, лютий 2014 року. Також відповідачем встановлено факт здійснення позивачем діяльності, спрямованої на здійснення операцій, пов’язаної з надання податкової вигоди третім особам.

Проте відповідачем не враховано, що при встановленні факту здійснення господарської операції дослідженню підлягають усі первинні документи, які належать складати залежно від певного виду господарської операції - договори, акти виконаних робіт, документи про перевезення, зберігання товарів тощо. Перевірці підлягають фізичні, технічні та технологічні можливості певної особи до вчинення тих чи інших дій, що становлять зміст господарської операції, зокрема: наявність кваліфікованого персоналу, основних фондів, у тому числі засобів для перевезення, приміщень для зберігання товарів тощо, можливість здійснення операцій з відповідною кількістю певного товару у відповідності строки з урахуванням терміну його придатності, доступності на ринку тощо; наявність відповідних ліцензій та інших дозвільних документів, що необхідні для ведення певного виду господарської діяльності.

В той час як відповідачем не досліджувалась первинна документація позивача, а відтак доводи відповідача щодо нереальності операцій є необґрунтованими та не носять правового підґрунтя.

Також суд критично ставиться до доводів відповідача про те, що правочини позивача укладені з його контрагентами порушують публічний порядок, суперечать інтересам держави та суспільства, вчинені з метою ухилення від сплати податків, з огляду про наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 234 Цивільного кодексу України фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Згідно ч. 1 статті 204 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаним судом недійсним (презумпція правомірності).

Таким чином, головною підставою вважати правочин нікчемним являється її недійсність, встановлена законом.

Крім того, згідно постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року, вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду у разі наявності відповідної суперечки. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. В цьому випадку в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову н цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги у разі нікчемності правочину і наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається ні нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не має права посилатися па відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину і повинен дати оцінку таким аргументам позивача. Відповідно до статей 215 і 216 ЦК Україні вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним і про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемною правочину можуть бути заявлені як однією із сторін правочину, так і іншою зацікавленою особою, права і законні інтереси якої порушені здійсненням правочину.

Таким чином, навіть за наявності ознак нікчемності правочину податкові органи мають право лише звертатися до судів з позовами про стягнення в доход держави коштів, отриманих по правочинах, здійснених з метою, що свідомо суперечить інтересам держави і суспільства посилаючись на їх нікчемність.

Фактичні обставини справи свідчать про те, що відповідачем не прийнято до увагу принцип презумпції правомірності правочину, визначеного на законодавчому рівні ст. 204 ЦК України.

Крім того, в силу положень ч.3 ст.228 Цивільного кодексу України питання недійсності правочину у разі недодержання вимоги щодо його відповідності інтересам держави і суспільства, його моральним засадам вирішується виключно судом.

Відповідного рішення суду про визнання недійсними правочинів, укладених між позивачем та його контрагентами, матеріали справи не містять.

У свою чергу органи державної податкової служби не наділені повноваженнями визнавати нікчемними правочини, укладені між суб’єктами господарювання та роботи відповідні висновки в актах перевірок.

Водночас, в ході судового розгляду справи підтверджено, що в період укладення та виконання договорів між ТОВ «Екодит» та позивачем, ТОВ «Екодит» було включено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

При цьому, законодавством України на платника податків не покладено обов'язку здійснення контролю за дотриманням контрагентами вимог законодавства щодо здійснення господарської діяльності.

Разом з тим, відповідальність за порушення норм податкового законодавства є самостійним видом юридичної відповідальності і застосування незалежно від відповідальності за порушення правил здійснення господарської діяльності.

Поряд з цим, суд звертає увагу на те, що якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо сплати податку до бюджет, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи.

Доводи відповідача про порушення позивачем ст. 138, п.п. 184.5 ст. 184, п.п. 185.1 ст. 185, п. 198.6 ст. 198, п.п. 201.6, п.201.7, п.201.8 ст. 201 Податкового кодексу України спростовані, з огляду про наступне.

Відповідно до пп. «а», «б» п. 185.1 ст. 185 ПКУ об'єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку поставки товарів та послуг, місце поставки яких знаходиться на митній території України.

Датою виникнення податкових, зобов'язань з поставки товарів (робіт, послуг) вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: - дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку (пп. «а» п. 187.1. ст. 187 ПКУ).

Пунктом 201.1 ст. 201 ПКУ встановлено, що платник податку зобов'язаний надати покупцю податкову накладну, що має містити необхідні реквізити. При цьому, податкова накладна складається у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Один примірник видається покупцю, а другий залишається у продавця. У разі складання податкової накладної у паперовому вигляді покупцю видається оригінал, а копія залишається у продавця (п. 201.4 ст. 201 ПКУ).

Право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку (п. 201.8 ст. 201 ПКУ).

Проте, жодних доказів визнання недійсними в судовому порядку установчих чи первинних документів контрагента відповідачем наведено не було.

Відповідно до пп. «а» п. 198.1 ст. 198 ПКУ право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій: - або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг); - або отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (пп. 198.2. ст. 198 ПКУ).

Пп. 198.3. ст. 198 ПКУ визначає, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: - придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; - придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого Звітного податкового періоду.

В межах розгляду справи встановлено, що на виконання зазначених вище вимог податкового законодавства позивачем були включені сплачені в ціні отриманих послуг суми ПДВ до складу податкового кредиту у період отримання послуг від контрагента, що підтверджується податковими накладними.

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку про те, що висновки відповідача про порушення позивачем п. 198.3, п. 198.6 ст.198 Податкового кодексу України спростовуються нормами податкового законодавства.

Таким чином, зазначені в акті обставини не є підставою для позбавлення позивача права на податковий кредит з податку на додану вартість у випадку, коли останній виконав усі передбачені законом умови стосовно отримання такого права та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту, оскільки Податковий кодекс України не ставить право платника податку на додану вартість на податковий кредит в залежність від дій або бездіяльності його контрагента чи відсутності його за місцезнаходженням, так само як і відсутності у контрагента основних фондів, кваліфікованого персоналу тощо. В разі порушення контрагентом податкової дисципліни відповідальність та негативні наслідки мають настати саме для цієї особи.

Чинне законодавство не зобов'язує платника податків перевіряти безпосередніх контрагентів на предмет виконання ними вимог податкового законодавства та їх безпосередню наявність за місцезнаходженням перед тим, як відносити відповідні суми податку на додану вартість до податкового кредиту.

Разом з тим, відповідно до ч.2 ст.61 Конституції України межі юридичної відповідальності мають індивідуальний характер, поширюються на діяння, що визнаються законом протиправними та були вчинені саме цим платником. Притягнення суб'єкта права до юридичної відповідальності за діяння, що було вчинено іншою особою, згідно з законом є неможливим.

Крім того, акт про неможливість проведення зустрічної звірки, в якому податковий орган робить висновок про порушення цивільного законодавства, відсутність факту реального здійснення діяльності спрямованої на проведення операцій, пов'язаних з наданням податкової вигоди третім особам, не відповідають визначеному змісту акта про неможливість проведення зустрічної звірки та на переконання суду не носять правового підґрунтя.

Водночас, визначені чинним законодавством заходи, які здійснюються податковим органом з метою проведення зустрічних звірок суб'єктів господарювання, мають на меті лише отримання від таких осіб податкової інформації.

Виходячи із вищевикладених правових нормам та аналізуючи дані акту, суд прийшов до висновку, що складений відповідачем акт є необґрунтованим.

На час звернення до суду із адміністративним позовом, чинними є Методичні рекомендації щодо організації та проведення камеральних перевірок податкової звітності платників податків, крім перевірок податкової декларації про майновий стан і доходи та податкової декларації платника єдиного податку - фізичної особи – підприємця, затверджені наказом Міністерства доходів і зборів України №165 від 14.06.2013 р. (надалі – Методичні рекомендації №165).

Вказані Методичні рекомендації №165 були запроваджені в органах Міністерства доходів і зборів України з метою поліпшення адміністрування податків, повноти декларування податкових зобов'язань в умовах впровадження спеціального програмного забезпечення для удосконалення діючих процедур проведення камеральних перевірок, що покращить якість матеріалів перевірок та сприятиме зменшенню термінів їх проведення.

В п.1.3 Методичних рекомендацій №165 визначено, що під час реалізації Методичних рекомендацій використовуються такі програмні продукти: підсистеми інформаційної системи «Податковий блок» - «Реєстрація ПП», «Обробка податкової звітності та платежів», «Податковий аудит», «Аналітична система», «Облік платежів»; єдиний реєстр податкових накладних; АРМ «Митниця»; підсистема «Реєстрація та облік РРО та книг обліку розрахункових операцій АІС «Реєстри платників податків».

Єдина система «Податковий блок» та її підсистеми є програмними продуктами, створеними для використання органами Державної податкової служби для обробки зібраної інформації в автоматичному режимі.

Крім того, суд звертає увага на те, що процес зіставлення даних податкової звітності з ПДВ у розрізі контрагентів є формальним рівнем податкового контролю, на стадії якого податковий орган фактично порівнює задекларовані контрагентами кореспондуючі суми податкових зобов'язань та податкового кредиту з метою оперативного виявлення платників, що підлягають документальної перевірці.

Зазначений етап контрольно-перевірочної роботи не передбачає здійснення податковим органом оцінки дотримання платником вимог податкового законодавства та аналізу змісту та характеру правовідносин, що стали підставою для формування даних податкового обліку платника. Адже питання правильності відображення платником в обліку проведених господарських операцій досліджується податковим органом при проведенні податкової перевірки платника з дослідженням фінансово-господарських документів, пов'язаних нарахуванням і сплатою податку.

Системний аналіз норм чинного податкового законодавства свідчить, що єдиною підставою для внесення змін до АІС «Податковий блок», якими коригуються задекларовані показники, є наявність грошових зобов'язань, які визначені податковим повідомленням-рішенням на підставі висновків акту перевірки про порушення платником податків податкового законодавства.

Вищевикладене свідчить про те, що у відповідача не було правових підстав для коригування Товариства з обмеженою відповідальністю «Брокбудкепітал» показників податкового кредиту та податкових зобов'язань.

З урахуванням того, що висновки, викладені у акті № 1440/26-59-22-03/37450960 від 16.06.2014р. не може бути підставою для внесення змін до податкової звітності з податку на додану вартість та враховуючи помилковість висновків вказаного акту, суд приходить до висновку, що дії відповідача щодо внесення інформації, відображеної в акті до автоматизованої системи є протиправними.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем як суб’єктом владних повноважень не доведено правомірність оспорюваних дій.

Враховуючи викладене, керуючись статями 9, 69, 70, 71, 128, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити.

Визнати протиправними дії ДПІ у Шевченківському районі ГУ Міндоходів м. Києва щодо складання акту про неможливість проведенні зустрічної звірки від 16.06.2014р. № 1440/26-59-22-03/37450960.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.А. Качур