Справа № 815/308/14
Суддя: Бітов А.І.
Дата ухвалення: 2014-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

09 вересня 2014 р.м.ОдесаСправа № 815/308/14

Категорія: 10 Головуючий в 1 інстанції:
Соколенко О. М.

Судова колегія Одеського апеляційного
адміністративного суду у складі:

головуючого - Бітова А.І.

суддів - Милосердного М.М.

- Ступакової І.Г.

при секретарі - Орлик Л.Л.

з участю: ОСОБА_2 та його представника -
ОСОБА_3, представника Міністерства
інфраструктури України - Орєшкової Н.В.,
представника Міністерство оборони
України - Обухова О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі
адміністративну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на постанову Одеського
окружного адміністративного суду від 16
квітня 2014 року у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_2 до
Міністерства інфраструктури України,
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача - Міністерство оборони
України, про визнання протиправним та
скасування рішення, зобов'язання
вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з адміністративним позовом до
Міністерства інфраструктури України
про:

- визнання протиправною відмову
комісії Міністерства транспорту
України у 2002 році видати ОСОБА_2 довідку
про участь у забезпеченні бойової
діяльності військ (флоту) в Югославії у
1993 році;

- визнання протиправною відмову
комісії Міністерства транспорту
України видати йому довідку у
письмовому вигляді згідно поданої
заяви, що надійшла до комісії
Міністерства транспорту України у 2002
році, у тримісячний термін;

- визнання протиправним та
скасування рішення комісії
Міністерства інфраструктури України з
питань розгляду матеріалів щодо
визначення відповідного статусу
учасника бойових дій в частині відмови
ОСОБА_2 у видачі довідки про участь у
забезпеченні бойової діяльності
військ (флоту) згідно Протоколу Комісії
Міністерства інфраструктури України
№85 від 22 листопада 2013 року.

- зобов'язання Міністерство
інфраструктури України визначити
ОСОБА_2 учасником бойових дій в
Югославії за рішенням Уряду України та
видати довідку про участь у
забезпеченні бойової діяльності
військ (флоту) з підставою для видачі
посвідчення учасника бойових дій.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач
вказував, що з 1989 року він працював у
ДСК Чорноморське Морське Пароплавство
на різноманітних керуючих посадах
плавального складу, у тому числі, у
березні-жовтні 1993 року, - третім
помічником капітана на
спеціалізованому Ро-Ро пароплаві
"НИКОЛАЙ ЧЕРКАСОВ", про що свідчать
належні записи у трудової книжці,
посвідченні моряка закордонного
плавання, особистій картці служби
мореплавання ДСК ЧМП, особистій картці
відділу кадрів ДСК ЧМП, судової ролі,
заяви від капітана пароплава і
начальника відділу Далекосхідних
ліній ДСК ЧМП. Виконуючи постанови
Уряду України, екіпаж українського
спеціалізованого Ро-Ро пароплаву
"НИКОЛАЙ ЧЕРКАСОВ" приймав участь в
забезпеченні бойової діяльності
військ (флоту), здійснюючи перевезення
військової техніки з ДП
"Спеціалізований морський порт
"ОКТЯБРЬСК" до порту Копер, Югославія у
серпні 1993 року. Таким чином,
перебуваючи у зазначений час на
території республіки Югославії під час
ведення там бойових дій і здійснюючи
перевезення військової і спеціальної
техніки, як зазначає позивач, він як 3-й
помічник капітана пароплава "НИКОЛАЙ
ЧЕРКАСОВ" брав участь у забезпеченні
бойової діяльності військ. Оскільки
бойові дії в Югославії відбувалися
після проголошення незалежності
України, рішення про направлення
Українського контингенту Миротворчих
Сил ООН до Югославії приймалось Урядом
України.

Позивач зазначив, що відповідні
документи ним були зібрані і двічі
подані на розгляд засідання робочої
групи ДСК ЧМП по розгляданню заяв на
присвоєння статусу учасника бойових
дій у 2002 і 2007 роках, про що свідчать
протоколи ДСК ЧМП за №63 від 04 грудня 2002
року і №120 від 25 грудня 2007 року. 22
листопада 2013 року йому була
відправлена відмова згідно Протоколу
№85 засідання Комісії Міністерства
інфраструктури України з питань
розгляду матеріалів щодо визначення
статусу учасника бойових дій, яка
вмотивована тим, що рейс на борту
пароплава "НИКОЛАЙ ЧЕРКАСОВ" був
здійснений до Югославії у серпні 1993
року, до прийняття Закону України "Про
внесення змін до ст. 6 Закону України
"Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту". На думку
позивача, ця відмова є протиправною.

Ухвалою Одеського окружного
адміністративного суду від 15 січня 2014
року, яка набрала законної сили,
адміністративний позов ОСОБА_2 до
Міністерства інфраструктури України в
частині позовних вимог про визнання
протиправною відмови комісії
Міністерства транспорту України у 2002
року видати ОСОБА_2 довідку про участь у
забезпеченні бойової діяльності
військ (флоту) в Югославії у 1993 році та
визнання протиправною відмови Комісії
Міністерства транспорту України
видати позивачу довідку у письмовому
вигляді згідно поданої ним заяви, що
надійшла до комісії Міністерства
транспорту України у 2002 року, у
тримісячний термін залишено без
розгляду, на підставі положень ст. 100
КАС України.

В ході розгляду до участі у справі було
залучено Міністерство оборони України
як третю особу, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача.

Відповідач позов не визнав, вказуючи,
що норми п.2 ст. 6 Закону України "Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту", п.1 Постанови
Кабінету Міністрів України за №16 від 13
січня 1995 року "Про застосування п.2
статті 6 Закону України "Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту", стосуються тих
громадян, які направлялися в держави, в
яких велися бойові дії, Урядом
колишнього СPCP, а не України. Крім того,
Постановою Кабінету Міністрів України
№302 від 12 травня 1994 року передбачено, що
посвідчення учасника бойових дій
видається на підставі документів,
виданих органами Міністерства оборони,
МВС, СБУ, в яких відображається факт
безпосередньої участі у бойових
операціях, положення абзацу 2 пункту 2
статті 6 Закону України "Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту", яким визначено,
що учасниками бойових дій визнаються
військовослужбовці Збройних Сил
України, Служби безпеки України, особи
рядового, начальницького складу і
військовослужбовці Міністерства
внутрішніх справ України, інших
військових формувань, створюваних
Верховною Радою України, які за
рішенням відповідних державних
органів були направлені для виконання
миротворчих місій або у відрядження в
держави, де в цей період велися бойові
дії. На думку відповідача, визнання
учасниками бойових дій працівників
будь-яких інших категорій зазначеною
нормою Закону України "Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту", а також підстави
для встановлення статусу учасника
бойових дій працівникам відповідних
категорій, які перебували на території
колишньої Югославії чи інших країн
після 1 січня 1992 року не передбачено.

Також, відповідач вказував, що
Міністерством транспорту України було
отримано листи від Міністерства
оборони України від 09 березня 2004 року
№145/1/940 та від 22 листопада 2004 року
№223/1/1708, якими повідомлялося, що у
Міністерства оборони відсутні
підстави встановлювати статус
учасника бойових дій працівникам
відповідних категорій, які перебували
на території колишньої Югославії чи
інших країн після 1 січня 1992 року та
рекомендовано у подальшому довідки про
участь працівників у бойових діях чи їх
забезпеченні у 1994 році в Югославії не
видавати, оскільки вони не
відповідають чинному законодавству і
не можуть бути підставою для видачі
посвідчення учасника бойових дій.

Представник третьої особи підтримав
заперечення відповідача.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 16 квітня 2014
року у задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставиться
питання про скасування судового
рішення в зв'язку з тим, що воно
постановлено з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
а також що у зв'язку з тим, що висновки
суду не відповідають обставинам
справи.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги ОСОБА_2, перевіривши
законність і обґрунтованість судового
рішення в межах позовних вимог і
доводів апеляційної скарги, судова
колегія вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлені
наступні обставини справи.

Як вбачається з копії трудової книжки
та копії особової картки позивача, з 20
березня 1993 року по 27 жовтня 1993 року
позивач працював третім помічником
капітана на теплоході "НИКОЛАЙ
ЧЕРКАСОВ".

Згідно з поясненнями позивача,
виконуючи постанови Уряду України,
екіпаж українського спеціалізованого
Ро-Ро пароплаву "НИКОЛАЙ ЧЕРКАСОВ"
приймав участь в забезпеченні бойової
діяльності військ (флоту), здійснюючи
перевезення військової техніки з ДП
"Спеціалізований морський порт
"ОКТЯБРЬСК" до порту Копер, Югославія у
серпні 1993 року. Таким чином,
перебуваючи у зазначений час на
території республіки Югославії під час
ведення там бойових дій і здійснюючи
перевезення військової і спеціальної
техніки, як зазначає позивач, він як 3-й
помічник капітана пароплава "НИКОЛАЙ
ЧЕРКАСОВ" брав участь у забезпеченні
бойової діяльності військ.

На підтвердження зазначених обставин
позивачем надано до суду: копію судової
ролі т/х "НИКОЛАЙ ЧЕРКАСОВ" на дату
відправлення 11 серпня 1993 року, копії
заяви начальника відділу
Далекосхідних ліній ДСК ЧМП Замощенко
Б.Б. та заяви капітана т/х "НИКОЛАЙ
ЧЕРКАСОВ" Кошивко В.С.; копії протоколу
№63 від 04 грудня 2002 року та протоколу
№120 від 25 грудня 2007 року засідання
робочої групи ДСК ЧМП по розгляду заяв
громадян і присвоєння їм статусу
учасника бойових дій, в яких, зокрема
зазначено, що ОСОБА_2, 3-тій помічник
капітана т/х "НИКОЛАЙ ЧЕРКАСОВ" після
відходу 11 серпня 1993 року перебував у
Югославії.

Також, у вищевказаних протоколах,
зокрема, визначено, що відповідні
документи, протоколи засідань
необхідно направити в Укрморрічфлот.

Рішенням робочої групи
Укрморрічінспекції щодо визначення
відповідного статусу учасників
бойових дій (протокол №134 від 05
листопада 2013 року), за розглядом
відповідних матеріалів, вирішено
порушити клопотання перед комісією
Міністерства інфраструктури України з
питань розгляду матеріалів щодо
визначення статусу учасників бойових
дій про видачу довідки для одержання
посвідчення учасника бойових дій, в
тому числі, ОСОБА_2, 3-му помічнику
капітана т/х "НИКОЛАЙ ЧЕРКАСОВ", який у
серпні 1993 року (після відходу 11 серпня
1993 року) перебував у Югославії.

Згідно протоколу №85 від 22 листопада 2013
року засідання комісії Міністерства
інфраструктури України з питань
розгляду матеріалів щодо визначення
статусу учасників бойових дій, комісія
вирішила, зокрема, затвердити рішення
робочої групи Укрморрічінспекції щодо
визначення відповідного статусу
учасників бойових дій (протокол №134 від
05 листопада 2013 року) та видати довідки
про участь у забезпеченні бойової
діяльності військ (флоту) 29 особам із 31
поданих, крім, ОСОБА_2 - колишнього члена
екіпажу т/х "НИКОЛАЙ ЧЕРКАСОВ", який
здійснював рейс до Югославії у серпні
1993 року, до прийняття Закону України
"Про внесення зміни до статті 6 Закону
України "Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту", а
також ОСОБА_8 - громадянина Російської
Федерації.

Позивачем не заперечувалось те, що у
період серпень-жовтень 1993 року він не
був військовослужбовцем Радянської
Армії, Військово-Морського Флоту,
Комітету державної безпеки, особою
рядового, начальницького складу і
військовослужбовцем Міністерства
внутрішніх справ колишнього Союзу РСР
(включаючи військових та технічних
спеціалістів і радників), працівником
відповідних категорій, які за рішенням
Уряду колишнього Союзу РСР проходили
службу, працювали чи перебували у
відрядженні в державах, де в цей період
велися бойові дії, і брали участь у
бойових діях чи забезпеченні бойової
діяльності військ (флотів).

В указаний період позивач не був
військовослужбовцем Збройних Сил
України, Служби безпеки України, Служби
зовнішньої розвідки України, особою
рядового, начальницького складу і
військовослужбовцем Міністерства
внутрішніх справ України, інших
утворених відповідно до Законів
України військових формувань, які за
рішенням відповідних державних
органів були направлені для участі в
міжнародних операціях з підтримання
миру і безпеки або у відрядження в
держави, де в цей період велися бойові
дії.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції
виходив з того, що позивач не є
учасником бойових дій у розумінні п.2
ст. 6 Закону України "Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту", у зв'язку з чим, не
має підстав для ствердження про
протиправність рішень і дій
відповідача у спірних правовідносинах.

Судова колегія вважає ці висновки суду
першої інстанції правильними і такими,
що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 10, 11,
70, 71, 72 КАС України, п.2 ч.1 ст. 6 Закону
України "Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту".

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
вказується, що ст. 2 Закону України "Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту" передбачено, що
законодавство України про статус
ветеранів війни та їх соціальні
гарантії складається з цього Закону та
інших актів законодавства України. До
інших актів законодавства України
відноситься Постанова Кабінету
Міністрів України №63 від 08 лютого 1994
року "Про організаційні заходи щодо
застосування Закону України "Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту", якою був
затверджений Перелік держав і періодів
бойових дій на їх території. До
територій, на яких велись бойові дії
віднесено й територію Югославії.
Згідно з цим Переліком, період бойових
дій у Югославії вказаний з 15 липня 1992
року по 16 червня 1999 року.

Апелянт зазначив, що у даному Переліку
є примітки, де вказано на які конкретно
категорії працівників
розповсюджується дія цієї постанови.
Що стосується Югославії, то відносно її
ніяких приміток не має, а це означає, що
дія цієї Постанови розповсюджується на
усі категорії працівників, які
приймали участь у бойових діях та
забезпечували бойову діяльність
батальйону Збройних Сил України в
Миротворчих Силах Організації
Об'єднаних Націй на території
колишньої Югославії.

За таких обставин, на думку апелянта,
посилання суду першої інстанції лише
тільки на такі категорії працівників,
як військовослужбовці Збройних Сил
України, Служби безпеки України, Служби
зовнішньої розвідки України, особи
рядового, начальницького складу і
військовослужбовці Міністерства
внутрішніх справ України, інших
утворених відповідно до законів
України військових формувань, які за
рішенням відповідних державних
органів були направлені для участі в
міжнародних операціях з підтримання
миру і безпеки або у відрядження в
держави, де в цей період велися бойові
дії є помилковим та такими, що
суперечать діючому законодавству
України.

Судова колегія не приймає ці доводи
апелянта, виходячи з наступного.

Відповідно до абз.1 п.2 ч.1 ст. 6 Закону
України "Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту",
учасниками бойових дій визнаються
учасники бойових дій на території
інших країн - військовослужбовці
Радянської Армії, Військово-Морського
Флоту, Комітету державної безпеки,
особи рядового, начальницького складу
і військовослужбовці Міністерства
внутрішніх справ колишнього Союзу РСР
(включаючи військових та технічних
спеціалістів і радників), працівники
відповідних категорій, які за рішенням
Уряду колишнього Союзу РСР проходили
службу, працювали чи перебували у
відрядженні в державах, де в цей період
велися бойові дії, і брали участь у
бойових діях чи забезпеченні бойової
діяльності військ (флотів).

Позивач не належить до цієї категорії
осіб, що ним не заперечується.

Згідно з абз.2 п.2 ч.1 ст. 6 цього Закону
України, учасниками бойових дій
визнаються військовослужбовці
Збройних Сил України, Служби безпеки
України, особи рядового,
начальницького складу і
військовослужбовці Міністерства
внутрішніх справ України, інших
військових формувань, створюваних
Верховною Радою України, які за
рішенням відповідних державних
органів були направлені для виконання
миротворчих місій або у відрядження в
держави, де в цей період велися бойові
дії.

Таким чином, однією з обов'язкових
ознак учасника бойових дій є його
належність до військового формування.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач не направлявся до Югославії як
військовослужбовець будь-якого
військового формування, відповідно,
він не належить і до цієї категорії
осіб.

Відповідно до абз.3 п.2 ч.1 ст. 6 цього
Закону України, перелік держав,
зазначених у цьому пункті, періоди
бойових дій у них та категорії
працівників визначаються Кабінетом
Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України
"Про організаційні заходи щодо
застосування Закону України "Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту" від 08 лютого 1994
року №63, затверджено перелік держав,
яким надавалася допомога за участю
військовослужбовців Радянської Армії,
Військово-Морського Флоту, Комітету
державної безпеки та осіб рядового,
начальницького складу і
військовослужбовців Міністерства
внутрішніх справ, військовослужбовців
Збройних Сил, Служби безпеки, Служби
зовнішньої розвідки, інших військових
формувань, осіб рядового та
начальницького складу органів
внутрішніх справ колишнього Союзу РСР,
і періодів бойових дій на їх території.

До цього Переліку входить Югославія з
періодом бойових дій: 15 липня 1992 року - 16
червня 1999 року.

Апелянт стверджує, що зі змісту
вищенаведеного абз.3 п.2 ч.1 ст. 6 Закону
України "Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту" та
Постанови Кабінету Міністрів України
№63 слідує, що він є учасником бойових
дій.

Однак, апелянтом ігноровано, що абз.3 п.2
ч.1 ст. 6 Закону України "Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту" стосується
виключно реалізації абзаців 1, 2 п.2 ч.1
ст. 6 цього Закону, до яких, як було
зазначено вище, апелянт не має
відношення.

Також, судова колегія вважає
помилковими висновки апелянта, що дія
Постанови Кабінету Міністрів від 08
лютого 1994 року №63 розповсюджується на
усі категорії працівників, з таких
підстав.

Згідно з п.2 цієї Постанови №63, вирішено
затвердити перелік держав, яким
надавалася допомога за участю
військовослужбовців Радянської Армії,
Військово-Морського Флоту, Комітету
державної безпеки та осіб рядового,
начальницького складу і
військовослужбовців Міністерства
внутрішніх справ, військовослужбовців
Збройних Сил, Служби безпеки, Служби
зовнішньої розвідки, інших військових
формувань, осіб рядового та
начальницького складу органів
внутрішніх справ колишнього Союзу РСР.

Таким чином, Постанова Кабінету
Міністрів від 08 лютого 1994 року №63
стосується всіх категорій
військовослужбовців та осіб рядового,
начальницького складу і
військовослужбовців Міністерства
внутрішніх справ, що повністю
відповідає п.2 ч.1 ст. 6 Закону України
"Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту", проте не всіх
категорій працівників, як помилково
зазначає апелянт.

Всі 8 Приміток до Постанови №63, на які
посилається апелянт, лише
конкретизують у деяких випадках
категорії військовослужбовців та осіб
рядового, начальницького складу і
військовослужбовців Міністерства
внутрішніх справ, але це не означає, що
випадки, які цими Примітками не
конкретизовані, поширюються на
працівників, що не відносяться
категорії військовослужбовців та осіб
рядового, начальницького складу і
військовослужбовців Міністерства
внутрішніх справ.

Лист заступника міністра - керівника
апарату, Голови Комісії Міністерства з
питань розгляду матеріалів щодо
визначення статусу учасників бойових
дій ОСОБА_12 від 22 листопада 2013 року за
№13206/10/10-13 (а.с.32), де зазначено, що
апелянт брав участь у забезпеченні
бойової діяльності військ, не свідчить
про те, що позивач є учасником бойових
дій у розумінні Закону України "Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту".

Також, не можуть бути прийняті до уваги
посилання апелянта на те, що деяким
іншим членам екіпажів морських
невійськових суден, які перевозили
військові грузи до Югославії у
вказаний період, було надано статус
учасників бойових дій, оскільки, навіть
у разі справжності цих пояснень, вони
не доводять обґрунтованості та
законності рішень про надання цим
особам статусу учасників бойових дій.

Враховуючи все вищевикладене, судова
колегія вважає, що суд першої інстанції
порушень матеріального і
процесуального права при вирішенні
справи не допустив, а наведені в скарзі
доводи правильність висновків суду не
спростовують, відповідно, апеляційна
скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 195, 196; п.1 ч.1 ст. 198; ст. 200;
п.1 ч.1 ст. 205; ст. 206; ч.5 ст. 254 КАС України,
судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без
задоволення, а постанову Одеського
окружного адміністративного суду від 16
квітня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили негайно після її
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
Адміністративного Суду України
протягом двадцяти днів з дня складання
судового рішення в повному обсязі.

Повний текст судового рішення
виготовлений 15 вересня 2014 року.

Головуючий:

Суддя:

Суддя: