Справа № 2а-2308/11/0519
Суддя: Черпіцька Л.Т.
Дата ухвалення: 2014-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2014 року
м. Київ К/9991/34259/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Суддів:Черпіцької Л.Т. Розваляєвої Т.С.
Маслія В.І.

провівши попередній розгляд
адміністративної справи за касаційною
скаргою ОСОБА_4 на постанову
Донецького апеляційного
адміністративного суду від 26.04.2012р. у
справі № 2а-2308/11/0519 за позовом ОСОБА_4
до Маріупольської міської ради, треті
особи ОСОБА_5, Державний комітет
земельних ресурсів м. Маріуполя про
визнання недійсним рішення, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до
Маріупольської міської ради про
визнання рішення від 24.06.2008р. № 5/22-4040 в
частині виділення земельної ділянки по
АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_5 недійсним.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на те, що зазначеним
рішенням порушено його право, як
власника житлового будинку АДРЕСА_1.

Постановою Жовтневого районного суду
м. Маріуполя Донецької області від
28.12.2011 року позов задоволено. Визнано
нечинним п.п. 1.1.3 рішення
Маріупольської міської ради від 24.06.2008
року №5/22-4040 «Про передачу громадянам
України у власність земельних ділянок
для будівництва та обслуговування
житлових будинків, господарських
будівель та споруд, які знаходяться в
їх власності...».

Постановою Донецького апеляційного
адміністративного суду від 26.04.2012р.
постанову Жовтневого районного суду м.
Маріуполя Донецької області від 28.12.2011
року скасовано. Прийнято нове рішення,
яким в задоволенні позовних вимог
відмовлено.

На постанову Донецького апеляційного
адміністративного суду від 26.04.2012р.
надійшла касаційна скарга ОСОБА_4, в
якій, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
ставиться питання про її скасування та
залишення в силі рішення суду першої
інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що відповідно до договору
купівлі-продажу від 28.09.1989р., реєстровий
№ 2-8851, зареєстрованим в БТІ м.
Маріуполя 09.03.1990р., реєстраційний № 33786,
позивачу належить один житловий
будинок літ. Г, житловою
площею 28,4 кв.м., сарай літ. Р та інші
споруди, що знаходяться за адресою: в
АДРЕСА_1, на земельній ділянці 600 кв.м.

Рішенням Маріупольської міської ради
від 24.06.2008 року №5/22-4040 «Про передачу
громадянам України у власність
земельних ділянок для будівництва та
обслуговування житлових будинків,
господарських будівель та споруд, які
знаходяться в їх власності...» (.п. 1.1.3 )
ОСОБА_5 було передано у власність
земельну ділянку (кадастровий номер
:04:012:0457) по АДРЕСА_1, площею 1000м2.

Позивач вважає, що зазначеним рішенням
порушено його право, як власника
житлового будинку АДРЕСА_1.

Задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції посилався на те, що
при ухваленні Маріупольською міською
радою оскаржуваного рішення не було
враховано, що відповідно до п.1.10.
Інструкції про порядок складання,
видачі, реєстрації і зберігання
державних актів на право власності
на землю і право постійного
користування земельними ділянками,
технічна документація при складанні
державного акту про право власності на
землю включає погодження меж земельної
ділянки суміжними власниками. Однак
зазначена норма відповідачем не була
врахована.

Натомість суд апеляційної інстанції
скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи в задоволенні
позовних вимог виходив з того, що
позивач - ОСОБА_4, до цього часу не
отримав державного акту на право
користування (володіння) земельною
ділянкою. Отже, неможливо і встановити
порушення будь-яких прав.

Відповідно до ст. 116 Земельного Кодексу
України громадяни і юридичні особи
набувають права власності і права
користування, земельними ділянками із
земель державної або комунальної
власності за рішенням органів
виконавчої влади або органів,
місцевого самоврядування в межах їх
повноважень, визначених цим Кодексом.

Процедура встановлення та відновлення
меж земельних ділянок регламентується
ст. 55 Закону України "Про землеустрій"
від 22.05.2003р № 858-ІУ, Інструкцією про
порядок складання, видачі, реєстрації і
зберігання державних актів на право
власності на земельну ділянку і право
постійного користування земельною
ділянкою та договорів оренди землі,
затвердженою наказом Державного
Комітету України по земельних ресурсах
від 04.05.99 № 43, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 04.06.99 за №
354/3647.

Безпосередньо встановлення та
відновлення меж покладається на
землевпорядні організації, які мають
ліцензію на здійснення такого виду
діяльності та здійснюється на основі
технічної документації із землеустрою.

Пунктами 1.12 та 1.19 вказаної Інструкції,
передбачено, що складання державного
акту на право приватної власності на
землю, право власності на землю або
право постійного користування землею
при передачі або наданні земельних
ділянок громадянам, підприємствам,
установам, організаціям та товариствам
громадян всіх видів проводиться після
перенесення в натуру (на місцевість)
меж земельної, ділянки та закріплення
їх довгостроковими межовими знаками
встановленого зразка за затвердженим
проектом відведення цієї ділянки.

З урахуванням викладеного, зважаючи на
недоведеність з боку позивача факту
порушення їх прав та охоронюваних
законом інтересів у сфері
публічно-правових відносин, у зв'язку з
прийняттям відповідачем в межах
повноважень, наданих законом, рішення
про передачу третій особі земельної
ділянки, колегія суддів, виходячи із
завдань адміністративного
судочинства, визначених статтею 2
Кодексу адміністративного судочинства
України, погоджується із позицією суду
апеляційної інстанції щодо
відсутності підстав для вжиття заходів
судового захисту прав чи інтересів
позивача.

Згідно з ст. 19 Конституції України
правовий порядок в Україні ґрунтується
на засадах, відповідно до яких ніхто не
може бути примушений робити те, що не
передбачено законодавством. Органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Відповідно до ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених ст.72 цього Кодексу.

За таких обставин судова колегія
дійшла висновку, що судом апеляційної
інстанції повно і правильно
встановлені фактичні обставини справи,
характер правовідносин сторін і вірно
застосовано до них норми матеріального
права.

Згідно із ст. 220 КАС України суд
касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а
постанову Донецького апеляційного
адміністративного суду від 26.04.2012р.
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення копії
особам, які беруть участь у справі та
може бути переглянута в порядку ст.ст.
235-2391 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Судді: