Справа № 804/8276/14
Суддя: Барановський Роман Анатолійович
Дата ухвалення: 2014-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

22 вересня 2014 р. Справа № 804/8276/14
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 розглянувши
у письмовому провадженні у місті
Дніпропетровську адміністративну
справу за адміністративним позовом
Дніпропетровського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів до Нікопольського
комунального підприємства
"Нікопольтеплоенерго" про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені, -

ВСТАНОВИВ:

Дніпропетровське обласне відділення
Фонду соціального захисту інвалідів
звернулось до Дніпропетровського
окружного адміністративного суду із
позовом до Нікопольського
комунального підприємства
"Нікопольтеплоенерго" (далі-
підприємство, відповідач), у якому
просить стягнути з відповідача на
користь Дніпропетровського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів
адміністративно-господарські санкції
в сумі 75 881, 20 грн. та пеню за порушення
термінів сплати
адміністративно-господарських санкцій
у розмірі 22, 76 грн.

В обґрунтування позову позивач
зазначив, що відповідач не забезпечив
працевлаштування інвалідів у
відповідній кількості та не сплатив
вчасно адміністративно-господарські
санкції за не здійснення
працевлаштування інвалідів.

Позиція відповідача, відображена у
відзиві на позов полягає у
протиправності заявлених позовних
вимог, оскільки відповідачем виконані
вимоги законодавства щодо
працевлаштування інвалідів.

Дослідивши матеріали справи судом
встановлено наступне.

Судом встановлено, що зі звіту про
зайнятість інвалідів за 2013 рік,
наданого відповідачем 05.02.2013р. до
Дніпропетровського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів, середньооблікова кількість
штатних працівників облікового складу
підприємства у 2013 році становила 266
осіб, з них середньооблікова кількість
штатних працівників - інвалідів - 9,
кількість інвалідів, які повинні
працювати - 11 осіб.

Статтею 19 Конституції України
встановлено, що правовий порядок в
Україні ґрунтується на засадах,
відповідно до яких ніхто не - може бути
примушений робити те, що не передбачено
законодавством. Органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Частиною 3 ст. 18 Закону України "Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні"№ 875-XII від 21.03.1991 р.
передбачено, що підприємства, установи,
організації, фізичні особи, які
використовують найману працю,
зобов'язані виділяти та створювати
робочі місця для працевлаштування
інвалідів, у тому числі спеціальні
робочі місця, створювати для них умови
праці з урахуванням індивідуальних
програм реабілітації і забезпечувати
інші соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Також, статтею 18 Закону України "Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні", передбачено, що
працевлаштування інвалідів
здійснюється центральним органом
виконавчої влади з питань праці та
соціальної політики, органами
місцевого самоврядування,
громадськими організаціями інвалідів.
Підприємства, установи і організації,
які використовують працю інвалідів,
зобов'язані створювати для них умови
праці з урахуванням індивідуальних
програм реабілітації і забезпечувати
інші соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством.

Статтею 19 Закону України "Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні" встановлено, що для
підприємств, установ, організацій, у
тому числі підприємств, організацій
громадських організацій інвалідів,
фізичних осіб, які використовують
найману працю, установлюється норматив
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, самостійно розраховують
кількість робочих місць для
працевлаштування інвалідів відповідно
до нормативу, встановленого частиною
першою цієї статті, і забезпечують
працевлаштування інвалідів. При
розрахунках кількість робочих місць
округлюється до цілого значення.

Підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, самостійно здійснюють
працевлаштування інвалідів у рахунок
нормативів робочих місць виходячи з
вимог статті 18 цього Закону.

Виконанням нормативу робочих місць у
кількості, визначеній згідно з
частиною першою цієї статті,
вважається працевлаштування
підприємством, установою,
організацією, у тому числі
підприємством, організацією
громадських організацій інвалідів,
фізичною особою, яка використовує
найману працю, інвалідів, для яких це
місце роботи є основним.

Згідно ст. 20 Закону України "Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні", підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, які
використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом. Для підприємств, установ,
організацій, у тому числі підприємств,
організацій громадських організацій
інвалідів, фізичних осіб, на яких
працює від 8 до 15 осіб, розмір
адміністративно-господарських санкцій
за робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом, визначається в розмірі
половини середньої річної заробітної
плати на відповідному підприємстві, в
установі, організації, у тому числі
підприємстві, організації громадських
організацій інвалідів, у фізичної
особи, яка використовує найману працю.
Положення цієї частини не поширюється
на підприємства, установи і
організації, що повністю утримуються
за рахунок коштів державного або
місцевих бюджетів.

Статтею 1 Закону України "Про
реабілітацію інвалідів в Україні" від
06.10.2005 № 2961-IV, визначено що:

робоче місце інваліда - це місце або
виробнича ділянка постійного або
тимчасового знаходження особи у
процесі трудової діяльності на
підприємствах, в установах і
організаціях;

спеціальне робоче місце інваліда - це
окреме робоче місце або ділянка
виробничої площі, яка потребує
додаткових заходів з організації праці
особи з урахуванням її індивідуальних
функціональних можливостей,
обумовлених інвалідністю, шляхом
пристосування основного і додаткового
устаткування, технічного обладнання
тощо.

Із змісту статті 18 Закону "Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні"вбачається, що законодавцем
передбачено, що підприємства, які
використовує найману працю зобов'язані
виділяти та створювати робочі місця
для працевлаштування інвалідів, у тому
числі спеціальні робочі місця,
створювати для них умови праці з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації і забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Судом встановлено та матеріалами
справи підтверджено, що відповідачем
протягом періоду з 2013 року
направлялись до Нікопольського
міськрайонного центру зайнятості а
звіти форми №3-ПН, в яких зазначались
наявність вільних робочих місць та
вакантних посад, на яких може
використовуватись праця інвалідів, що
підтверджується копіями звітів.

Частиною першою статті 20 Закону
України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні"№ 875-XII
від 21.03.1991р. встановлено, що
підприємства, які використовують
найману працю, де середньооблікова
чисельність працюючих інвалідів менша,
ніж установлено нормативом,
передбаченим статтею 19 цього Закону,
щороку сплачують відповідним
відділенням Фонду соціального захисту
інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом.

Адміністративно-господарська
відповідальність, передбачена статтею
20 Закону України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні", за
своєю правовою природою є
господарсько-правовою
відповідальністю.

Відповідно до ст. 218 Господарського
кодексу України - учасник
господарських відносин відповідає,
зокрема, за порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що ним вжито всіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення.

Під час розгляду справи відповідач
надав докази того, що ним було вжито
всіх залежних від підприємства заходів
для запобігання порушення вимог Закону
України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні"№ 875-XII
від 21.03.1991 р.

Так, відповідачем надано докази
своєчасного повідомлення центру
зайнятості про наявність вакансій, на
які можуть бути влаштовані інваліди.
При цьому, з матеріалів справи не
вбачається, що до відповідача
направлялись на працевлаштування або ж
зверталися безпосередньо інваліди,
яким підприємством було б відмовлено в
прийнятті на роботу.

Таким чином, суд доходить висновку, що
відповідач здійснював всі залежні від
нього заходи для недопущення
господарського правопорушення.

Отже, якщо роботодавець вживав
необхідних заходів для недопущення
господарського правопорушення, то
застосування юридичної
відповідальності у вигляді
адміністративно-господарських санкцій
у зв'язку з меншою, ніж установлено
нормативом, середньообліковою
чисельністю працюючих інвалідів, є
безпідставним.

З огляду на викладене та враховуючи
приписи ст. 18, 18-1 Закону України "Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні"№ 875-XII від 21.03.1991 р.,
які не передбачають обов'язку
підприємства самостійно здійснювати
дії по підбору та працевлаштуванню
інвалідів, суд доходить висновку, що
відповідачем добросовісно виконані
всі вимоги чинного законодавства щодо
погашення
адміністративно-господарських
санкцій, отже,
адміністративно-господарські санкції
та пеня позивачем нараховані
безпідставно.

Керуючись ст. 159-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного
позову відмовити.

Копію постанови направити сторонам по
справі.

Постанова суду набирає законної сили
та може бути оскаржена до
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду в порядку та
строки, передбачені статтями 186 та 254
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Постанова або ухвала суду першої
інстанції, якщо інше не встановлено цим
Кодексом, набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого цим Кодексом,
якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Суддя (підпис) Р.А.
Барановський