Справа № 804/10482/14
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2014-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2014 р. Справа № 804/10482/14
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд у складі:
головуючого - судді Боженко Н.В.,
розглянувши у письмовому провадженні в
м.Дніпропетровську адміністративну
справу за позовом Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 до
Криворізької південної об'єднаної
державної податкової інспекції ГУМ у
Дніпропетровській області про
визнання недійсною податкової
консультації,-

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1
звернувся до Дніпропетровського
окружного адміністративного суду з
адміністративним позовом до
Криворізької південної об'єднаної
державної податкової інспекції ГУМ у
Дніпропетровській області в якому
просить, визнати недійсною податкову
консультацію Криворізької південної
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області Міністерства доходів і зборів
України від 08.07.2014 р. № 13602/10/04 - 82 - 11 - 027, а
саме те, що фізичні особи - підприємці
на загальній системі оподаткування не
мають права включати до складу витрат
витрати, які пов'язані із використанням
транспортного засобу (вартість
придбання запасних частин, придбання
шин, технічного обслуговування тощо).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
позивач вважає висновки відповідача у
податковій консультації такими, що не
відповідають чинному податковому
законодавству України, також позивач
наголосив на тому, що відповідачем не
враховано, що витрати на утримання
основних засобів, зокрема і
транспортного засобу, включають в себе
і технічне обслуговування і ремонт
транспортного засобу.

Позивач надав до суду клопотання про
розгляд справи у письмовому
провадженні.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, про час судового
розгляду справи був повідомлений
належним чином, що підтверджується
матеріалами справи. В тому числі,
представником відповідача були
наданні письмові заперечення на
адміністративний позов, які містяться
в матеріалах справи. Суд вважає, що вжив
усі залежні від нього заходи для
повідомлення відповідача належним
чином про розгляд даної
адміністративної справи із його участю
та реалізації ним права судового
захисту своїх прав та інтересів.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши
докази, які є у справі за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтуються на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, суд встановив наступне.

12.06.2014 року позивач звернувся до
відповідача з листом, у якому просив
надати податкову консультацію з
питань, зокрема: «Чи має право фізична
особа-підприємець на загальній системі
оподаткування, включати до валових
витрат витрати, пов'язанні з технічним
обслуговуванням вантажних
автомобілів (у тому числі, заміну
старих шин, які пройшли встановлений
нормами пробіг (Наказ Міністерства
транспорту і 20.05.2006 р. № 488), а також
сезонну заміну шин) віднести до витрат
операційної діяльності, згідно пункту
в) підпункту 138.10.2 статті 138 Податкового
кодексу України, що враховуються при
визначенні об'єкту оподаткування
податком з доходів фізичних осіб».

Відповідачем листом від 08.07.2014 року за
№13602/10/04-82-11-027 була надана податкова
консультація «Щодо надання податкової
консультації згідно норм чинного
законодавства».

У вказаному листі відповідач повідомив
позивача, зокрема, що фізичні
особи-підприємці на загальній системі
оподаткування не мають права включати
до складу витрат витрати, які
пов'язанні із використанням
транспортного засобу (вартість
придбання запасних частин, придбання
шин, технічне обслуговування тощо).

У відповідності до п. 53.3 ст. 53 ПК України
платник податків може оскаржити до
суду як правовий акт індивідуальної
дії податкову консультацію
контролюючого органу, викладену в
письмовій або електронній формі, яка,
на думку такого платника податків,
суперечить нормам або змісту
відповідного податку чи збору.

Таким чином, судом встановлено, що
податкова консультація відповідача,
яка оформлена листом № 13602/10/04-82-11-027 від
08.07.2014 року, є правовим актом
індивідуальної дії, оскільки має
індивідуальний характер, може
використовуватися виключно платником
податків, якому надано таку
консультацію.

Надаючи правову оцінку спірному акту
індивідуальної дії суд виходив з
такого.

Суть спірних правовідносин полягає у
правильності наданої відповідачем
податкової консультації щодо
практичного застосування норми абз.
«в» підпункту 138.10.2 пункту 138.10 статті 138
ПК України в частині відсутності у
платника податків - позивача, права
відносити до складу витрат витрати, які
пов'язанні із використанням
транспортного засобу.

Так, у відповідності до ч.1 ст. 320
Цивільного кодексу України власник
має право використовувати своє майно
для здійснення підприємницької
діяльності, крім випадків,
встановлених законом.

Отже, фізична особа, якій на праві
власності належать транспортні засоби,
вправі використовувати їх у власній
підприємницькій діяльності.

Згідно із п. 177.2. ст. 177 ПК України
об'єктом оподаткування фізичних
осіб-підприємців є чистий
оподатковуваний дохід, тобто різниця
між загальним оподатковуваним доходом
(виручка у грошовій та не грошовій
формі) і документально підтвердженими
витратами, пов'язаними з господарською
діяльністю такої фізичної особи -
підприємця.

Відповідно п. 177.4. ст. 177 ПК України до
переліку витрат, безпосередньо
пов'язаних з отриманням доходів,
належать документально підтверджені
витрати, що включаються до витрат
операційної діяльності згідно з
розділом III цього Кодексу.

Тобто, норма п. 177.4. ст. 177 ПК України є
відправною нормою, яка вказує на те, що
витрати суб'єкта господарювання, який
не є платником податку на прибуток, але
надає звітність про доходи від заняття
підприємницької діяльністю,
формуються у тому ж порядку як у
платників податку на прибуток.

У відповідності до п.п. 14.1.138 п.14.1 ст. 14 ПК
України основні засоби це матеріальні
активи, у тому числі запаси корисних
копалин наданих у користування ділянок
надр (крім вартості землі, незавершених
капітальних інвестицій, автомобільних
доріг загального користування,
бібліотечних і архівних фондів,
матеріальних активів, вартість яких не
перевищує 2500 гривень, невиробничих
основних засобів і нематеріальних
активів), що призначаються платником
податку для використання у
господарській діяльності платника
податку, вартість яких перевищує 2500
гривень і поступово зменшується у
зв'язку з фізичним або моральним зносом
та очікуваний строк корисного
використання (експлуатації) яких з дати
введення в експлуатацію становить
понад один рік (або операційний цикл,
якщо він довший за рік).

Таким чином, суд доходить до висновку,
що транспортні засоби являються
основними засобами.

Згідно із пп. 139.1.5. п. 139.1. ст. 139 розділу III
ПК України, не включаються до складу
витрат витрати на придбання,
виготовлення, будівництво,
реконструкцію, модернізацію та інше
поліпшення основних засобів та
витрати, пов'язані з видобутком
корисних копалин, а також з придбанням
(виготовленням) нематеріальних
активів, які підлягають амортизації
згідно зі статтями 144-148 цього Кодексу, з
урахуванням пунктів 146.11 і 146.12 статті 146
та пункту 148.5 статті 148 цього Кодексу.

Згідно із п. 138.1. 138 ПК України витрати,
що враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4,
138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту
138.10, пунктом 138.11 цієї статті.

Відповідно до абз. «в» п.п. 138.10.2. п. 138.10.
ст. 138 ПК України, до складу інших витрат
включаються адміністративні витрати,
спрямовані на обслуговування та
управління підприємством, зокрема, це
витрати на утримання основних засобів,
інших необоротних матеріальних
активів загальногосподарського
використання (оперативна оренда (у тому
числі оренда легкових автомобілів),
придбання пально-мастильних
матеріалів, стоянка, паркування
легкових автомобілів, страхування
майна, амортизація, ремонт, опалення,
освітлення, водопостачання,
водовідведення, охорона).

Абзаців «г» п.п. 138.8.5 п.138.8 ст. 138 ПК
України встановлено, що до складу
загальновиробничих витрат включаються
витрати на утримання, експлуатацію та
ремонт, страхування, оперативну оренду
основних засобів, інших необоротних
активів загальновиробничого
призначення

У відповідності до п. 1.3 Положення про
технічне обслуговування і ремонт
дорожніх транспортних засобів
автомобільного транспорту,
затвердженого наказом Міністерства
транспорту України від 30.03.1998 року № 102,
ремонт - комплекс операцій щодо
відновлення справності або
роботоздатності виробів та
відновлення ресурсів виробів чи їх
складових частин.

Пунктом 3.8 вказаного вище положення
передбачено, що щоденне
обслуговування, технічне
обслуговування та сезонне технічне
обслуговування дорожніх транспортних
засобів не належать до реконструкції,
модернізації, технічного
переозброєння та інших видів
поліпшення дорожніх транспортних
засобів.

Таким чином, суд доходить до висновку,
що витрати на утримання, експлуатацію
та ремонт (в даному випадку це витрати
на придбання запасних частин, технічне
обслуговування та ремонт транспортних
засобів) основних засобів цілком і
повністю відноситься до
загальновиробничих або
адміністративних витрат в залежності
від того для чого використовується
автомобіль.

Одночасно суд зазначає, що згідно п.138.2
ст. 138 ПК України всі витрати на
технічне обслуговування та ремонт
транспортних засобів повинні бути
підтверджені первинними документами,
які підтверджують здійснення
платником податку на прибуток витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та іншими
документами, встановленими розділом ІІ
Податкового кодексу України.

Суд відхиляє посилання відповідача на
пп. 139.1.5. п. 139.1. ст. 139 розділу III ПК
України, оскільки в даному випадку
відповідач ототожнює витрати на
поточний ремонт та утримання
автомобіля з витратами на
реконструкцію, модернізацію або інше
поліпшення основних засобів.

На підставі викладеного, суд приходить
до висновку про задоволення
адміністративного позову.

Відповідно до ч.1 ст. 94 КАС України якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони, яка не є суб'єктом владних
повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Керуючись ст.ст. 11, 71, 72, 86, 94, 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 до
Криворізької південної об'єднаної
державної податкової інспекції ГУМ у
Дніпропетровській області про
визнання недійсною податкової
консультації - задовольнити.

Визнати частково недійсною податкову
консультацію Криворізької південної
об'єднаної державної податкової
інспекції ГУМ у Дніпропетровській
області Міністерства доходів і зборів
України від 08.07.2014 року № 13602/10/04-82-11-027, а
саме те, що фізичні особи - підприємці
на загальній системі оподаткування не
мають права включати до складу витрат
витрати, які пов'язані із використанням
транспортного засобу (вартість
придбання запасних частин, придбання
шин, технічного обслуговування тощо).

Стягнути з Державного бюджету України
на користь фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (ідент. код НОМЕР_1) судові
витрати у розмірі 73 (сімдесят три)
гривні 08 коп.

Постанова суду може бути
оскаржена до Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
шляхом подання апеляційної скарги
через Дніпропетровський окружний
адміністративний суд з одночасним
направленням копії апеляційної скарги
особою, яка її подає, до суду
апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі складення постанови у повному
обсязі, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна,
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

У разі якщо справа розглядалась судом
за місцезнаходженням суб'єкта владних
повноважень і він не був присутній у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, але
його було повідомлено про можливість
отримання копії постанови суду
безпосередньо у суді, то десятиденний
строк на апеляційне оскарження
постанови суду обчислюється з
наступного дня після закінчення
п'ятиденного строку з моменту
отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Постанова суду набирає законної сили
відповідно до вимог ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Суддя Н.В.
Боженко