Справа № 2а-9918/11/1470
Суддя: Цвіркун Ю.І.
Дата ухвалення: 2014-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 вересня 2014 року
м. Київ К/800/53651/13

Вищий адміністративний суд України у
складі суддів:

головуючого - Цвіркуна Ю.І.
(суддя-доповідач), Ланченко Л.В., Сіроша
М.В.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні адміністративну справу

за касаційною скаргою Спеціалізованої
державної податкової інспекції з
обслуговування великих платників у м.
Одесі Міжрегіонального головного
управління Міндоходів

на постанову Миколаївського окружного
адміністративного суду від 14.05.2012 року

та ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 07.02.2013 року

у справі № 2а-9918/11/1470

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Грінтур-Екс»

до Спеціалізованої державної
податкової інспекції з обслуговування
великих платників у м. Одесі
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів и

про скасування податкового
повідомлення-рішення,

встановив:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Грінтур-Екс»
звернулось до суду з адміністративним
позовом до Спеціалізованої державної
податкової інспекції по роботі з
великими платниками податків у
м.Миколаєві Державної податкової
служби про скасування податкового
повідомлення-рішення.

Постановою Миколаївського окружного
адміністративного суду від 14.05.2012 року,
залишеною без змін ухвалою Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 07.02.2013 року, позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення-рішення від
08.07.11 року №.

Не погоджуючись із рішеннями судів
першої та апеляційної інстанцій,
відповідач звернувся до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
рішення судів попередніх інстанцій
скасувати, прийняти нове рішення, яким
у задоволенні позову відмовити,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права.

Ухвалою судді Вищого
адміністративного суду України від
10.12.2013 року замінено Спеціалізовану
державну податкову інспекцію по роботі
з великими платниками податків у
м.Миколаєві Державної податкової
служби її правонаступником -
Спеціалізованою державною податковою
інспекцією з обслуговування великих
платників у м. Одесі Міжрегіонального
головного управління Міндоходів.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що за результатами
документальної позапланової виїзної
перевірки позивача з питань
достовірності нарахування сум
бюджетного відшкодування з податку на
додану вартість у зменшення податкових
зобов'язань з податку на додану
вартість наступних звітних податкових
періодів за березень 2011 року,
відповідачем складено акт від 23.06.11
року №738/37/25380435, яким встановлено: -
порушення п. 14.1.181 ст. 14, п.п. 200.1, 200.3, 200.4
ст. 200 Податкового кодексу України, в
результаті чого завищено заявлену суму
бюджетного відшкодування з податку на
додану вартість за березень 2011 року в
розмірі 354 230, 67 грн.; - п. 198.6 ст. 198
Податкового кодексу України, в
результаті чого завищено від'ємне
значення різниці між сумою податкового
зобов'язання та сумою податкового
кредиту за березень 2011 року в розмірі 76,
4 грн.

На підставі акта перевірки
відповідачем прийнято, зокрема,
податкове повідомлення-рішення від
08.07.2011 року №, яким позивачу
зменшено суму бюджетного
відшкодування (у тому числі заявленого
в рахунок зменшення податкових
зобов'язань наступних періодів) з
податку на додану вартість на суму 354 231,
00 грн. та застосовано штрафні
(фінансові) санкції в розмірі 1 грн.

Задовольняючи позов, суди попередніх
інстанцій прийшли до висновку щодо
відсутності порушення позивачем вимог
податкового законодавства, реальності
господарських операцій позивача з його
контрагентами і, як наслідок,
неправомірного прийняття відповідачем
податкового повідомлення-рішення.

Колегія суддів суду касаційної
інстанції, з урахуванням норм
податкового законодавства, чинних на
час виникнення відповідних
правовідносин, погоджується з
висновками судів попередніх інстанцій
з огляду на таке.

Згідно із п. 198.1 ст.198 Податкового
кодексу України право на віднесення
сум податку до податкового кредиту
виникає у разі здійснення операцій з: а)
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг; б)
придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності); в)
отримання послуг, наданих нерезидентом
на митній території України, та в разі
отримання послуг, місцем постачання
яких є митна територія України; г)
ввезення необоротних активів на митну
територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Відповідно до п. 198.2 ст. 198 Податкового
кодексу України датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Пунктом 198.6 ст. 198 Податкового кодексу
України встановлено, що не відносяться
до податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 20 п. 198.2 ст. 198 Податкового
кодексу України 1 цього Кодексу).

В силу п. 200.1 ст. 200 Податкового кодексу
України сума податку, що підлягає
сплаті (перерахуванню) до Державного
бюджету України або бюджетному
відшкодуванню, визначається як різниця
між сумою податкового зобов'язання
звітного (податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду.

При позитивному значенні суми,
розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї
статті, така сума підлягає сплаті
(перерахуванню) до бюджету у строки,
встановлені цим розділом (п. 200.2 ст. 200
Податкового кодексу України).

Відповідно до п. 200.3 ст. 200 Податкового
кодексу України при від'ємному
значенні суми, розрахованої згідно з
пунктом 200.1 цієї статті, така сума
враховується у зменшення суми
податкового боргу з податку, що виник
за попередні звітні (податкові) періоди
(у тому числі розстроченого або
відстроченого відповідно до цього
Кодексу), а в разі відсутності
податкового боргу - зараховується до
складу податкового кредиту наступного
звітного (податкового) періоду.

Згідно із п. 200.4 ст. 200 Податкового
кодексу України якщо в наступному
податковому періоді сума, розрахована
згідно з пунктом 200.1 цієї статті, має
від'ємне значення, то: а) бюджетному
відшкодуванню підлягає частина такого
від'ємного значення, яка дорівнює сумі
податку, фактично сплаченій
отримувачем товарів/послуг у
попередніх податкових періодах
постачальникам таких товарів/послуг
або до Державного бюджету України, а в
разі отримання від нерезидента послуг
на митній території України - сумі
податкового зобов'язання, включеного
до податкової декларації за попередній
період за отримані від нерезидента
послуги отримувачем товарів/послуг; б)
залишок від'ємного значення попередніх
податкових періодів після бюджетного
відшкодування включається до складу
сум, що відносяться до податкового
кредиту наступного податкового
періоду.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що в перевіряємий період
позивач мав господарські
взаємовідносини з контрагентами ТОВ
«ФК Миколаїв ІНІСС», ТОВ
«Ксімекс-електро», ПП
«Бізнесіндустрія», ТОВ «Восток-Сервіс
Миколаїв», ТОВ «Елпромпроект» та ТОВ
«Інститут безпеки життєдіяльності
«ВАСКО».

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що матеріалами справи
підтверджується реальність даних
господарських операцій, зокрема,
договорами, актами приймання виконаних
робіт, актом приймання-передачі
науково-технічної продукції,
податковими накладними, видатковими
накладними, товарно-транспортними
накладним, виписками з рахунку.

На момент здійснення господарських
операцій контрагенти позивача були
зареєстровані платниками податку на
додану вартість.

Висновок відповідача щодо відсутності
реального характеру даних
господарських операцій на підставі
висновків актів про проведення
перевірок контрагентів позивача або
про неможливість їх проведення,
правомірно не прийнято судами до уваги,
оскільки відповідальність має нести
кожний платник податку окремо і вона не
може автоматично поширюватися на
третіх осіб, у тому числі на його
контрагентів.

Таким чином, судами попередніх
інстанцій, на підставі наявних в
матеріалах справи доказів, оцінка яким
дана з дотриманням ст. 86 Кодексу
адміністративного судочинства
України, зроблений правильний висновок
про недоведеність відповідачем, на
якого в силу норми частини другої ст.71
Кодексу адміністративного судочинства
України покладається обов'язок
доказування, правомірності прийнятого
податкового повідомлення-рішення. Так,
судами встановлено, що реальність
господарських операцій між позивачем
та його контрагентами підтверджується
належним чином оформленими
документами первинного
бухгалтерського обліку.

За таких обставин підстави для
задоволення касаційної скарги
відсутні.

Доводи, викладені в касаційній скарзі,
не спростовують висновків судів
попередніх інстанцій та встановлених
обставин справи.

З урахуванням викладеного, є підстави
вважати, що судами першої та
апеляційної інстанцій ухвалено
обґрунтовані рішення, які постановлені
з дотриманням норм матеріального і
процесуального права, підстав для їх
скасування не вбачається.

Стаття 220 Кодексу адміністративного
судочинства України визначає межі
перегляду судом касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті
220-1 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної
інстанції відхиляє касаційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

Керуючись ст.ст. 220, 221-1, 223, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу Спеціалізованої
державної податкової інспекції з
обслуговування великих платників у м.
Одесі Міжрегіонального головного
управління Міндоходів відхилити.

Постанову Миколаївського
окружного адміністративного суду від
14.05.2012 року та ухвалу Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 07.02.2013 року у справі № 2а-9918/11/1470
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили у
порядку та строки, передбачені статтею
254 Кодексу адміністративного
судочинства України, та на неї може
бути подана заява про перегляд судових
рішень Верховним Судом України з
підстав та в порядку, передбачених
статтями 236-239-1 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий
Ю.І.Цвіркун

Судді
Л.В.Ланченко

М.В.Сірош