Справа № 826/8955/14
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2014-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

18 вересня 2014 року 16:50
№ 826/8955/14

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі колегії суддів:
головуючого судді Іщука І.О., суддів:
Добрівської Н.А., Дегтярьової О.В., при
секретарі судового засідання Сізих
Х.С., розглянув у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1до 1. Державної
реєстраційної служби України, 2.
Головного управління юстиції у м.
Києвіпроскасування наказу, поновлення
на службі та стягнення середньої
заробітної плати,за участю
представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2

від відповідача 1: Гришина Н.В.

від відповідача 2: Чайка М.О.

На підставі частини третьої статті 160
Кодексу адміністративного судочинства
України в судовому засіданні 18 вересня
2014 року проголошено вступну та
резолютивну частини постанови.
Виготовлення постанови у повному
обсязі відкладено, про що повідомлено
осіб, які брали участь у розгляді
справи, з урахуванням вимог частини
другої статті 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України. Під час проголошення вступної
та резолютивної частин постанови
сторонам роз'яснено зміст судового
рішення, порядок і строк його
оскарження, а також порядок отримання
повного тексту постанови, визначеного
статтею 167 Кодексу адміністративного
судочинства України.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного
адміністративного суду м. Києва з
позовом до Державної реєстраційної
служби України, в якому просить (з
урахуванням уточнених позовних вимог):

1. Визнати протиправним з дня його
прийняття та скасувати наказ Державної
реєстраційної служби України від 22.05.2014
р. № 403/к «Про звільнення ОСОБА_1».

2. Визнати протиправним з дня його
прийняття та скасувати наказ Головного
управління юстиції у м. Києві від 22.05.2014
р. № 943/03.

3. Поновити ОСОБА_1 з 23.05.2014 р. на
державній службі на посаді заступника
начальника служби - начальника
управління державної реєстрації
речових прав на нерухоме майно
реєстраційної служби Головного
управління юстиції у м. Києві.
Допустити поновлення на посаді до
негайного виконання.

4. Зобов'язати Головне управління
юстиції у м. Києві нарахувати та
сплатити ОСОБА_1 середній заробіток за
час вимушеного прогулу, починаючи з
23.05.2014 р. В межах стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу, в
межах суми стягнення за один місяць -
судове рішення допустити до негайного
виконання.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
Державною реєстраційною службою
України було прийнято протиправний
наказ від 22.05.2014 р. № 403/к, яким ОСОБА_1
звільнено з посади заступника
начальника служби - начальника
управління державної реєстрації
речових прав на нерухоме майно
реєстраційної служби Головного
управління юстиції у м. Києві з 23.05.2014 р.
за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП
України.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав та
просив суд задовольнити їх в повному
обсязі. В обґрунтування заявлених
позовних вимог зазначив, що жодним
актом законодавства не передбачено
повноважень відповідачів одночасно із
прийняттям на посаду вимагати від
особи подання заяви без дати про
звільнення з посади, не передбачено й
такого способу проходження державної
служби або звільнення. Працівник не
може бути звільнений за угодою сторін,
якщо одна із сторін не дає згоди на
припинення трудового договору або не
було досягнуто домовленості про дату
звільнення. Також погодження
начальником реєстраційної служби
Головного управління юстиції м. Києва
відносно позивача не видавалось.
Посадові особи ГУЮ у м. Києві під
психологічним тиском змусили позивача
написати заяву без дати про звільнення
за угодою сторін.

Представник відповідача 1 в судовому
засіданні проти позовних вимог
заперечив та просив суд відмовити в їх
задоволенні в повному обсязі.
Обґрунтовуючи заперечення зазначив, що
позивач не надав суду жодних доказів,
які б свідчили про те, що заява про
звільнення була написана ним під
психологічним тиском за відсутності
власного волевиявлення. Позивач
свідомо не вказав дату звільнення у
заяві, таким чином поклавшись на розсуд
роботодавця у виборі строку (дати)
припинення договору. Тобто, фактично
трудовий договір був припинений у
строк, погоджений обома сторонами
договору. Жодних заперечень щодо
звільнення від позивача відповідачу не
надходило. Жодних звернень щодо
ознайомлення з документами до
Головного управління юстиції у м. Києві
від позивача не надходило. Таким чином,
наказ Державної реєстраційної служби
України від 22.05.2014 р. № 403/к є законним, а
позов безпідставним та
необґрунтованим.

Представник відповідача 2 в судове
засідання не з'явився, про час, дату та
місце судового розгляду справи був
повідомлений належним чином, докази
чого містяться в матеріалах справи.
Заяви про розгляд справи без його
участі або клопотання про відкладення
розгляду справи до суду не надходило.
Згідно письмових пояснень проти позову
заперечує та зазначає, що відсутність
подання ОСОБА_5, який працював
начальником реєстраційної служби ГУЮ
м. Києва, не може впливати на права та
інтереси позивача, який прийняв
рішення припинити трудові відносини з
Головним управлінням юстиції у м.
Києві.

Розглянувши подані сторонами
документи, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

Наказом Державної реєстраційної
служби України від 14.05.2014 р. № 352/к «Про
призначення ОСОБА_1», ОСОБА_1 було
призначено на посаду заступника
начальника служби - начальника
управління державної реєстрації
речових прав на нерухоме майно
реєстраційної служби Головного
управління юстиції у м. Києві.

Наказом Укрдержреєстру від 22.05.2014 р. №
403/к «Про звільнення ОСОБА_1» позивача
звільнено з вищевказаної посади з
23.05.2014 р. за угодою сторін відповідно до
п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Позивач зазначає, що неодноразово
намагався ознайомитись із документами,
що стали підставою для його звільнення
та отримати їх копії, зокрема, з наказом
від 22.05.2014 р. № 943/03, поданням начальника
реєстраційної служби ГУЮ у м. Києві.

Проте, такі звернення позивача були
залишені відповідачем поза увагою.

Позивач вважаючи, що оскаржуваним
наказом порушено його права та законні
інтереси, звернувся до Окружного
адміністративного суду м. Києва з
позовом.

Досліджуючи надані сторонами докази,
аналізуючи наведені міркування та
заперечення, оцінюючи їх в сукупності,
суд бере до уваги наступне.

Згідно приписів п.2 ч. 2 ст. 17 КАС України
спори з приводу прийняття громадян на
публічну службу, її проходження,
звільнення з публічної служби
відносяться до юрисдикції
адміністративних судів.

Відповідно п. 15 ч.1 ст. 3 КАС України
публічна служба - діяльність на
державних політичних посадах,
професійна діяльність суддів,
прокурорів, військова служба,
альтернативна (невійськова) служба,
дипломатична служба, інша державна
служба, служба в органах влади
Автономної Республіки Крим, органах
місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень (ч.1ст. 2 КАС України).

Відповідно до приписів ч. 3 ст. 2 КАС
України у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України;

2) з використанням повноваження з метою,
з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням
усіх обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності
перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія);

9) з урахуванням права особи на участь у
процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Оцінюючі спірні правовідносини суд
виходить з наступного.

Трудові відносини всіх працівників,
сприяючи зростанню продуктивності
праці, поліпшенню якості роботи,
підвищенню ефективності суспільного
виробництва і піднесенню на цій основі
матеріального і культурного рівня
життя трудящих, зміцненню трудової
дисципліни і поступовому перетворенню
праці на благо суспільства в першу
життєву потребу кожної працездатної
людини регулює Кодекс законів про
працю України.

Водночас, пунктом 2 частини 1 статті 17
Кодексу адміністративного судочинства
України визначено, що компетенція
адміністративних судів поширюється на
спори з приводу прийняття громадян на
публічну службу, її проходження,
звільнення з публічної служби.

Публічна служба - це діяльність на
державних політичних посадах,
професійна діяльність суддів,
прокурорів, військова служба,
альтернативна (невійськова) служба,
дипломатична служба, інша державна
служба, служба в органах влади
Автономної Республіки Крим, органах
місцевого самоврядування (пункт 15
частини 1 статті 3 Кодексу
адміністративного судочинства
України).

Спеціальним законодавчим актом у сфері
проходження публічної служби є Закон
України «Про державну службу», який
регулює суспільні відносини, які
охоплюють діяльність держави щодо
створення правових, організаційних,
економічних та соціальних умов
реалізації громадянами України права
на державну службу та визначає
загальні засади діяльності, а також
статус державних службовців, які
працюють в державних органах та їх
апараті.

Отже, з 14.05.2014 р. позивач перебував на
державній (публічній) службі на посаді
заступника начальника служби -
начальника управління державної
реєстрації речових прав на нерухоме
майно реєстраційної служби Головного
управління юстиції у м. Києві.

Статтею 21 КЗпП України визначено, що
трудовий договір є угода між
працівником і власником підприємства,
установи, організації або
уповноваженим ним органом чи фізичною
особою, за якою працівник
зобов'язується виконувати роботу,
визначену цією угодою, з підляганням
внутрішньому трудовому розпорядкові, а
власник підприємства, установи,
організації або уповноважений ним
орган чи фізична особа зобов'язується
виплачувати працівникові заробітну
плату і забезпечувати умови праці,
необхідні для виконання роботи,
передбачені законодавством про працю,
колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ст. 36 КЗпП України
підставами припинення трудового
договору є, зокрема, угода сторін.

Так, у випадку, якщо працівник не бажає
наводити мотиви свого звільнення або
бажає звільнитися без додержання
строку, передбаченого статтею 38
Кодексу законів про працю України, за
відсутності для цього поважних причин,
його звільнення відбувається за угодою
сторін на підставі пункту 1 статті 36
Кодексу законів про працю України, за
умови, що сторони домовилися про цю
підставу.

Окрім того, предметом доказування у
даному випадку є встановлення
свідомого волевиявлення працівника
щодо звільнення з підстав,
передбачених ст. 36 п. 1 КЗпП України,
оскільки відсутність такого належного
волевиявлення не дає підстав вважати
наявність наміру працівника
звільнитись саме за згодою сторін, а
сама по собі проста згода роботодавця
задовольнити прохання працівника про
звільнення, також не означає наявність
угоди про припинення трудового
договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України, тобто
за угодою сторін.

Згідно із Положенням про Головні
управління юстиції Міністерства
юстиції України в Автономній
Республіці Крим, в областях містах
Києві та Севастополі, затвердженого
Наказом Міністерства юстиції України
від 23.06.2011 р. за № 1707/5 (далі - Положення),
Реєстраційна служба є структурним
підрозділом Головного управління
юстиції у м. Києві і забезпечує
реалізацію повноважень Державної
реєстраційної служби (далі -
Укрдержреєстр) та підпорядкована
безпосередньо Укрдержреєстру.

Відповідно до п. 10 Положення заступники
керівників структурних підрозділів
головних управлінь юстиції, що
забезпечують реалізацію повноважень
Укрдержреєстру, керівники відповідних
структурних підрозділів районних,
районних у містах, міських (міст
обласного значення), міськрайонних,
міжрайонних управлінь юстиції, що
забезпечують реалізацію повноважень
Укрдержреєстру, призначаються на
посади та звільняються з посад Головою
Укрдержреєстру за поданням керівників
структурних підрозділів головних
управлінь юстиції Міністерства
юстиції України в Автономній
Республіці Крим, в областях, містах
Києві та Севастополі, що забезпечують
реалізацію повноважень
Укрдержреєстру.

Як встановлено судом, наказом
Державної реєстраційної служби
України від 22.05.2014 № 403/к ОСОБА_1,
заступника начальника служби -
начальника управління державної
реєстрації речових прав на нерухоме
майно реєстраційної служби Головного
управління юстиції у місті Києві,
звільнено із займаної посади 23.05.2014
року за угодою сторін, відповідно до
пункту 1 статті 36 КЗпП України.

Підставою для прийняття оскаржуваного
наказу стала особиста письмова заява
позивача, що містила прохання
звільнити його із займаної посади за
угодою сторін.

В свою чергу, Гловним управлінням
юстиції у м. Києві прийнято наказ від
22.05.2014 р. № 943/03 «Про звільнення ОСОБА_1»,
яким оголошено наказ Державної
реєстраційної служби України від 22.05.2014
р. № 403/к «Про звільнення ОСОБА_1» та
прийнято вважати таким, що звільнений з
посади заступника начальника служби -
начальника управління державної
реєстрації речових прав на нерухоме
майно реєстраційної служби Головного
управління юстиції у м. Києві з 23.05.2014 р.
за угодою сторін, згідно з пунктом 1
статті 36 КЗпП України.

В обґрунтування заявлених позовних
вимог позивач зазначає, що заява про
звільнення написана ним під
«психологічним тиском» посадових осіб
Державної реєстраційної служби
України, Головного управління юстиції
у м. Киві та за відсутності власного
волевиявлення.

Однак, як зазначив сам позивач, заява
про звільнення була підписана ним
власноручно. При цьому доказів, які б
свідчили про спонукання позивача до
підписання вказаної заяви, зокрема,
здійснення тиску посадовими особами
відповідача, суду не надано.

Наявні, на думку позивача, порушення
його прав не встановлювалися
правоохоронними органами. Також
позивач не зазначає, які саме посадові
особи чинили на нього тиск та в чому він
виражався.

В судовому засіданні представник
відповідача зазначив, що на рішення
позивача про звільнення ані відповідач
1, ані відповідач 2 не впливали.

Отже, ОСОБА_1 не надано суду жодних
доказів того, що заява про звільнення
була підписана ним під психологічним
тиском та за відсутності власного
волевиявлення.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про практику розгляду
судами трудових спорів» № 9 від 6
листопада 1992 року, з наступними
змінами, передбачено, що судам
необхідно мати на увазі, що при
домовленості між працівником і
власником підприємства, установи,
організації або уповноваженим ним
органом про припинення трудового
договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за
згодою сторін) договір припиняється в
строк, визначений сторонами.

Анулювання такої домовленості може
мати місце лише при взаємній згоді про
це власника або уповноваженого ним
органу і працівника. Сама по собі згода
власника або уповноваженого ним органу
задовольнити прохання працівника про
звільнення до закінчення строку
попередження не означає, що трудовий
договір припинено за п. 1 ст. 36 КЗпП
України, якщо не було домовленості
сторін про цю підставу припинення
трудового договору. В останньому
випадку звільнення вважається
проведеним з ініціативи працівника (ст.
38 КЗпП України).

Так, для розірвання трудового договору,
укладеного на невизначений строк, з
ініціативи працівника необхідна
наявність домовленості сторін про
строк звільнення.

Якщо працівник у своїй заяві не вказав
причин, що свідчать про неможливість
продовження роботи, звільнення не може
відбутися раніше настання
двотижневого строку, наданого
працівникові для письмового
попередження власника або
уповноваженого ним органу. Таке
положення зумовлене тим, що після
закінчення зазначеного терміну
працівник може залишитися на роботі й
не вимагати розірвання трудового
договору.

При цьому, слід акцентувати увагу на
тому, що працівникові надається
безумовне право на відмову від раніше
поданої ним заяви про звільнення за
власним бажанням протягом
двотижневого строку і власник або
уповноважений ним орган не має права
звільняти таку особу до закінчення
строку попередження.

Окремо слід зазначити, що закон не
встановлює обов'язкової форми відмови
працівника від раніше поданої заяви
про звільнення, чим наділяє працівника
дискреційними повноваженнями, тобто
правом на власний розсуд обирати
спосіб доведення своєї волі до відома
власника або уповноваженого ним
органу.

Отже, нормами чинного законодавства
чітко передбачено право працівника на
відкликання заяви про звільнення до
закінчення двотижневого строку шляхом
подання такої заяви власникові або
уповноваженому ним органу. Звільнення
працівника раніше спливу двотижневого
строку є протиправним, крім випадків,
коли працівником вказується у заяві
бажана дата звільнення.

Суд вважає дату звільнення погодженою
сторонами, оскільки згідно наказу від
22.05.2014 р. №943/03 «Про звільнення ОСОБА_1»
зазначено, що датою звільнення за
угодою сторін слід вважати 23.05.2014 р.

Жодних заперечень з приводу дати
звільнення (ні під час написання заяви
про звільнення, ні під час отримання
розрахунку та трудової книжки) зі
сторони позивача ані відповідачу 1, ані
відповідачу 2 не надходило.

Анулювання домовленості між
працівником і власником підприємства,
установи, організації або
уповноваженим органом щодо звільнення
працівника з підстави, передбаченої п. 1
ч. 1 ст. 36 КЗпП України, можливе лише при
взаємній згоді власника підприємства,
установи, організації або
уповноваженим ним органом та
працівника.

Такий висновок міститься і в постанові
Верховного Суду України від 15.10.2013 р. №
21-320а13.

Водночас ані позивач, ані
Укрдержреєстр не висловлювали
ініціативи щодо анулювання раніше
досягнутої домовленості про
звільнення позивача.

Отже, однією з ознак, характерних для
звільнення за згодою сторін є
відсутність зобов'язань сторін
виконувати будь-які процесуальні дії
одна стосовно іншої у вигляді
попередження, зобов'язання щодо
працевлаштування, подання, погодження
звільнення з відповідним органом тощо.

З огляду на викладене, суд вважає, що
фактично трудовий договір був
припинений у строк, погоджений обома
сторонами договору.

Також суд вважає необґрунтованими
посилання позивача на відсутність
домовленості щодо дати звільнення, що
підтверджується не ознайомленням його
з оскаржуваним наказом, оскільки
позивач ознайомлений зі змістом
наказу, що останнім не заперечується.
Також позивачем не заперечується факт
отримання ним трудової книжки.

Позивачем не доведено жодного факту
звернення до відповідача 2 з метою
ознайомлення із документами, що стали
підставою для звільнення.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить
до висновку, що у випадку звільнення
ОСОБА_1, існувало вільне волевиявлення
та домовленість між сторонами
трудового договору про звільнення,
було визначено строк припинення
трудового договору, позивач не
заперечував проти свого звільнення з
23.05.2014 р., інших заяв, зокрема, відмови
від раніше поданої ним заяви протягом
двотижневого строку до Укрдержреєстру
не подавав. Окрім того, згідно Журналу
виходу на роботу, що ведеться у
реєстраційній службі Головного
управління юстиції у м. Києві позивач
жодного разу з 14.01.2014 р. на фактичне
місце роботи не з'явився.

Позивач обґрунтовуючи позов, зазначає,
що його звільнення відбулося з
порушенням установленого порядку
звільнення, а саме без подання
начальника реєстраційної служби
Головного управління юстиції у м.
Києві.

Суд погоджується з позивачем, що
відповідно до п. 10 Положення про
Головні управління юстиції
Міністерства юстиції України в
Автономній Республіці Крим, в областях,
містах Києві та Севастополі,
затвердженого наказом Міністерством
юстиції України від 23.06.2011 р. № 1707/5,
заступники керівників структурних
підрозділів головних управлінь
юстиції, що забезпечують реалізацію
повноважень Укрдержреєстру, керівники
відповідних структурних підрозділів
районних, районних у містах, міських
(міст обласного значення),
міськрайонних, міжрайонних управлінь
юстиції, що забезпечують реалізацію
повноважень Укрдержреєстру,
призначаються на посади та
звільняються з посад Головою
Укрдержреєстру за поданням керівників
структурних підрозділів головних
управлінь юстиції Міністерства
юстиції України в Автономній
Республіці Крим, в областях, містах
Києві та Севастополі, що забезпечують
реалізацію повноважень
Укрдержреєстру.

Однак, на думку суду, відсутність
подання ОСОБА_5, який працював
начальником реєстраційної служби ГУЮ
м. Києва, не може впливати на права та
інтереси ОСОБА_1, який прийняв рішення
про припинення трудових відносин з
Головним управлінням юстиції у м.
Києві.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов
висновку про те, що наказ Державної
реєстраційної служби України від 2.05.2014
р. № 403/к є законним, а позов ОСОБА_1
безпідставним та необґрунтованим.

Враховуючи, що судом визнано
правомірність оскаржуваного наказу, то
інші вимоги, які є похідними від
зазначеної, задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов
висновку, що позивачем не доведено
обставини в обґрунтування заявлених
позовних вимог, а тому позовні вимоги
не підлягають задоволенню.

Враховуючи наведене, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, керуючись
статтями 69-71, 94, 160-163, 167, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У позові ОСОБА_1 відмовити.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254
Кодексу адміністративного судочинства
України набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції протягом десяти
днів з дня її отримання особою, яка
оскаржує постанову, за правилами,
встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя
І.О. Іщук

Судді:
Н.А. Добрівська

О.В. Дегтярьова

Повний текст постанови складено 22.09.2014
р.