Справа № 553/2629/14-а
Суддя: П'янова Я.В.
Дата ухвалення: 2014-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2014 р. Справа № 553/2629/14-аКолегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: П'янової Я.В.

Суддів: Зеленського В.В. , Чалого І.С.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Управління Пенсійного фонду
України Ленінського району в м.Полтаві
на постанову Ленінського районного
суду м. Полтава від 01.07.2014р. по справі
№ 553/2629/14-а

за позовом ОСОБА_1

до Управління Пенсійного фонду
України Ленінського району в м.Полтаві

треті особи Територіальне
управління Державної судової
адміністрації України в Полтавській
області , Апеляційний суд
Полтавської області

про визнання дій неправомірними та
зобов'язання відповідача вчинити певні
дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1.),
звернувся до суду з позовом до
Управління Пенсійного фонду України
Ленінського району в м.Полтаві (далі -
відповідач, УПФУ Ленінського району в
м.Полтаві), треті особи: Територіальне
управління Державної судової
адміністрації України в Полтавській
області, Апеляційний суд Полтавської
області, в якому просив визнати дії
відповідача щодо відмови в
перерахуванні щомісячного довічного
грошового утримання - неправомірними;
зобов'язати Управління Пенсійного
фонду України Ленінського району міста
Полтави здійснити перерахунок
щомісячного довічного грошового
утримання і виплачувати щомісячне
довічне грошове утримання в розмірі 90
відсотків заробітної плати працюючого
на відповідній посаді судді, починаючи
з 03 червня 2013 року, без обмежень
максимального розміру щомісячного
грошового утримання; зобов'язати
Управління Пенсійного фонду України у
Ленінському районі міста Полтави в
подальшому, при підвищенні заробітної
плати працюючого судді апеляційного
суду, здійснювати їй перерахунок
щомісячного довічного грошового
утримання без будь-яких обмежень.

Постановою Ленінського районного суду
м. Полтава від 01.07.2014 року
адміністративний позов ОСОБА_1 -
задоволено.

Визнано дії Управління Пенсійного
фонду України Ленінського району міста
Полтави щодо відмови в перерахуванні
щомісячного довічного грошового
утримання ОСОБА_1 - неправомірними.

Зобов'язано Управління Пенсійного
фонду України Ленінського району міста
Полтави здійснити перерахунок
щомісячного довічного грошового
утримання ОСОБА_1 і виплачувати ОСОБА_1
щомісячне довічне грошове утримання в
розмірі 90 відсотків заробітної плати
працюючого на відповідній посаді
судді, починаючи з 03 червня 2013 року, без
обмежень максимального розміру
щомісячного грошового утримання.

Зобов'язано Управління Пенсійного
фонду України у Ленінському районі
міста Полтави в подальшому, при
підвищенні заробітної плати
працюючого судді Апеляційного суду,
здійснювати ОСОБА_1 перерахунок
щомісячного довічного грошового
утримання без будь-яких обмежень.

Не погоджуючись з прийнятою
постановою, відповідач подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та прийняти нову - про
відмову в задоволенні позовних вимог,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
а також на доводи, викладені в
апеляційній скарзі.

Суд апеляційної інстанції розглядає
справу відповідно до ст. 197 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі - КАС України) в порядку
письмового провадження за наявними у
справі матеріалами.

Колегія суддів, вислухавши
суддю-доповідача, вивчивши матеріали
справи, доводи апеляційної скарги
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_1 працювала на посаді судді
Апеляційного суду Полтавської області
з серпня 1995 року по липень 2011 року,
відповідно до Постанови Верховної Ради
України від 07.07.2011 року №3625, наказом
голови Апеляційного суду Полтавської
області №9-03/52 була звільнена у
відставку з призначенням виплати
щомісячного довічного грошового
утримання.

Відповідно до довідки Апеляційного
суду Полтавської області від 31.12.2013р.
№06-29/396 заробітна плата працюючого
судді Апеляційного суду Полтавської
області становить - 21436 грн. 80 коп., в
тому числі посадовий оклад - 13398 грн.,
надбавка за вислугу років - 8038 грн. 80
коп. ( а.с. 8 ).

На звернення позивача з заявою про
проведення перерахунку довічного
грошового утримання судді у відставці
Управлінням Пенсійного фонду України
Ленінського району в м.Полтаві (листами
від 05.02.2014 року (№14/Т-02) та 17.03.2014 року)
відмовлено ОСОБА_1 у перерахунку
щомісячного довічного грошового
утримання, посилаючись на те, що
Законом України "Про судоустрій та
статус суддів" передбачено перерахунок
щомісячного довічного грошового
утримання лише суддям Конституційного
суду України.

Не погодившись з такими діями
відповідача, ОСОБА_1 для захисту своїх
прав звернулась із зазначеним позовом
до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивач згідно з ст.129 та ст.138 Закону
України "Про судоустрій та статус
суддів" має право на перерахунок та
виплату довічного грошового утримання
з 03.06.2013 року.

Колегія суддів частково погоджується з
такими висновками суду першої
інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцію та
законами України.

Згідно з статтею 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Відповідно до статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого суд вирішує справи відповідно до
Конституції та законів України, а також
міжнародних договорів, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України. Суд застосовує інші
нормативно-правові акти, прийняті
відповідним органом на підставі, у
межах повноважень та у спосіб,
передбачені Конституцією та законами
України.

У частині першій статті 126 Основного
Закону України закріплено положення,
згідно з яким незалежність і
недоторканість суддів гарантується
Конституцією і законами України.

Однією з гарантій забезпечення
незалежності суддів, закріплених у
частині першій статті 126 Конституції
України, є надання їм за рахунок
держави матеріального і соціального
захисту, до яких, зокрема, відноситься і
щомісячне довічне грошове утримання.

При прийнятті нових законів або
внесенні змін до чинних законів не
допускається звуження змісту та обсягу
передбачених законом гарантій
самостійності судів, незалежності та
правової захищеності суддів.

Згідно з п.4 ст.43 Закону України "Про
статус суддів", який діяв на час виходу
позивача у відставку, судді у
відставці, який має стаж роботи на
посаді судді не менше 20 років,
виплачується за його вибором пенсія
або звільнене від сплати податку
щомісячне довічне утримання в розмірі
80% заробітної плати працюючого на
відповідній посаді судді. За кожний
повний рік понад 20 років на посаді
судді розмір щомісячного довічного
утримання збільшується на 2% заробітку,
але не більше 90% заробітку судді.

Відповідно до частини 5 статті 138 Закону
України "Про судоустрій і статус
суддів" в редакції Закону України від
08.07.2011р. № 3668, довічне грошове утримання
суддям виплачується органами
Пенсійного фонду України за рахунок
коштів Державного бюджету України.

Згідно з ч.3 ст.138 Закону України "Про
судоустрій і статус суддів" (в редакції
Закону до 03.06.2013р.) щомісячне довічне
грошове утримання виплачується судді у
розмірі 80 відсотків грошового
утримання судді, який працює на
відповідній посаді.

Відповідно до Постанови правління
Пенсійного фонду України від 25 січня 2008
року № 3-1, яка зареєстрована у
Міністерстві юстиції України 12 березня
2008 року за № 200М4891, хоча і не
передбачений порядок перерахунку
щомісячного довічного грошового
утримання судді, але цією постановою і
не заборонено нарахування чи
перерахунку щомісячного грошового
утримання судді.

Виходячи із загальних засад
пріоритетності Законів над відомчими
та урядовими нормативними актами, суд
першої інстанції дійшов правомірного
висновку про те, що при вирішенні
даного спору підлягає застосуванню
саме ч.3 ст.138 Закону України "Про
судоустрій і статус суддів", а не
відомча Постанова правління
Пенсійного фонду України, а тому
посилання відповідача на те, що
відсутній нормативний документ, який
регулює порядок здійснення
перерахунку щомісячного довічного
грошового утримання судді у відставці,
є безпідставними.

Законом України "Про судоустрій і
статус суддів" встановлена гарантія
матеріального забезпечення судді у
відставці, яка не може бути
знівельована в зв'язку з тим, що органи
влади України не встановили порядку, за
яким зазначена гарантія повинна бути
дотримана.

Оскільки ч.3 ст.138 Закону України "Про
судоустрій і статус суддів"
встановлений розмір щомісячного
грошового утримання судді у відставці
у відсотках від заробітної плати
працюючого на відповідній посаді
судді, то розмір щомісячного довічного
грошового утримання має збільшуватись
у разі збільшення розміру заробітної
плати відповідного судді.

Отже, відповідач повинен був
перерахувати розмір щомісячного
довічного грошового утримання у разі
зміни розміру заробітної плати судді
за зверненням позивача.

Постановою Пленуму Верховного Суду
України від 13.06.2007 року № 8 "Про
незалежність судової влади",
роз'яснено, що гарантії незалежності і
недоторканості суддів як носіїв
судової влади та самостійності судів
як судових органів визначено
Конституцією та законами України.
Такими гарантіями, зокрема, є:
здійснення правосуддя виключно судами;
особливий порядок призначення,
обрання, притягнення до
відповідальності та звільнення суддів;
особливий порядок фінансування та
організаційного забезпечення судів;
належне матеріальне та соціальне
забезпечення суддів. Тобто, належне
матеріальне забезпечення суддів, в
тому числі суддів у відставці, є однією
із гарантій незалежності і
недоторканості суддів.

Крім того, рішенням Конституційного
Суду України №3-рп/2013 від 03.06.2013 року
(справа щодо змін умов виплати пенсій і
щомісячного довічного грошового
утримання суддів у відставці) визнано
такими, що не відповідають Конституції
(є неконституційними) частину третю,
перше, друге, третє речення частини
п'ятої статті 138 Закону України "Про
судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010р.
№2453 в редакції Закону України "Про
заходи щодо законодавчого
забезпечення реформування пенсійної
системи від 08.07.2011 року №3668.

При цьому, в рішенні зазначено, що
визначений Законом № 2453 порядок
нарахування щомісячного довічного
грошового утримання було змінено
Законом № 3668, внаслідок чого зменшено
розмір щомісячного довічного
грошового утримання суддів. Залишивши
незмінним зміст права на щомісячне
довічне грошове утримання суддів,
Закон № 3668 звузив обсяг цього права,
встановивши обмежену базу для
нарахування суддям щомісячного
довічного грошового утримання, та
скасував право суддів на одержання
щомісячного довічного грошового
утримання без обмеження граничного
розміру, чим знизив і досягнутий рівень
гарантій незалежності суддів.

Отже, частина третя статті 138 Закону №
2453 не узгоджується з конституційним
положенням про недопустимість
звуження змісту чи обсягу гарантій
незалежності суддів, а тому суперечить
статті 126 Основного Закону України.

Щодо обмеження максимального розміру
грошового довічного утримання судді у
відставці, визначеного ч.5 ст.138 Закону
України "Про судоустрій і статус
суддів", Конституційний Суд зазначив,
що в Рішенні від 18 червня 2007 року №
4-рп/2007 Конституційний Суд України вже
вирішував питання про недопустимість
встановлення в законі максимального
розміру пенсії суддів або їх
щомісячного довічного грошового
утримання, наголошуючи, що це обмежить
їх обсяг, а також зазначав, що‚
залишивши незмінним зміст права на
пенсію та щомісячне довічне грошове
утримання суддів, закон звузив обсяг
цього права, встановивши граничну межу
для таких виплат суддям (абзац шостий
підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної
частини).

Враховуючи, що однією з гарантій
незалежності суддів є заборона при
прийнятті нових законів або внесенні
змін до чинних законів звужувати зміст
та обсяг визначених Конституцією
України таких гарантій, Конституційний
Суд України вважає, що положення
третього речення частини п'ятої статті
138 Закону № 2453, статті 2 Закону № 3668
стосовно встановлення максимального
розміру пенсії (щомісячного довічного
грошового утримання) суддів суперечать
частині першій статті 126 Основного
Закону України.

Відповідно до частини другої статті 70
Закону України „Про Конституційний
Суд України" у разі необхідності
Конституційний Суд України може
визначити у своєму рішенні, висновку
порядок і строки їх виконання, а також
покласти на відповідні державні органи
обов'язки щодо забезпечення виконання
рішення, додержання висновку. У рішенні
Конституційного Суду України №3-рп/2013
від 03.06.2013 року вказано такий порядок
виконання цього Рішення:

- частина третя статті 138 Закону № 2453 у
редакції Закону № 3668, яка суперечить
Конституції України‚ не підлягає
застосуванню як така, що втратила
чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України цього
Рішення. Натомість підлягає
застосуванню частина третя статті 138
Закону № 2453 в редакції до змін,
внесених Законом № 3668, а саме:
„Щомісячне довічне грошове утримання
виплачується судді у розмірі 80
відсотків грошового утримання судді,
який працює на відповідній посаді. За
кожний повний рік роботи на посаді
судді понад 20 років розмір щомісячного
довічного грошового утримання
збільшується на два відсотки
заробітку, але не більше ніж 90
відсотків заробітної плати судді, без
обмеження граничного розміру
щомісячного довічного грошового
утримання";

- дія статті 2 Закону № 3668 не
поширюється на Закон № 2453;

- дія абзацу другого пункту 2 розділу II
„Прикінцеві та перехідні положення"
Закону № 3668 не поширюється на
правовідносини щодо виплати суддям
пенсії (щомісячного довічного
грошового утримання).

Згідно з пп.3,4,5 Рішення Конституційного
Суду України №3-рп/2013 від 03.06.2013 року
положення Закону України „Про
судоустрій і статус суддів", „Про
заходи щодо законодавчого
забезпечення реформування пенсійної
системи" від 8 липня 2011 року № 3668-VI,
визнані неконституційними, втрачають
чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України цього
Рішення.

Рішення Конституційного Суду України
має преюдиціальне значення при
розгляді судами загальної юрисдикції
позовів у зв'язку з правовідносинами,
що виникли внаслідок дії положень
законів України, визнаних
неконституційними.

Оскільки діючим законодавством чітко
визначено, що розмір довічного
утримання, який призначено та
виплачується судді у відставці,
розраховується із розміру грошового
утримання працюючого судді, тому у разі
збільшення розміру заробітної плати
працюючого на відповідній посаді
судді, повинен збільшуватися розмір
довічного грошового утримання судді у
відставці без обмеження максимального
розміру грошового довічного утримання
судді у відставці, визначеного ч.5 ст.138
Закону України "Про судоустрій і статус
суддів".

Щодо тверджень відповідача про те, що
Законом України "Про судоустрій і
статус суддів" проведення перерахунку
довічного грошового утримання судді
передбачено виключно для суддів
Конституційного Суду України, колегією
суддів не беруться до уваги, з огляду на
таке.

Відповідно до ст.3 Закону України "Про
судоустрій і статус суддів" суди
загальної юрисдикції утворюють єдину
систему судів. Єдиним органом
конституційної юрисдикції в Україні є
Конституційний Суд України.

Як встановлено положеннями ч.4 ст. 17
вказаного Закону, єдність системи
судів загальної юрисдикції
забезпечується, зокрема: єдиними
засадами організації та діяльності
судів; єдиним статусом суддів; єдиним
порядком організаційного забезпечення
діяльності судів; фінансуванням судів
виключно з Державного бюджету України.

Статтею 51 Закону України "Про
судоустрій і статус суддів" визначено,
що суддею є громадянин України, який
відповідно до Конституції України (
254к/%-ВР ) та цього Закону призначений чи
обраний суддею, займає штатну
суддівську посаду в одному з судів
України і здійснює правосуддя на
професійній основі. Судді в Україні
мають єдиний статус незалежно від
місця суду в системі судів загальної
юрисдикції чи адміністративної посади,
яку суддя обіймає в суді.

Згідно з ч.5 ст.109 Закону України "Про
судоустрій і статус суддів" за суддею,
звільненим за його заявою, про
відставку, зберігається звання судді
та гарантії недоторканності,
встановлені для судді до його виходу у
відставку.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що судді, які працюють або
працювали у системі судів загальної
юрисдикції, не повинні ставитись у менш
вигідне становище в питаннях
пенсійного забезпечення, а саме
нарахування та виплати довічного
грошового утримання судді у відставці,
порівняно із суддями Конституційного
Суду України.

Відповідно до ст. 6.4. Європейської
хартії про статус суддів суддя, що
досяг встановленого законом віку для
виходу у відставку з суддівської
посади, яку займав протягом певного
часу, повинен отримувати пенсію по
виходу у відставку, рівень якої повинен
бути як можна ближче до рівня останньої
заробітної плати в якості судді.

Ст. 5 КАС України передбачає здійснення
судочинства відповідно як Законів
України, так і міжнародних договорів,
згода на які надана BP України.
Відповідно до ст. 8 Конституції України
в Україні визнається і діє принципи
верховенства права.

За змістом ст.17 Закону України "Про
судоустрій і статус суддів" єдність
системи судів загальної юрисдикції
забезпечується, зокрема, вирішенням
питань внутрішньої діяльності судів
органами суддівського самоврядування.

Згідно з п.6 рішення Ради Суддів України
№18 від 23.03.2012 року за результатами
розгляду звернень суддів у відставці
щодо їх права на перерахунок довічного
грошового утримання, вважати наявним у
них такого права відповідно до частини
3 статті 138 Закону України "Про
судоустрій і статус суддів". При цьому
слід запровадити порядок на рівні
Державної судової адміністрації
України та Пенсійного фонду України, за
яким під грошовим утриманням судді,
який працює на відповідній посаді, слід
вважати єдиний рівень по державі для
суддів відповідної інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів
приходить до висновку про наявність у
позивача права на перерахунок
довічного грошового утримання судді у
відставці.

За таких обставин, суд першої інстанції
дійшов правомірного висновку про те, що
позивач згідно з ст.129 та ст.138 Закону
України "Про судоустрій та статус
суддів" має право на перерахунок та
виплату довічного грошового утримання.

Проте, колегія суддів зауважує на те, що
судом першої інстанції при прийнятті
постанови не враховано той факт, що
ОСОБА_1 звернулась до відповідача з
заявою про проведення перерахунку
довічного грошового утримання судді у
відставці відповідно до Закону України
"Про судоустрій та статус суддів" 28.01.2014
року, а тому позивач має право на
перерахунок та виплату довічного
грошового утримання саме з дати
звернення до відповідача з відповідною
заявою, тобто з 28.01.2014 року.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов помилкового висновку про
задоволення позовних вимог ОСОБА_1 за
період з 03.06.2013 року по 27.01.2014 року
включно, в зв'язку з чим постанова суду
першої інстанції в цій частині
підлягає скасуванню з прийняттям
нової.

Крім того, колегія суддів апеляційної
інстанції не погоджується з висновками
суду першої інстанції про задоволення
позову в частині подальшого
перерахунку щомісячного довічного
грошового утримання без будь-яких
обмежень.

З положень ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
вбачається, що завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод і інтересів
фізичних осіб, прав і інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Зі змісту наведеної правової норми
вбачається, що судовому захисту
підлягають лише порушені права,
свободи і інтереси фізичних або права і
інтереси юридичних осіб, а не
можливість їх порушення в майбутньому.

В цьому зв'язку суд вважає неможливим
розглядати вимоги щодо зобов'язання
суб'єкта владних повноважень вчиняти
дії у майбутньому у зв'язку з
вірогідним настанням певних наслідків,
оскільки у суду на час розгляду справи
відсутні підстави для прийняття
рішення стосовно законності таких дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 159 Кодексу
адміністративного судочинства України
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом
відповідно до норм матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права (ч. 2 ст. 159 Кодексу
адміністративного судочинства
України).

Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні (ч. 3 ст. 159 Кодексу
адміністративного судочинства
України).

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 202 Кодексу
адміністративного судочинства України
підставами для скасування постанови
суду першої інстанції та ухвалення
нового рішення є порушення норм
матеріального і процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи або питання.

З урахуванням наведеного, колегія
суддів дійшла висновку про те, що судом
першої інстанції при ухваленні рішення
були допущені порушення норм
матеріального та процесуального права,
а тому дана постанова підлягає
частковому скасуванню з ухваленням
нової постанови про відмову в
задоволенні позовних вимог в цій
частині.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 197, п. 3 ст. 198,
п. 4 ч.1 ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства,
колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України Ленінського
району в м.Полтаві задовольнити
частково.

Постанову Ленінського районного суду
м. Полтава від 01.07.2014р. по справі №
553/2629/14-а скасувати в частині
задоволення позовних вимог ОСОБА_1 за
період з 03.06.2013 року по 27.01.2014 року
включно, а також зобов'язання
Управління Пенсійного фонду України
Ленінського району в м. Полтаві в
подальшому, при підвищенні заробітної
плати працюючого судді Апеляційного
суду, здійснювати ОСОБА_1 перерахунок
щомісячного довічного грошового
утримання без будь-яких обмежень,
прийнявши в цій частині нову постанову
про відмову в задоволенні позовних
вимог.

В іншій частині постанову Ленінського
районного суду м. Полтава від 01.07.2014 р.
по справі № 553/2629/14-а залишити без змін.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили.

Головуючий суддя П’янова Я.В.Судді
Зеленський В.В. Чалий І.С.