Справа № 808/4011/14
Суддя: Горобцова Ярослава Володимирівна
Дата ухвалення: 2014-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2014 року об 11 год. 59 хв.Справа №
808/4011/14 м.ЗапоріжжяЗапорізький
окружний адміністративний суд у складі
головуючого судді Горобцової Я.В., за
участю секретаря судового засідання
Федорук І.В.,

за участю

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - А.Б.
Кравченко

розглянувши у місті Запоріжжі у
відкритому судовому засіданні
адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Державної податкової інспекції у
Ленінському районі м. Запоріжжя
Головного управління Міндоходів у
Запорізькій області

про визнання протиправною та
скасування вимоги, -

ОБСТАВИНИ
СПРАВИ:

20 червня 2014 року до Запорізького
окружного адміністративного суду
надійшов адміністративний позов
ОСОБА_1 (далі - позивач або ОСОБА_1) до
Державної податкової інспекції у
Ленінському районі м. Запоріжжя
Головного управління Міндоходів у
Запорізькій області (далі - відповідач
або ДПІ у Ленінському районі м.
Запоріжжя ГУ Міндоходів у Запорізькій
області), в якому позивач просить
визнати протиправною та скасувати
вимогу про сплату боргу від 13.12.2013
№2557-173.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що він
є пенсіонером за віком, а також
зареєстрований як фізична
особа-підприємець на спрощеній системі
оподаткування. Тому позивач вважає, що
вимога ДПІ у Ленінському районі м.
Запоріжжя ГУ Міндоходів у Запорізькій
області про сплату боргу від 13.12.2013
№2557-173 є незаконною, оскільки він є
пенсіонером за віком та на підставі
статті 4 Закону України «Про збір та
облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» звільнений від
сплату єдиного внеску.

Заперечуючи проти позову з підстав,
викладених в письмових запереченнях
аналогічних, відповідач зазначив, що
позивач має пільгову пенсію за віком як
потерпілий внаслідок аварії на ЧАЕС,
якому зменшено пенсійний вік згідно з
Законом України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», тому це не звільняє його
від сплати за себе єдиного соціального
внеску.

Ухвалою Запорізького окружного
адміністративного суду від 23 червня 2014
року відкрито провадження у справі та
призначено справу до розгляду.

В судовому засіданні позивача
підтримав позовні вимоги у повному
обсязі та просив суд задовольнити
позов.

Представник відповідача проти позову
заперечив та просив суд відмовити у
задоволенні позовних вимог.

На підставі частини третьої статті 160
КАС України в судовому засіданні 15
вересня 2014 року проголошено вступну та
резолютивну частини постанови.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши думку сторін,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов та заперечення проти
позову, об'єктивно оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд,-

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до Свідоцтва про Державну
реєстрацію фізичної особи-підприємця
Серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 19.06.1995
зареєстрований Виконавчим комітетом
Запорізької міської ради як фізична
особа-підприємець за адресою: АДРЕСА_1,
ідентифікаційний код НОМЕР_1.

Зі Свідоцтва платника єдиного внеску
Серії НОМЕР_3 вбачається, що він
перейшов на спрощену систему
оподаткування з 01.01.2013 з обраною
ставкою єдиного податку 5% до доходу та
відповідно йому присвоєно 3 (третю)
групу.

Також, з пенсійного посвідчення Серії
НОМЕР_4 С виданого 24.06.2009, вбачається, що
ОСОБА_1 є особою, яка постраждала
внаслідок Чорнобильської катастрофи, у
зв'язку з чим він є інвалідом 2
категорії.

Крім того, відповідно до Довідки від
17.06.2014 №3242 ОСОБА_1 перебуває на обліку в
УПФУ в Ленінському районі м. Запоріжжя
та отримує пенсію за віком, як
потерпілому внаслідок Чорнобильської
катастрофи.

13.12.2013 ДПІ у Ленінському районі м.
Запоріжжя ГУ Міндоходів у Запорізькій
області винесено Вимогу про сплату
боргу (недоїмки) від 13.12.2013 №Ф-2557-173, якою
позивачу необхідно сплатити суму
недоїмки зі сплати єдиного внеску,
штрафів та пені на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування в сумі 4
973,94 грн.

Рішенням про результати розгляду
скарги від 20.05.2014 №3249/Д/99-99-10-01-07-15 вимогу
про сплату боргу (недоїмки) від 13.12.2013
№Ф-2557-173 ДПІ у Ленінському районі м.
Запоріжжя ГУ Міндоходів у Запорізькій
області та рішення за результатами
розгляду первинної скарги від 12.03.2014
№143/14/08-01-10-04-13 ГУ Міндоходів у
Запорізькій області залишено без змін,
а скаргу ФОП ОСОБА_1 від 17.04.2014 б/н без
задоволення.

Надаючи правову оцінку спірним
відносинам, що виникли між сторонами у
справі, суд виходить з наступного.

За змістом пункту другого частини
першої статті 1 Закону України «Про
збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» від 8 липня 2010
року № 2464-VI (далі - Закон України № 2464-VI)
єдиний внесок на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування -
консолідований страховий внесок, збір
якого здійснюється до системи
загальнообов'язкового державного
соціального страхування в
обов'язковому порядку та на регулярній
основі з метою забезпечення захисту у
випадку, передбачених законодавством,
прав застрахованих осіб та членів
їхніх сімей на отримання страхових
виплат (послуг) за діючими видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування.

Відповідно до пункту четвертого
частини першої статті 4 Закону України
№ 2464-VI платниками єдиного внеску є
фізичні особи-підприємці, в тому числі
ті, які обрали спрощену систему
оподаткування, та члени сімей цих осіб,
які беруть участь у провадженні ними
підприємницької діяльності.

Особи, зазначені у пункті четвертому
частини першої цієї статті, які обрали
спрощену систему оподаткування,
звільняються від сплати за себе
єдиного внеску, якщо вони є
пенсіонерами за віком або інвалідами
та отримують відповідно до закону
пенсію або соціальну допомогу. Такі
особи можуть бути платниками єдиного
внеску виключно за умови їх
добровільної участі у системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування (частина
четверта статті 4 Закону № 2464-VI).

Таким чином, за змістом цієї норми
фізичні особи-підприємці, які обрали
спрощену систему оподаткування,
звільняються від сплати єдиного внеску
за себе, за умови, якщо вони є
пенсіонерами за віком (незалежно від
того чи досягли вони загального
пенсійного віку чи така пенсія
оформлена на пільгових умовах - зі
зменшенням пенсійного віку) та
отримують відповідно до закону пенсію.

Згідно абзацу першого частини першої
статті 55 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської»
особам, які працювали або проживали на
територіях радіоактивного
забруднення, пенсії надаються із
зменшенням пенсійного віку,
встановленого статтею 26 Закону України
«Про збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування».

У даному випадку положення статті 55
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської»
потрібно розуміти в контексті з
положеннями статті 26 Закону України
«Про збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування». Відтак, пенсія
за віком може бути надана особі, яка не
досягла пенсійного віку, встановленого
Законом України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», за умови, якщо остання
працювала або проживала на територіях
радіоактивного забруднення.

Згідно із абзацами першим та другим
пункту 16 Прикінцевих положень Закону
України від 9 липня 2003 року № 1058-IV «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» (у редакції, чинній на час
виникнення спірних відносин; далі - №
1058-IV) до приведення законодавства
України у відповідність із цим Законом
закони України та інші
нормативно-правові акти
застосовуються в частині, що не
суперечить цьому Закону. Положення
Закону України від 5 листопада 1991 року
№ 1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» (у
редакції, чинній на час виникнення
спірних відносин; далі - Закон № 1788-ХІІ)
застосовуються, зокрема, в частині
визначення права на пенсію за віком на
пільгових умовах.

Статтею 2 Закону № 1788-ХІІ визначено
виключний перелік трудових пенсій, які
призначаються за цим Законом (за віком;
по інвалідності; в разі втрати
годувальника; за вислугу років).
Загальні умови призначення пенсій за
віком визначені статтею 12 Закону №
1788-ХІІ та частиною першою статті 26
Закону № 1058-IV. Таке право виникало у
чоловіків після досягнення 60 років та
за наявності відповідного стажу. При
цьому статтею 13 Закону № 1788-ХІІ, на
підставі пункту «б» частини першої
якої, позивач отримує пенсію,
передбачена можливість призначення
пенсії за віком на пільгових умовах - зі
зменшенням віку, зазначеного у статті 12
цього Закону, та за наявності
відповідного трудового стажу.

Проаналізувавши наведені норми
матеріального права, враховуючи
закріплені Конституцією України
гарантії громадян на соціальний
захист, суд дійшов висновку, що особи,
яким пенсія за віком призначена
відповідно до пункту «б» частини
першої статті 13 Закону № 1788-ХІІ, не є
платниками єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування за себе згідно з
частиною четвертою статті 4 Закону №
2464-VI, так само як і особи, які є
пенсіонерами за віком на загальних
умовах, оскільки згадана норма не
містить будь-яких винятків щодо
пенсіонерів за віком.

Суд критично оцінює посилання
відповідача на те, що до позивача не
може бути застосовано положення
частини четвертої статті 4 Закону
України «Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування», у зв'язку з
недосягненням позивачем пенсійного
віку згідно статті 26 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування», оскільки
вказана норма не пов'язує звільнення
від сплати єдиного внеску із
досягненням особою певного віку, а
передбачає звільнення від сплати
внеску всіх пенсіонерів за віком.
Також, зазначеною нормою законодавець
не виключив осіб, які є пенсіонерами,
проте отримують пенсію за віком на
пільгових умовах.

Враховуючи викладене вище, суд дійшов
висновку, що позивач як фізична
особа-підприємець, що є пенсіонером за
віком, яка зареєстрована платником
єдиного податку, не повинен сплачувати
єдиний внесок, у зв'язку з чим вимога
про сплату боргу (недоїмки) від 13.12.2013
№Ф-2557-173 є протиправною та такою, що
підлягає скасуванню.

Аналогічна правова позиція щодо
застосування зазначених норм
матеріального права вже була
висловлена колегією суддів Судової
палати в адміністративних справах
Верховного Суду України, зокрема, у
постановах від 15 квітня 2014 року № 21-57а14
та № 21-70а14, від 17.06.2014 №21-716а14.

Згідно ч. 2 ст. 161 Кодексу
адміністративного судочинства України
(надалі КАС України) при виборі
правової норми, що підлягає
застосуванню до спірних правовідносин,
суд зобов'язаний враховувати висновки
Верховного Суду України, викладені у
рішеннях, прийнятих за результатами
розгляду заяв про перегляд судового
рішення з підстави, передбаченої
пунктом 1 частини першої статті 237 цього
Кодексу.

Відповідно до ст. 244-2 КАС України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за результатами розгляду
заяви про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначені норми права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України. Невиконання судових
рішень тягне за собою
відповідальність, установлену законом.

Частиною 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлені критерії, якими керується
адміністративний суд при перевірці
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень. Відповідність
рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта
владних повноважень передбаченим
частиною 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
критеріям перевіряється судом з
урахуванням закріпленого статтею 9
Кодексу адміністративного судочинства
України принципу законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Так, відповідно до частини 3 статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: 1) на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; 2) з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано; 3)
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії); 4)
безсторонньо (неупереджено); 5)
добросовісно; 6) розсудливо; 7) з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи всім формам
дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); 9) з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; 10) своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

«На підставі» означає, що суб'єкт
владних повноважень: 1) повинен бути
утвореним у порядку, визначеному
Конституцією та законами України; 2)
зобов'язаний діяти на виконання закону,
за умов та обставин, визначених ним.

«У межах повноважень» означає, що
суб'єкт владних повноважень повинен
приймати рішення, а дії вчиняти
відповідно до встановлених законом
повноважень, не перевищуючи їх.

«У спосіб» означає, що суб'єкт владних
повноважень зобов'язаний
дотримуватися встановленої законом
процедури і форми прийняття рішення
або вчинення дії і повинен обирати лише
визначені законом засоби.

Зазначені критерії, хоч і адресовані
суду, але одночасно вони є і вимогами
для суб'єкта владних повноважень, який
приймає відповідне рішення, вчиняє дії
чи допускається бездіяльності.

В контексті вищевикладеного Суд
звертає увагу на те, що одним із
принципів, яким повинно відповідати
рішення суб'єкта владних повноважень, є
принцип обґрунтованості, закріплений в
пункті 3 частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Принцип обґрунтованості прийнятого
рішення, тобто прийняття рішення з
урахуванням усіх обставин, що мають
значення для прийняття рішення або
вчинення дії, вимагає від суб'єкта
владних повноважень враховувати як
обставини, на обов'язковість
урахування яких прямо вказує закон, так
і інші обставини, що мають значення у
конкретній ситуації. Суб'єкт владних
повноважень повинен уникати прийняття
невмотивованих рішень, обґрунтованих
припущеннями, а не конкретними
обставинами. Рішення суб'єкта владних
повноважень повинно бути мотивованим.

В розумінні Кодексу адміністративного
судочинства України виявлення
невідповідності діяльності суб'єкта
владних повноважень хоча б одному із
зазначених критеріїв для оцінювання
його рішень, дій та бездіяльності
слугує підставою для задоволення
адміністративного позову за умови, що
встановлено порушення прав, свобод та
інтересів позивача.

Суд звертає увагу на те, що дії
відповідача при винесенні
оскаржуваних рішень аналізуються
судом на предмет їх правомірності та
відповідності вимогам чинного
законодавства України станом на момент
вчинення цих дій та обсягу доказів та
інших фактичних обставин, які існували
на цей момент.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 КАС України
розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

У ч. 2 ст. 71 КАС України зазначено, що в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Таким чином, особливістю
адміністративного судочинства є те, що
обов'язок доказування в спорі
покладається на відповідача - орган
публічної влади, який повинен надати
суду всі матеріали, які свідчать про
його правомірні дії.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних
вимог, системного аналізу положень
чинного законодавства України та
матеріалів справи, суд дійшов висновку,
що викладені в позовній заяві вимоги
позивача є такими, що підлягають до
задоволення.

Керуючись ст. ст. 69-71, 158-163, 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати
вимогу Державної податкової інспекції
у Ленінському районі м. Запоріжжя
Головного управління Міндоходів у
Запорізькій області №Ф-2557-173 від 13.12.2013.

Постанова набирає законної сили
відповідно до частини першої статті 254
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції протягом десяти
днів за правилами, встановленими ст. ст.
185-187 КАС України.

Суддя
Я.В.
Горобцова