Справа № 804/13135/14
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2014-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ09 вересня 2014
р. Справа № 804/13135/14 Дніпропетровський
окружний адміністративний суд у
складі:

головуючого судді: при секретарі
судового засідання: за участю
представників сторін: від
позивача:Конєвої С.О. Щербак А.Ю. Лисий
С.В. розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Дніпропетровську
адміністративну справу за
адміністративним позовом Дочірнього
підприємства «Базіс» Комунального
підприємства «Дніпродзержинське
житлове об'єднання» до Заводського
відділу державної виконавчої служби
Дніпродзержинського міського
управління юстиції про визнання
незаконними дій та зобов'язання
вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

28.08.2014р. Дочірнє підприємство «Базіс»
Комунального підприємства
«Дніпродзержинське житлове
об'єднання» звернулося з позовом до
Заводського відділу державної
виконавчої служби Дніпродзержинського
міського управління юстиції та
просить:

- визнати незаконними дії відповідача в
частині не направлення виконавчих
документів до ліквідаційної комісії,
відмови у знятті арешту з коштів
боржника та закінчення виконавчого
провадження;

- зобов'язати відповідача зняти арешт з
розрахункових рахунків позивача,
закінчити виконавче провадження та
направити виконавчі документи до
ліквідаційної комісії позивача.

Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовує тим, що згідно наказу №46
від 31.01.2011р. засновником позивача (КП
«Дніпродзержинське житлове
об'єднання») було вирішено припинити
діяльність позивача шляхом його
ліквідації. У зв'язку з прийнятим
наказом, позивач направив на адресу
відповідача заяву в якій просив
відповідача закінчити виконавче
провадження, а виконавчі документи
передати ліквідаційній комісії
позивача для подальшого виконання.
19.08.2014р. відповідач надіслав на адресу
позивача лист в якому повідомив, що
процедура ліквідації юридичної особи
позивача не є підставою для скасування
арешту коштів та роз'яснено, що
відповідно до ст. 60 Закону України «Про
виконавче провадження» для вирішення
даного питання підприємство має право
звернутися до суду з заявою про
скасування арешту коштів. Позивач не
погоджується із зазначеними діями
відповідача і вважає їх
необґрунтованими, немотивованими та
незаконними, так як відповідачем
порушені ч.2,3 ст. 67 Закону України «Про
виконавче провадження» в частині не
направлення виконавчих документів до
ліквідаційної комісії позивача,
відмови у знятті арешту з коштів
боржника та закінчення виконавчого
провадження.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав та
просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, про дату, час і
місце розгляду справи повідомлений
належним чином 29.08.2014р., 02.09.2014р. та
05.09.2014р., що підтверджується
електронним повідомленням, змістом
телефонограми та поштовим
повідомленням, які наявні в матеріалах
справи (а.с.29-31).

09.09.2014р. відповідач подав до канцелярії
суду клопотання про розгляд даної
справи без участі відповідача та в
даному клопотанні просив прийняти
рішення згідно з вимогами чинного
законодавства (а.с.35).

Згідно до ч.4 ст.122 Кодексу
адміністративного судочинства України
особа, яка бере участь у справі, має
право заявити клопотання про розгляд
справи за її відсутності.

Враховуючи наведене, заявлене
відповідачем клопотання про розгляд
справи без участі представника
відповідача, строки розгляду і
вирішення спору, встановлені ст.ст. 122,
181 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд вважає за
можливе розглянути справу за
відсутності представника відповідача
з урахуванням вимог ч.4 ст. 122 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

У ході судового розгляду справи судом
встановлені наступні обставини
справі.

Засновником Дочірнього підприємства
«Базіс» є Комунальне підприємство
«Дніпродзержинське житлове
об'єднання», що підтверджується даними
статуту позивача (а.с.11-20).

31.01.2011р. Комунальним підприємством
«Дніпродзержинське житлове
об'єднання» було прийнято наказ №46 про
здійснення реорганізації неактивних
дочірніх підприємств КП «ДЖО», зокрема
і ДП «Базіс» з послідуючою ліквідацією
(а.с.8).

Відповідно до витягу з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців від 28.08.2013р.
ДП «Базіс» КП «ДЖО» з 23.03.2011р. перебуває
у стані припинення за рішенням
засновників (а.с.9-10).

07.08.2014р. голова ліквідаційної комісії
ДП «Базіс» звернувся до відповідача з
письмовою заявою в якій було зазначено
інформацію про те, що наказом №46 від
31.01.2011р. КП «ДЖО» (засновником позивача)
було вирішено припинити діяльність
підприємства позивача шляхом його
ліквідації та просив закінчити
виконавче провадження, а виконавчі
документи передати ліквідаційній
комісії позивача для подальшого
виконання (а.с.4).

14.08.2014р. відповідач листом за №15/04-14/15286
на заяву позивача повідомив, що
процедура ліквідації не є підставою
для скасування арешту коштів (а.с.22).

Позивач оспорює дії відповідача щодо
не направлення виконавчих документів
до ліквідаційної комісії позивача,
відмову у знятті арешту з коштів
позивача та закінчення виконавчого
провадження посилаючись на порушення
відповідачем ч.2,3 ст. 67 Закону України
«Про виконавче провадження» та просить
зобов'язати відповідача зняти арешт з
розрахункових рахунків позивача,
закінчити виконавче провадження та
направити виконавчі документи до
ліквідаційної комісії позивача.

Заслухавши представника позивача,
який брав участь у судовому розгляді
справи, дослідивши матеріали справи,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд приходить до висновку про
відсутність правових та обґрунтованих
підстав для задоволення позову,
виходячи з наступного.

У відповідності до ч.1 ст.6 вказаного
Закону, державний виконавець
зобов'язаний використовувати надані
йому права відповідно до закону і не
допускати у своїй діяльності
порушення прав та законних інтересів
фізичних і юридичних осіб.

Згідно до ч.1 ст. 11 Закону «Про виконавче
провадження» державний виконавець
зобов'язаний вживати передбачених цим
Законом заходів примусового
виконання рішень, неупереджено,
своєчасно і в повному обсязі вчиняти
виконавчі дії.

За п.5 ч.3 ст.11 вказаного Закону,
державний виконавець у процесі
здійснення виконавчого провадження
має право, зокрема, накладати арешт на
майно боржника, опечатувати, вилучати,
передавати таке майно на зберігання
та реалізовувати його в
установленому законодавством порядку.

Відповідно до ст.30 Закону України «Про
виконавче провадження» державний
виконавець проводить виконавчі дії з
виконання рішення до завершення
виконавчого провадження у
встановленому цим законом порядку, а
саме: до закінчення виконавчого
провадження - згідно зі ст. 49 цього
Закону; повернення виконавчого
документу стягувачу - згідно зі ст.47
цього Закону; повернення виконавчого
документу до суду чи іншого органу
(посадової особи), який його видав -
згідно зі ст.48 цього Закону.

У відповідності до п.3 ч.1 ст.49 Закону
України «Про виконавче провадження»
виконавче провадження підлягає
закінченню тільки у разі ліквідації
юридичної особи - сторони виконавчого
провадження, якщо виконання її
обов'язків чи вимог у виконавчому
провадженні не допускає
правонаступництва. При цьому, згідно з
ч.2 ст. 49 Закону України «Про виконавче
провадження» виконавчий документ
надсилається до суду або іншого органу
(посадової особи), який видав цей
виконавчий документ.

За приписами п.7 ч.1 ст. 49 Закону України
«Про виконавче провадження» визначено,
що виконавче провадження підлягає
закінченню у разі визнання боржника
банкрутом.

При цьому, згідно з ч.4 ст. 49 Закону
України «Про виконавче провадження»
постанова про закінчення виконавчого
провадження виноситься державним
виконавцем у разі офіційного
оприлюднення повідомлення про
визнання боржника банкрутом і
відкриття ліквідаційної процедури;
виконавчий документ надсилається до
господарського суду, який прийняв
постанову про визнання боржника
банкрутом і відкриття ліквідаційної
процедури.

Частиною 2 ст. 67 Закону України «Про
виконавче провадження» також
визначено, що у разі ліквідації
боржника - юридичної особи виконавчий
документ надсилається ліквідаційній
комісії (ліквідатору) для вирішення
питання про подальший порядок
виконання рішення у встановленому
законом порядку.

Згідно ч.3 ст. 67 вищевказаного Закону
передбачено, що у разі, якщо виконавчий
документ надіслано ліквідаційній
комісії (ліквідатору), виконавче
провадження підлягає закінченню у
порядку, встановленому цим законом.

Отже, з аналізу наведених вище норм
Закону України «Про виконавче
провадження» можна дійти висновку, що
закінчення виконавчого провадження
можливе лише з підстав визнання
боржника банкрутом, офіційного
оприлюднення повідомлення про
визнання боржника банкрутом і
відкриття ліквідаційної процедури та у
зв'язку з наведеним направлення
виконавчих документів до
господарського суду, який прийняв
постанову про визнання боржника
банкрутом та до ліквідаційної комісії
(ліквідатора).

Як свідчать надані позивачем документи
та підтверджено самим представником
позивача в судовому засіданні, питання
щодо визнання позивача банкрутом
господарським судом не вирішувалося,
відповідна постанова відсутня, а
рішення про ліквідацію позивача було
прийнято засновником позивача - КП
«ДЖО».

За таких обставин, суд приходить до
висновку, що в силу приписів ст. 6 Закону
України «Про виконавче провадження»
(державний виконавець зобов'язаний
використовувати надані йому права
відповідно до закону), ст. 30 (державний
виконавець проводить виконавчі дії з
виконання рішення до завершення
виконавчого провадження у
встановленому законом порядку, а саме:
до закінчення виконавчого провадження
згідно з ст. 49 вказаного Закону;
повернення виконавчого документу
стягувачу, повернення виконавчого
документа до суду чи іншого органу
(посадової особи), який його видав), п.7
ч.1 ст. 49 (виконавче провадження
підлягає закінченню у разі визнання
боржника банкрутом), ч.4 ст. 49
(офіційного оприлюднення повідомлення
про визнання боржника банкрутом і
відкриття ліквідаційної процедури), ч.3
ст. 67 (у разі, якщо виконавчий документ
надіслано ліквідаційній комісії,
виконавче провадження підлягає
закінченню в порядку, встановленому
цим законом), у відповідача відсутні
правові підстави для закінчення
виконавчого провадження у зв'язку із
прийняттям засновником (власником)
підприємства рішення про ліквідацію
позивача та створення ліквідаційної
комісії.

Такої підстави для закінчення
виконавчого провадження, як прийняття
засновником (власником) боржника
рішення про ліквідацію боржника та
створення (власником) боржника
ліквідаційної комісії Законом України
«Про виконавче провадження» не
передбачено.

Частина 2 ст. 71 КАС України визначає, що
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дій чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

В той же час, і частина 1 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України покладає обов'язок позивача
довести ті обставини, на яких
ґрунтуються його вимоги та
заперечення.

Відповідно до ст. 86 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд оцінює докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

Представник позивача не надав суду
доказів, які б свідчили про
незаконність дій відповідача у ході
відмови позивачеві у закінченні
виконавчого провадження, відмови у
знятті арешту з коштів позивача та
відмови у направленні виконавчих
документів ліквідаційній комісії з
урахуванням вищенаведених норм п.7 ч. 1,
ч.4 ст. 49 Закону України «Про виконавче
провадження».

Суд критично оцінює доводи позивача
щодо порушення відповідачем ст. 67
Закону України «Про виконавче
провадження» з огляду на те, що
закінчення виконавчого провадження,
зняття арешту з коштів боржника та
направлення виконавчих документів до
ліквідаційної комісії у зв'язку з
прийняттям засновником (власником)
боржника рішення про його
реорганізацію чи ліквідацію не
передбачено та підстави для закінчення
виконавчого провадження, які визначені
ст. 49 Закону України «Про виконавче
провадження» є вичерпними і
розширеному тлумаченню не підлягають.

Згідно зі ст.19 Конституції України
встановлено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
Законами України; з використанням
повноважень з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення,
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Приймаючи до уваги викладене та
перевіривши дії відповідача щодо
правомірності і обґрунтованості дій
відповідача з приводу відмови
позивачеві у закінченні виконавчого
провадження, відмови у знятті арешту з
коштів позивача та відмови у
направленні виконавчих документів до
ліквідаційної комісії, суд приходить
до висновку про те, що вказані дії
державного виконавця вчинені у межах
повноважень та у спосіб, що
передбачений Конституцією та законами
України, обґрунтовано, з урахуванням
всіх обставин, що мають значення для
вчинення дії, з огляду на те, що нормами
Закону України «Про виконавче
провадження» не передбачено
закінчення виконавчого провадження,
зняття арешту з розрахункових рахунків
позивача, направлення ліквідаційній
комісії виконавчих документів у разі
прийняття засновником (власником)
позивача рішення про реорганізацію
позивача з подальшою його ліквідацією,
а тому у адміністративного суду
відсутні правові підстави для визнання
дій відповідача незаконними.

З огляду на вищевикладені обставини, не
підлягають задоволенню і позовні
вимоги позивача про зобов'язання
відповідача зняти арешт з
розрахункових рахунків позивача,
закінчити виконавче провадження та
направити виконавчі документи до
ліквідаційної комісії позивача,
оскільки такі дії відповідача не
передбачені та суперечать ст.ст. 49,67
Закону України «Про виконавче
провадження».

Також слід зазначити, що вищевказані
вимоги позивача про зобов'язання
відповідача вчинити певні дії є
похідними від визнання дій відповідача
незаконними та можуть бути задоволені
лише за умови визнання судом дій
відповідача протиправними, тоді як, в
даному випадку, дії відповідача щодо
відмови у закінченні виконавчого
провадженні, відмови у знятті арешту з
рахунків позивача та відмови у
направленні виконавчих документів
ліквідаційній комісії позивача є
такими, що вчинені відповідачем
правомірно у відповідності до вимог
Закону України «Про виконавче
провадження», а тому у
адміністративного суду відсутні
підстави для задоволення таких
похідних позовних вимог.

Статтями 8, 9 Кодексу адміністративного
судочинства України визначено, що суд
при вирішенні справи керується
принципом верховенства права та
принципом законності, відповідно до
якого вирішує справи відповідно до
Конституції України та законів
України.

Вирішуючи питання про розподіл судових
витрат, суд виходить із того, що
відповідно до ч.2 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони - суб'єкта владних
повноважень, суд присуджує з іншої
сторони всі здійснені нею
документально підтверджені судові
витрати, пов'язані із залученням
свідків та проведенням судових
експертиз.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 71,86, 94, 122, 128, 160,
161, 162, 163,167 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного
позову Дочірнього підприємства
«Базіс» Комунального підприємства
«Дніпродзержинське житлове
об'єднання» до Заводського відділу
державної виконавчої служби
Дніпродзержинського міського
управління юстиції про визнання
незаконними дій та зобов'язання
вчинити певні дії - відмовити.

Постанова може бути оскаржена до
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду через
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд шляхом подання
апеляційної скарги до суду першої
інстанції з одночасним направленням
копії апеляційної скарги до суду
апеляційної інстанції протягом десяти
днів з дня проголошення постанови або
протягом десяти днів з моменту
отримання копії постанови відповідно
до вимог ст. 186 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Постанова суду набирає законної сили у
порядку та у строки, визначені ст. 254
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Повний текст постанови складений
- 15.09.2014р.

Суддя С.О.
Конєва