Справа № 2а-5147/12/2670
Суддя: Рецебуринський Ю.Й.
Дата ухвалення: 2014-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" вересня 2014 р. м. Київ
К/800/34432/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Головуючого
Рецебуринського Ю.Й.,

Суддів
Ємельянової В.І.,

Ситникова О.Ф.,

секретаря судового засідання
Горбатюка В.С.,

за участю:

позивача - ОСОБА_2,

представників:

позивача - ОСОБА_3,

відповідача - Гашинського Д.М.,
Кузьмінського І.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_2 до Головного
Управління Державної казначейської
служби України в м. Києві (далі - ГУДКС
України в м. Києві) про
скасування наказу, поновлення на
посаді, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу,

за касаційною скаргою ОСОБА_2 на
постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 21
лютого 2013 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 30 травня 2013 року,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2012 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з позовом, в якому, з урахуванням
уточнених позовних вимог, просила:
визнати протиправним та скасувати
наказ Головного управління Державного
казначейства України у м. Києві (далі -
ГУДКУ у м. Києві) від 22 грудня 2011 року №
442-ос про її звільнення; поновити на
посаді заступника начальника УДКС
України у Оболонському районі м. Києва;
стягнути з ГУ ДКС України в м. Києві
середній заробіток за час вимушеного
прогулу.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 21
лютого 2013 року, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 30 травня 2013
року, у задоволенні позовних вимог
відмовлено.

У касаційній скарзі позивач,
посилаючись на порушення судами першої
та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати ухвалені ними судові
рішення та постановити нове рішення
про задоволення позовних вимог.

Заслухавши пояснення сторін та їх
представників, з'ясувавши обставини
справи, перевіривши правильність
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права
згідно статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів приходить до
наступних висновків.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суди попередніх інстанцій
виходили з того, що позивача
попереджено у встановлені трудовим
законодавством строки про ліквідацію
органу, скорочення чисельності
працівників, зокрема, скорочення
посади, що обіймалась позивачем,
запропоновано нову посаду в органах, що
є правонаступниками ліквідованих
структурних підрозділів Державного
казначейства України та в результаті
отримання відмови у прийнятті
запропонованих посад, ОСОБА_2
звільнено із займаної посади на
підставі частини 1 статті 40 Кодексу
законів про працю України (далі - КЗпП).
При цьому відповідачем дотримано
обов'язок щодо працевлаштування
позивача як працівника ліквідованої
установи.

Судами встановлено та вбачається з
матеріалів справи, що ОСОБА_2 з березня
1997 року працює в органах Державного
казначейства України. 8 липня 2009 року
переведена на посаду заступника
начальника УДК у Оболонському районі м.
Києва.

Наказом ГУДКС України у м. Києві від 22
грудня 2011 року на підставі постанови
Кабінету Міністрів України від 28
березня 2011 року №346 «Про ліквідацію
урядових органів», наказу Міністра
фінансів України від 30 квітня 2011
року № 547 «Про заходи щодо ліквідації
Державного казначейства України»,
наказу Державного казначейства
України від 5 травня 2011 року №116 «Щодо
ліквідації територіальних органів
ДКУ», звільнено ОСОБА_2, заступника
начальника УДК у Оболонському районі м.
Києва із займаної посади з 22 грудня 2011
року, у зв'язку з ліквідацією ГУДКУ у м.
Києві, згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП .

Про ліквідацію ГУДКУ у м. Києві
позивача 12 травня 2011 року було письмово
повідомлено, про що свідчить її підпис,
та попереджено, що посаду заступника
начальника УДКУ у Оболонському районі
ГУ ДКУ у м. Києві буде скорочено.

13 грудня 2011 року ОСОБА_2 було
запропоновано зайняти посаду
начальника відділу моніторингу
видатків місцевих бюджетів Управління
міжбюджетних відносин та моніторингу
видатків місцевих бюджетів в апараті
ГУДКС України у м. Києві або посаду
заступника начальника УДКС України у
Дарницькому районі м. Києва.

Позивач відмовилася від
запропонованих посад, мотивуючи тим, що
в новоутвореному Управлінні державної
казначейської служби України в
Оболонському районі м. Києва, що є
повним правонаступником УДК у
Оболонському районі м. Києва,
збереглася посада яку вона обіймала, а
саме - заступник начальника Управління.

Пунктом 1 статті 40 КЗпП трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, а також строковий трудовий
договір до закінчення строку його
чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадках, зокрема, змін в
організації виробництва і праці, в тому
числі ліквідації, реорганізації,
банкрутства або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників.

Розірвання власником або
уповноваженим ним органом трудового
договору з працівником, відповідно до
пункту 1 статті 40 КЗпП передбачає
дотримання певних гарантій для
працівника.

Так, за загальним правилом,
встановленим частиною 1 статті 49-2 КЗпП
про наступне вивільнення працівників
персонально попереджають не пізніше
ніж за два місяці. Одночасно з
попередженням про звільнення у зв'язку
із змінами в організації виробництва і
праці власник або уповноважений ним
орган пропонує працівникові іншу
роботу на тому ж підприємстві, в
установі, організації.

Таким чином, про наступне вивільнення
відповідач повідомив позивача 12 травня
2011 року та всупереч статті 49-2 КЗпП лише
13 грудня 2011 року, тобто за 9 днів до
звільнення, запропонував іншу роботу.

Крім того, за правилами вказаної
правової норми, відповідач повинен був
запропонувати ОСОБА_2 роботу в
Управлінні державної казначейської
служби України в Оболонському районі м.
Києва, що є правонаступником УДК
України у Оболонському районі м. Києва,
а не в іншій установі.

Суди, в свою чергу, незважаючи на те, що
в позовній заяві позивач посилалася на
те, що посада заступника начальника
Управління, на якій вона перебувала,
також була передбачена і в штатному
розписі новоствореного Управління, не
дослідили вказане питання та штатний
розпис Управління державної
казначейської служби України в
Оболонському районі м. Києва щодо
наявності посади на якій перебувала
ОСОБА_2, або інших вільних посад.

Із матеріалів справи вбачається, що
відповідачем було запропоновано
позивачу дві посади в Управлінні
державної казначейської служби
України у Дарницькому районі м. Києва,
одна з яких є рівнозначна, а інша вища
за посаду, на якій перебувала ОСОБА_2,
однак відповідно до пункту 19 постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
практику розгляду судами трудових
спорів» від 6 листопада 1992 року №9
роботодавець повинен запропонувати
робітнику всі наявні вакантні посади.

Також, відповідно до пункту 17 постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
практику розгляду судами трудових
спорів» від 6 листопада 1992 року
№9 правила про недопустимість
звільнення працівника в період
тимчасової непрацездатності, а також у
період перебування у відпустці (ч. 3 ст.
40 КЗпП) стосуються як передбачених
статтями 40, 41 КЗпП, так й інших випадків,
коли розірвання трудового договору
відповідно до чинного законодавства
провадиться з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу.

Розірвання трудового договору з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу не може бути
визнано обґрунтованим, якщо в день
звільнення працівнику видано
лікарняний листок (довідку в
установлених законом випадках) про
його тимчасову непрацездатність.

В матеріалах справи міститься копія
листка непрацездатності серії АВЗ
№726419 про перебування ОСОБА_2 на
лікарняному з 22 грудня 2011 року по 5
січня 2012 року. Отже, звільнення
позивача з 22 грудня 2011 року є
протиправним та суперечить чинному
законодавству України.

Згідно зі статтею 227 Кодексу
адміністративного судочинства України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.
Справа направляється до суду
апеляційної інстанції для продовження
розгляду або на новий розгляд, якщо
порушення допущені тільки цим судом. В
усіх інших випадках справа
направляється до суду першої
інстанції.

Таким чином, рішення судів першої та
апеляційної інстанцій підлягають
скасуванню з направленням справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.
При новому розгляді справи, в разі
поновлення позивача на роботі, судам
необхідно вирішити питання про
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу.

Керуючись статтями 221, 227, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити частково.

Постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 21
лютого 2013 року та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 30 травня 2013
року скасувати та направити справу до
суду першої інстанції на новий розгляд.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення та оскарженню не
підлягає.

Головуючий
Ю.Й. Рецебуринський

Судді
В.І.
Ємельянова

О.Ф. Ситников