Справа № 808/5141/13-а
Суддя: Шлай А.В.
Дата ухвалення: 2014-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

23 вересня 2014 рокусправа № 808/5141/13-а

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Шлай А.В.

суддів: Іванова
С.М. Чабаненко С.В.

за участю секретаря судового
засідання: Кязимової Д.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
ОСОБА_1 на ухвалу Запорізького
окружного адміністративного суду від 28
квітня 2014 року у справі № 808/5141-13-а
(провадження № ПР/808/16/14) за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Комунарської районної адміністрації
Запорізької міської ради,
Реєстраційної служби Запорізького
міського управління юстиції
Запорізької області, треті особи, які
не заявляють самостійних вимог на
предмет спору на стороні відповідачів -
ОСОБА_2, ОСОБА_3, Орендне підприємство
«Запорізьке міжміське бюро технічної
інвентаризації», про визнання рішення
недійсним, зобов'язання вчинити дії, -

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду із
адміністративним позовом, в якому
просила: - визнати недійсним рішення
Виконавчого комітету Комунарської
районної ради народних депутатів № 258/2
від 10.08.1992 року про зміну ідеальних
долів домоволодіння за адресою: м.
Запоріжжя, вул. Садова, будинок 46; -
частково скасувати державну
реєстрацію 2/5 частки домоволодіння за
ОСОБА_3 та зобов'язати Реєстраційну
службу Запорізького міського
управління юстиції Запорізької
області внести в Державний реєстр
відповідні зміни та зареєструвати
право власності на 6/25 домоволодіння (
а.с.4-6).

Ухвалою Запорізького окружного
адміністративного суду від 31 травня 2013
року провадження в адміністративній
справі за адміністративним позовом
ОСОБА_1 відкрито (а.с.1). Суд також
зобов'язав позивача надати
документальні докази на підтвердження
поважності причин пропуску строку
звернення до адміністративного суду,
про поновлення якого останній просив в
адміністративному позові.

Ухвалою цього ж суду від 18 червня
2013 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про
поновлення строку звернення до
адміністративного суду відмовлено, а
її адміністративний позов залишений
без розгляду (а.с. 58-60).

Ухвалою Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 13 березня 2014 року була задоволена
апеляційна скарга ОСОБА_1, ухвала
Запорізького окружного
адміністративного суду від 18 червня 2013
року скасована, справа направлена до
суду першої інстанції для продовження
розгляду (а.с.133-135). Суд апеляційної
інстанції зазначив, що спірне рішення
Виконавчого комітету Комунарської
районної ради народних депутатів № 258/2
від 10.08.1992 року приймалося на підставі
письмової (згоди) заяви усіх
співвласників даного будинку, в тому
числі зі згоди позивача, однак доказів
отримання нею цього рішення суду не
надано.

23 квітня 2014 року ОСОБА_1 до
Запорізького окружного
адміністративного суду була подана
заява про уточнення позовних вимог, в
якій вона просила: - визнати причину
пропуску строку звернення до суду про
скасування рішення виконавчого
комітету Комунарської районної ради
народних депутатів № 258/2 від 10 серпня
1992 року про зміну ідеальних долів
домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 та
визнання недійсним свідоцтва про право
особистої власності на домоволодіння
№ 518 від 15.10.1992 року поважними та
поновити його; - визнати недійсним
вказані вище спірні рішення та
свідоцтво; - визнати право власності за
позивачем на 15/25 ідеальної частки
зазначеного домоволодіння та
зобов'язати Реєстраційну службу
Запорізького міського управління
юстиції Запорізької області
зареєструвати це право власності
(а.с.155).

Ухвалою Запорізького окружного
адміністративного суду від 23 квітня 2014
року позовна заява в частині визнання
права власності за позивачем на 15/25
ідеальної частки зазначеного
домоволодіння та зобов'язання
Реєстраційної служби Запорізького
міського управління юстиції
Запорізької області зареєструвати це
право власності - повернуто позивачеві
у зв'язку з тим, що вона не підлягає
розгляду в порядку адміністративного
судочинства. Решта позовних вимог,
викладених в уточненій позовній заяві,
цією ж ухвалою прийнята судом (а.с.160-163).

Таким чином, станом на 23 квітня 2014
року в провадженні суду першої
інстанції були позовні вимоги про: - 1)
скасування рішення виконавчого
комітету Комунарської районної ради
народних депутатів № 258/2 від 10 серпня
1992 року про зміну ідеальних долів
домоволодіння за адресою АДРЕСА_1; - 2)
визнання недійсним свідоцтва про право
особистої власності на домоволодіння
№ 518 від 15.10.1992 року поважними.

Ухвалою від 28 квітня 2014 року
адміністративний позов залишений без
розгляду у зв'язку із пропуском строку
звернення до адміністративного суду та
відсутності підстав для його
поновлення (а.с.169-171).

Не погодившись із рішенням суду,
позивач оскаржила його в апеляційному
порядку, посилаючись на порушення норм
процесуального права, просить
скасувати оскаржену ухвалу від 28
квітня 2014 року та направити справу для
продовження розгляду до суду першої
інстанції. Апелянт зазначає, що при
розгляді першої апеляційної скарги на
ухвалу суду від 18.06.2013 року, суд
апеляційної інстанції зазначив про
відсутність доказів дати отримання
спірного рішення № 258/2 у зв'язку з чим
висновки суду першої інстанції про
пропуск позивачем строку звернення до
суду були передчасними. ОСОБА_1
надавала свою згоду на прибудову
ОСОБА_3 до частини житлового будинку Б1,
а не на зміну ідеальних долів. Спірні
рішення № 258/2 від 10.08.1992 року та
свідоцтво про право власності № 518 від
15.10.1992 року їй ніхто не направляв і про
наявність яких позивач дізналась лише
під час розгляду цивільної справи в
Комунарському районному суді м.
Запоріжжя у 2013 році. Також суд першої
інстанції безпідставно залишив без
розгляду позовні вимоги, які
пред'явлені позивачем до реєстратора
про скасування рішень від 22 квітня 2013
року та від 23 квітня 2013 року.

У судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 та
її представник ОСОБА_4 підтримали
доводи, викладені в апеляційній скарзі
та просили її задовольнити. ОСОБА_1
пояснила, що вона не отримувала ні
спірне рішення, ні свідоцтво про право
власності на своє ім'я, виданого на
підставі цього рішення. Також вона не
знає, хто подавав на реєстрацію в БТІ
свідоцтво про право власності № 518,
виданого та зареєстрованого на її ім'я.
Оскільки до певного часу сусідські
стосунки між нею та ОСОБА_3 були хороші,
питання розміру долів співвласників
домоволодіння та їх розмір, у неї не
виникало.

Третя особа - ОСОБА_3 заперечив проти
задоволення апеляційної скарги та
пояснив суду, що він є співвласником
домоволодіння АДРЕСА_1 і у 1989 році надав
ОСОБА_1 дозвіл на прибудову до її
частини будинку, у зв'язку з чим
ідеальна доля ОСОБА_1 збільшилась, а у
ОСОБА_3 зменшилась, про що виконавчим
комітетом Комунарської районної ради
народних депутатів було видано рішення
№ 223/2 від 10.08.1989 року. У свою чергу,
ОСОБА_1 також надала свою згоду на
прибудову ОСОБА_3, підписавши
відповідну заяву, внаслідок якої також
змінились ідеальні долі. ОСОБА_1 не
могла не знати до 2013 року про наявність
спірного рішення виконавчого комітету
Комунарською районною радою народних
депутатів № 258/2 від 10.08.1992 року,
оскільки сама проходила всю процедуру
реєстрації права власності після
прибудови і зміні долів ще у 1989 році.

Інші учасники процесу, належним чином
повідомлені про день, місце і час
розгляду апеляційної скарги, доказом
чого є повідомлення про вручення
рекомендованих поштових відправлень,
до суду не прибули, про причини
неприбуття не повідомили. Письмових
заперечень або пояснень від них до суду
також не надходило.

Відповідно до частини 4 статті 196
Кодексу адміністративного судочинства
України неприбуття у судове засідання
сторін або інших осіб, які беруть
участь у справі, належним чином
повідомлених про дату, час і місце
апеляційного розгляду, не перешкоджає
судовому розгляду справи.

Колегія суддів, перевіривши законність
та обґрунтованість оскарженого
рішення суду першої інстанції, дійшла
висновку про відсутність підстав для
її задоволення.

Так, відповідно до частини 1 статті 99
Кодексу адміністративного судочинства
України адміністративний позов може
бути подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановлено
цим Кодексом або іншими законами.
Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що
для звернення до адміністративного
суду за захистом прав, свобод та
інтересів встановлюється
шестимісячний строк, який, якщо не
встановлено інше, обчислюється з дня,
коли особа дізналася або повинна була
дізнатися про порушення своїх прав,
свобод чи інтересів.

Як вбачається з матеріалів справи, спір
між сторонами виник з приводу
прийняття Виконавчим комітетом
Комунарської районної Ради народних
депутатів рішення № 258/2 від 10.08.1992 року
про зміну ідеальних долів між
співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1.
За змістом цього рішення підставою для
його прийняття була заява ОСОБА_2,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 Цією
заявою зазначені особи, як
співвласники домоволодіння, надали
свою згоду на прибудову до частини
житлового будинку Б1, яка належить
ОСОБА_3, і на її оформлення згідно
закону (а.с.51).

За приписами статті 119 Цивільного
кодексу Української РСР (який діяв на
час прийняття спірного рішення № 258/2)
коли учасник спільної часткової
власності на жилий будинок збільшить в
ньому за свій рахунок корисну площу
будинку шляхом прибудови, надбудови
або перебудови, проведеної за згодою
решти учасників і в установленому
порядку, частки учасників у спільній
власності на будинок і порядок
користування приміщеннями в ньому
підлягають відповідній зміні.

Тобто, зміна частки (ідеальних долів)
співвласників була за законом
наслідком та складовою частиною
процедури оформлення прибудови та
права власності на нерухомість, згоду
на здійснення якої та оформлення
згідно закону надали інші
співвласники.

Законодавство, яке діяло на час
виникнення спірних правовідносин, не
вимагало додаткової згоди
співвласників на зміну ідеальних
долів, проте передбачало можливість в
порядку цивільного судочинства
розгляд судами спорів між учасниками
спільної часткової власності на жилий
будинок про зміну розміру часток та
присудження грошової компенсації
учаснику спільної власності, частка
якого зменшилась.

Крім того, спірне рішення № 258/2, як
акт індивідуальної дії, вичерпало свою
дію із оформленням (а.с.156) та
реєстрацією свідоцтв про право
власності усіх співвласників
домоволодіння, і ця реєстрація була
здійснена, у тому числі, за ОСОБА_1 на
підставі свідоцтва № 518, про що
свідчить довідка Запорізького
міжміського бюро технічної
інвентаризації від червня 2009 року (а.с.37
- зворотній бік).

Згідно п.7 Інструкції «Про порядок
реєстрації будинків та домоволодінь у
містах і селищах міського типу
Української РСР», затвердженого
Міністерством комунального
господарства Української РСР 31.01.1996
року (діяла до 13.12.1995 року) реєстрація
проводилась на підставі документів, що
встановлюють право власності. До
реєстрації повинні були подаватись
оригінали правовстановлюючих
документів та копії з них, засвідчені у
встановленому законом порядку, копії
цих документів залишались в справах
бюро технічної інвентаризації. Пунктом
21 Інструкції передбачалось, що
документи, на підтвердження права
власності подавались до БТІ
установами, підприємствами,
організаціями і окремими громадянами
(власниками).

Як свідчать письмові докази, у справі
БТІ наявна копія спірного свідоцтва №
518 від 15.10.1992 року про право власності на
домоволодіння, видане на ім'я ОСОБА_1 на
підставі спірного рішення, що є
доказом обізнаності позивача як про
наявність цього свідоцтва, так і про
рішення № 258/2, на підставі якого воно
було видано, оскільки право власності
було зареєстровано у встановленому
законом порядку.

Таким чином, доводи позивача про
те, що вона до 2013 року не знала про зміну
ідеальних долів домоволодіння, про
оформлення свідоцтва про право
власності № 518 від 15.10.1992 року та про
реєстрацію за нею права власності є
неспроможними, оскільки
спростовуються наведеними вище
письмовими доказами. Крім того, як
вбачається з матеріалів справи, під
підписом ОСОБА_1 про отримання нею
свідоцтва про право власності № 518,
дійсно, відсутня дата, проте підпис цей
вона поставила про отримання копії, а
не оригіналу свідоцтва (а.с.156).

Апелянт також стверджує, що суд
першої інстанції залишив без розгляду
і позовні вимоги щодо яких строк
звернення до суду не був пропущений
позивачем. Ці вимоги, як зазначено в
апеляційній скарзі, стосуються
оскарження рішень реєстратора від 22
квітня 2013 року та від 23 травня 2013 року.
Проте, в матеріалах справи наявні
первинний адміністративний позов
(а.с.4-6) та уточнення позовних вимог
(а.с.155), які вимоги про визнання
протиправними та скасування вказаних
рішень реєстратора не містять.

Колегія суддів також зазначає, що
наявність ухвали Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 13 березня 2014 року не може бути
перешкодою для залишення судом першої
інстанції адміністративного позову
без розгляду, оскільки вказана ухвала
містить висновки про передчасність
рішення суду від 18 червня 2013 року про
залишення адміністративного позову
без розгляду. Суд апеляційної
інстанції зазначив про відсутність
належних доказів, які б свідчили про
обізнаність позивача про наявність
спірних рішень. Проте, додаткові
докази, які були витребувані судом
першої інстанції, дозволили дійти
висновку про те, що ОСОБА_1 пропустила
строк звернення до адміністративного
суду.

Згідно статті 100 Кодексу
адміністративного судочинства України
адміністративний позов, поданий після
закінчення строків, установлених
законом, залишається без розгляду, якщо
суд на підставі позовної заяви та
доданих до неї матеріалів не знайде
підстав для визнання причин пропуску
строку звернення до адміністративного
суду поважними, про що постановляється
ухвала.

Як у первинному, так і в заяві про
уточнення позовних вимог, ОСОБА_1
стверджує про пропуск нею строку
звернення до суду, виклавши у п. 1 вимогу
про визнання причини пропуску
звернення до суду поважними та
поновити його. При цьому, жодних
обставин, які перешкоджали вчасному
зверненню до адміністративного суду, у
заявах не наведено. У судовому
засіданні при розгляді апеляційної
скарги ОСОБА_1 пояснила, що вчасно
подати адміністративний позов до суду
вона не змогла через хворобу родичів та
необізнаність в юридичних питаннях.

Колегія суддів з цього приводу вважає
за необхідне зазначити, що поважними
причинами визнаються лише такі
обставини, які є об'єктивно
непереборними, не залежать від
волевиявлення особи, що оскаржує
судове рішення, пов'язані з дійсними
істотними перешкодами та труднощами
для своєчасного вчинення передбачених
Кодексом адміністративного
судочинства дій та підтверджені
належними доказами.

Наведені позивачем причини, не можуть
вважатись поважними, оскільки,
по-перше, не підтверджені жодними
доказами, по-друге, не є такими, що
позбавили позивача подати
пдміністратвний позов за допомогою
засобів поштового зв'язку або подати
позов через уповноваженого
представника (адвоката, іншого фахівця
в галузі права). Так, дійсними істотними
перешкодами та труднощами можуть
вважатись хвороба позивача або
перебування його за межами міста
(країни) у зв'язку із службовими або
сімейними невідкладними справами.

Таким чином, суд першої інстанції надав
правильну оцінку поданим позивачем
доказам, дійшов висновку, з яким
погоджується колегія суддів, про
відсутність поважних причин звернення
до адміністративного суду та вірно
застосував норми процесуального права,
залишивши адміністративний позов без
розгляду.

Згідно частини 1 статті 200 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що
суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного колегія
суддів дійшла висновку про те, що
оскаржена ухвала суду про залишення
адміністративного позову без розгляду
прийнята з дотриманням норм
процесуального права і скасуванню не
підлягає.

Керуючись статтями 195-196, 199, 200, 205, 206
Кодексу адміністративного судочинства
України,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без
задоволення.

Ухвалу Запорізького окружного
адміністративного суду від 28 квітня 2014
року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути
оскаржена у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня її
складення у повному обсязі шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий:
А.В. Шлай

Суддя:
С.М. Іванов

Суддя:
С.В. Чабаненко