Справа № 821/2380/13-а
Суддя: Кравченко К.В.
Дата ухвалення: 2014-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

16 вересня 2014 р.м.ОдесаСправа № 821/2380/13-а

Категорія: 8.3.1 Головуючий в 1 інстанції:
Хом'якова В.В.

Одеський апеляційний адміністративний
суд у складі колегії:

головуючого судді -Кравченка К.В.,судді
-Лук’янчук О.В.,судді -Жука С.І.при
секретарі -Дубині Т.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у м. Херсоні
Головного управління Міндоходів у
Херсонській області на постанову
Херсонського окружного
адміністративного суду від 21 березня
2013 року по справі за позовом товариства
з обмеженою відповідальністю
«Херсонавтотранс» до Державної
податкової інспекції у м. Херсоні
Головного управління Міндоходів у
Херсонській області про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

В червні 2013 року товариство з обмеженою
відповідальністю «Херсонавтотранс»
(надалі - позивач) звернулось до суду з
позовом до Державної податкової
інспекції у м. Херсоні Головного
управління Міндоходів у Херсонській
області (надалі - відповідач, ДПІ), в
якому просило скасувати наступні
податкові повідомлення-рішення ДПІ від
07.02.2013 року:

- № про збільшення грошового
зобов'язання з податку на прибуток
приватних підприємств на суму 3703292,00
грн. - за основним платежем та
застосування штрафних санкцій в сумі
906834,76 грн.;

- № про збільшення грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість на суму 3616221,00 грн. - за
основним платежем та застосування
штрафних санкцій на суму 904225,25 грн.;

- № про застосування штрафних
санкцій за порушення норм з
регулювання обігу готівки в сумі - 32790,00
грн.;

- № про збільшення грошового
зобов'язання з податку на доходи
фізичних осіб, що сплачується
податковими агентами із доходів
платника податків у вигляді заробітної
плати, в частині застосування штрафних
санкцій на суму 831,81 грн..

Спірні податкові повідомлення-рішення
винесені на підставі акту від 29.11.2012
року №2785/22-6/03119055 про результати
документальної позапланової виїзної
перевірки позивача з питань дотримання
податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01.04.2010 року по
19.11.2012 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що висновки акту перевірки
про нікчемність господарських
операцій з контрагентами, щодо яких ДПІ
не визнає валові витрати та податковий
кредит, є безпідставними та не
узгоджуються з приписами
законодавства. Позивач вказує на те, що
всі товари та послуги, придбання яких
відображено у податковій звітності,
були фактично ним отримані та
використані виключно для потреб
господарської діяльності,
підтверджені належним чином
складеними первинними бухгалтерськими
та податковими документами, здійснені
попередні оплати за товари
підтверджені платіжними документами
та банківськими виписками. Позивач
також посилається на те, що є
неправомірним покладання на нього
відповідальності за можливі порушення
податкової дисципліни з боку його
контрагентів по ланцюгу постачання, а
на момент проведення господарських
операцій всі
контрагенти-постачальники були
зареєстровані як юридичні особи та
платники податку на додану вартість.
Висновки акту перевірки про
нікчемність правочинів позивач вважає
такими, що не підтверджуються жодними
доказами і ґрунтуються лише на
припущеннях. Факт відсутності певної
кількості документів позивач пояснює
їх втратою під час зміни власників та
"рейдерського" захвату підприємства.

Постановою Херсонського окружного
адміністративного суду від 21.03.2013 року
позовні вимоги задоволені частково.

Суд першої інстанції визнав
протиправними та скасував податкові
повідомлення-рішення ДПІ від 07.02.13
№ - в повному обсязі; №000091705 - в
частині донарахування податку з
доходів фізичних осіб на суму 5956,47 грн. -
за основним платежем та застосування
штрафних санкцій на суму 321,81 грн.;
№ - в частині збільшення
грошового зобов'язання з податку на
прибуток в розмірі 3698108,00 грн. - за
основним платежем та в частині
застосування штрафної санкції на суму
905538,76 грн.; № - в частині
збільшення грошового зобов'язання з
податку на додану вартість на суму
3383335,00 грн. - за основним платежем та в
частині застосування штрафної санкції
на суму 845833,75 грн.. В решті позовних
вимог суд відмовив.

Не погоджуючись з вищезазначеною
постановою, відповідач подав
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на порушення судом норм матеріального
права, просить постанову суду першої
інстанції скасувати та винести нову
постанову про відмову задоволення
позову в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

За висновками акту перевірки позивачем
допущені наступні порушення, які
вплинули на спірне
повідомлення-рішення з податку на
прибуток №:

- п.4.1 ст.4, п.5.1, пп.5.2.2 ст.5.2, пп.5.3.9 п.5.3
пп.5.6.1 п.5.6, пп.5.7.1 п.5.7 ст.5, пп.11.2, пп.11.3
ст.11, п.16.4 ст.16 Закону України від 28.12.1994
року №334/94-ВР «Про оподаткування
прибутку підприємств», п.44.1 ст.44, п.138.2,
п.139.1.9 ст.139, пп.49.19 ст.49 Податкового
кодексу України (надалі - ПКУ), що
призвело до нарахування податку на
прибуток в розмірі 3703292,00 грн. та
застосування штрафних (фінансових)
санкцій на суму 906664,76 грн.;

- п.16.4 ст.16 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»,
пп.49.18.2 ст.49 ПК України у вигляді
ненадання до контролюючого органу
декларації з податку на прибуток за 2010
рік, за що застосована штрафна санкція
в розмірі 170,00 грн..

За змістом розділу 3.1 акту перевірки
заниження податку на прибуток
відбулось внаслідок заниження
валового доходу за 2010 рік на суму 23660287,00
грн., в т.ч. на 23658437,00 грн. через
недекларування доходу (неподання
декларації з податку на прибуток за 2010
рік), та на суму 1850,00 грн. через
невідображення коригування помилки
минулих років в рядку 02 "Коригування
валових доходів за попередні квартали
перевіряємого періоду" декларації з
податку на прибуток за 2010 рік, оскільки
така декларація не була подана.

Також в акті перевірки вказується як на
завищення, так і на заниження позивачем
валових витрат у перевіряємому
періоді. Загальна сума завищення
валових витрат за розрахунком акту
перевірки складає 8438530,00 грн., в тому
числі у зв'язку з неподанням до
податкової інспекції декларації з
податку на прибуток за 2010 рік та у
зв'язку з укладенням правочинів з
такими контрагентами, як ТОВ
«Донукрсіль», ТОВ «Амальте-Я», ТОВ
«Ремуглемаш», ТОВ «Компанія Гонорант»,
ТОВ «Дайм Груп», ТОВ «Форекс Груп», ПП
«Алекс Групп», ПП «Інсайт Плюс», ТОВ
«Промнова», які, на думку відповідача,
не були спрямовані на настання
правових наслідків, суперечать
інтересам держави та суспільства, а
тому не можуть бути підставами для
формування валових витрат та
податкового кредиту.

Також ДПІ в акті перевірки вказує на
заниження позивачем амортизаційних
відрахувань на суму 380550,00 грн. за 2010 рік
внаслідок неподання декларації до
податкової інспекції.

Порушення, які вплинули на винесення
повідомлення-рішення з ПДВ №, за
висновками акту перевірки полягають в
наступному:

- ст.3, ст.4, пп.7.2.1 п.7.2, пп.7.4.1, пп.7.4.2, пп.7.4.4,
пп.7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону України «Про
податок на додану вартість», п.198.6 ПКУ,
що призвело до нарахування позивачу
ПДВ за основним платежем на суму 3616221,00
грн. та штрафної санкції на суму 904055,25
грн.;

- п.49.18.1 ст.49 ПКУ, п.7.8 ст.7 Закону України
«Про податок на додану вартість», пп.2.6.1
п.2.6 ст.2 наказу ДПА України від 30.05.1997
року №166 «Про затвердження форми
податкової декларації та Порядку її
заповнення і подання» у вигляді
ненадання до контролюючого органу
податкової декларації з податку на
додану вартість за листопад 2010 року, за
що до позивача застосована штрафна
санкція на суму 170,00 грн.;

- завищення залишку від'ємного значення
ПДВ (ряд.26 Декларації з ПДВ) за вересень
2010 року в сумі 8064,00 грн.;

- завищення залишку від'ємного значення
попереднього податкового періоду, що
включається до складу наступного
податкового періоду (ряд. 23 декларації)
за жовтень 2010 року в сумі 5874,00 грн.;

З метою з'ясування правомірності
донарахування позивачу зобов'язань з
податку на прибуток та ПДВ по даній
справі була проведена
судово-економічна експертиза -
висновок №11/11.1 від 11.02.2014 року,
складений судовим експертом Дєєвою
Л.Є., яка має свідоцтво судового
експерта №1297, видане Міністерством
юстиції з початком дії з 28.11.2011 року по
28.11.2014 року (т.3 а.с.1-131).

Відповідно до ч.1 ст.69 КАС України
висновок експерта є одним з доказів в
адміністративному судочинстві, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи.

Скасовуючи частково податкове
повідомлення рішення з податку на
прибуток №, суд першої інстанції
погодився з висновками судового
експерта, який підтвердив заниження
позивачем податку на прибуток в
розмірі 5184,25 грн. та не підтвердив
правомірність донарахування позивачу
цього податку на суму 3698108,00 грн..

При цьому судом першої інстанції були
відхилені доводи податкового органу
про заниження позивачем валового
доходу на суму 23658437,00 грн. через
неподання декларації з податку на
прибуток за 2010 рік, оскільки в ході
судово-економічної експертизи був
встановлений реальний обсяг валового
доходу за 4 кв. 2010 року, який позивач
повинен був включити до декларації за
2010 рік з наростаючим підсумком при
визначені об'єкту оподаткування
податком на прибуток.

Також суд першої інстанції визнав
помилковими твердження ДПІ про
заниження позивачем валового доходу на
суму 1850,00 грн. через невідображення
коригування помилки минулих років в
декларації з податку на прибуток за 2010
рік, зазначивши, що ця сума була
включена позивачем до декларації з
податку на прибуток за 3 квартал 2010
року.

Суд також відхилив як необґрунтовані
твердження податкового органу про
завищення позивачем валових витрат по
операціях із ТОВ «Донукрсіль», ТОВ
«Амальте-Я», ТОВ «Ремуглемаш», ТОВ
«Компанія Гонорант», ТОВ «Дайм Груп»,
ТОВ «Форекс Груп», ПП «Алекс Групп», ПП
«Інсайт Плюс», ТОВ «Промнова»,
зазначивши, що всі операції з цими
контрагентами підтверджені належними
первинними документами, рух грошових
коштів та матеріальних ресурсів за
такими операціям знайшов своє
відображення в бухгалтерському та
податковому обліку позивача.

Колегія суддів вважає правильними
висновки суду першої інстанції
стосовно податкових зобов'язань з
податку на прибуток з огляду на
наступне.

В період, який був предметом перевірки,
діяли норми Законів України «Про
податок на додану вартість» (до 01.01.2011
року) та «Про оподаткування
підприємств» (до 01.04.2011 року) та норми
Податкового кодексу України. На
підставі норм Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
та ПКУ об'єктом оподаткування
визнається прибуток, який визначається
шляхом зменшення суми доходів звітного
періоду на собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт та суму інших
валових витрат платника податку, та
суму амортизаційних відрахувань.

Стаття 4 Закону «Про оподаткування
прибутку підприємств» до валового
доходу платника відносить загальну
суму доходу платника податку від усіх
видів діяльності, отриманого
(нарахованого) протягом звітного
періоду в грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах як на території
України, її континентальному шельфі,
виключній (морській) економічній зоні,
так і за її межами. Валовий доход
включає: загальні доходи від продажу
товарів (робіт, послуг), у тому числі
допоміжних та обслуговуючих
виробництв, що не мають статусу
юридичної особи, а також доходи від
продажу цінних паперів, деривативів,
іпотечних сертифікатів участі,
іпотечних сертифікатів з фіксованою
дохідністю, сертифікатів фондів
операцій з нерухомістю (за винятком
операцій з їх первинного випуску
(розміщення), операцій з їх кінцевого
погашення (ліквідації) та операцій з
консолідованим іпотечним боргом
відповідно до закону).

Відповідно до п.5.1 ст.5 Закону «Про
оподаткування прибутку підприємств»
№339/94-ВР валові витрати виробництва та
обігу - це сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності. До складу валових витрат
включаються: суми будь-яких витрат,
сплачених (нарахованих) протягом
звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у тому числі
витрати з придбання електричної
енергії (включаючи реактивну), з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3 - 5.7 ст.5 Закону. Підпункт 11.2.1
п.11.2 ст.11 даного Закону визначає, що
датою збільшення валових витрат
виробництва (обігу) вважається дата,
яка припадає на податковий період,
протягом якого відбувається будь-яка з
подій, що сталася раніше: або дата
списання коштів з банківських рахунків
платника податку на оплату товарів
(робіт, послуг), а в разі їх придбання за
готівку - день їх видачі з каси платника
податку; або дата оприбуткування
платником податку товарів, а для робіт
(послуг) - дата фактичного отримання
платником податку результатів робіт
(послуг).

Згідно п.5.10 ст.5 Закону №334/94-ВР
заборонено установлення додаткових
обмежень щодо віднесення витрат до
складу валових, крім тих, що зазначені в
цьому Законі. Тобто, норми Закону
№334/94-ВР передбачають як підставу для
невключення до валових витрат лише
випадок повної відсутності будь-яких
розрахункових, платіжних та інших
документів, а тому і неможливість
віднесення до складу валових витрат
підприємства сум, не підтверджених
будь-якими документами взагалі.

Аналогічні приписи містить ПКУ.
Відповідно до п.138.2 ст.138 Податкового
кодексу України, витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

До первинних документів, що
засвідчують факти проведення
господарських операцій для
підтвердження валових витрат, суд
застосував приписи Закону України «Про
бухгалтерській облік та фінансову
звітність» (надалі - Закон №996), в
частині того, що первинні та зведені
облікові документи можуть бути
складені на паперових або машинних
носіях і повинні мати обов'язкові
реквізити (назву документа (форми); дату
і місце складання; назву підприємства,
від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Судово-економічною експертизою
встановлено, що накладні від
постачальників за ознаками можливо
віднести до первинних документів, так
як вони відповідають нормам п.9.2 Закону
№996 і мають уніфікований вигляд, бо
складені за допомогою програмного
продукту 1:С Бухгалтерія. По
банківським документам застосовані ті
ж самі процедури з відображенням по
показникам бухгалтерського обліку (на
підставі виписок банку). Всі показники
по рах.3711 відображені в
бухгалтерському обліку на підставі
первинних документів - банківських
виписок по відповідним банківським
розрахунковим рахункам. Перерахування
безготівкових коштів проводилось з
визначенням платежу як сплата за
товари на підставі рахунків - фактур
постачальників, а також актів
виконаних робіт (послуг), накладних
тощо.

Для відповідності застосування норм
Закону №339 п.11.2.1 та 11.2.3 експертом
досліджено оподаткування операцій по
отриманню попередніх оплат від
контрагентів, по яким не має доказів
постачання товарів (послуг, робіт), та
встановив, що порушень законодавства
при віднесенні витрат до складу
валових по першій події немає. Рух
грошових коштів підтверджується
банківськими виписками, показники
активу балансу "Дебіторська
заборгованість по виданим авансам"
позивача збільшились по таким
контрагентам як ТОВ «Донукрсіль», ТОВ
«Амальте-Я», ТОВ «Ремуглемаш», ТОВ
«Компанія Гонорант», ТОВ «Дайм Груп».
Оплата відбувалась за товар - автошини,
акумулятори, запчастини, придбання
яких відповідає основній діяльності
позивача. Постачальники позивача є
звичайними платниками, авансові
платежі підтверджені банківськими
виписками, що було вказано в акті
перевірки. В банківських виписках є
посилання на номера та дати
рахунків-фактур.

Слід зазначити, що ні Законом №334, ні
ПКУ не встановлена залежність
формування валових витрат (витрат)
покупця (замовника) від факту подання
чи неподання, прийняття чи не
прийняття, скасування чи не скасування
декларацій з податку на прибуток
контрагентів-постачальників.
Проведеним експертним дослідженням
було встановлено, що попередні оплати
спричинили правові наслідки в частині
показників фінансово-господарської
діяльності ТОВ «Херсонавтотранс», а
саме - відбувся рух грошових коштів ТОВ
«Херсонавтотранс», що змінило
показники активу балансу ТОВ
«Херсонавтотранс», збільшувались
показники ряд.180 ф.1 «Баланс», в якому
відображається «Дебіторська
заборгованість по виданим авансам».

Віднесення до валових витрат
декларації за 9 місяців 2010 року суми
16083,73 грн. по ТОВ «Форекс Груп»,
декларації за 9 місяців 2011 року 8650,00 грн.
по ПП «Алекс-групп», декларації за 4
квартал 2011 року суми 79859,00 грн. по ПП
«Інсайт Плюс», декларації за 4 квартал
2011 року суми 250000,00 грн. по ТОВ
«Промнова» також проведено позивачем
відповідно нормам пп.5.2 та 5.9 Закону №334
та п.144.1 ст.144, ст.145 ПКУ (стр.63 - 70
експертного висновку). Первинними
бухгалтерськими документами
(видатковими накладними, актами
виконаних робіт) підтверджується факт
отримання ТМЦ, послуг, робіт з
наступним її використанням в
господарській діяльності ТОВ
«Херсонавтотранс».

Та обставина, що до угоди з ПП «Інсайт
плюс» не була надана
проектно-кошторисна документація, не
спростовує факту виконаних робіт,
наданий на дослідження договір має всі
ознаки «Договору підряду», які
визначено в главі 61 Цивільного кодексу
України. Згідно з нормами ст.838 ЦКУ
підрядник має право, якщо інше не
встановлено договором, залучити до
виконання роботи інших осіб. Таким
чином, нормами законодавства не
визначено обов'язковість в договорі
підряду узгодження про залучення
субпідрядників. Факт виконаних робіт
проведено з оформленням Довідки про
вартість виконаних будівельних робіт
за формою затвердженою Наказом
Мінрегіонбуду України від 04.12.2009 року
№554, з остаточним визначенням
виконаних робіт в акті приймання
виконаних будівельних робіт за січень
2012 року. Згідно Довідки виконані з
ремонту роботи віднесено до витрат
(рах.84) в межах 10% ліміту і таким чином не
відносилось на витрати за 4 квартал 2011
року в сумі 83187,00 грн., що
підтверджується співставленням
показників декларацій за 9 місяців 2011
року та 2011 року.

Стосовно придбання маркетингових
послуг у ТОВ «Промнова», то на
підтвердження зв'язку витрат на
маркетингові послуги з господарською
діяльністю ТОВ «Херсонавтотранс»
служать такі документ, як договір на
проведення маркетингових досліджень,
оформлений відповідно до вимог чинного
законодавства; акт приймання-передачі
послуг, що підтверджує фактичне
надання таких послуг та має всі
обов'язкові реквізити первинних
документів, передбачені п.2 ст.9 Закону
про бухгалтерській облік; звіт про
проведення маркетингових досліджень, у
якому викладені результати таких
досліджень і надані рекомендації
замовнику.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає помилковими твердження
податкового органу про завищення
позивачем валових витрат по операціях
із ТОВ «Донукрсіль», ТОВ «Амальте-Я»,
ТОВ «Ремуглемаш», ТОВ «Компанія
Гонорант», ТОВ «Дайм Груп», ТОВ «Форекс
Груп», ПП «Алекс Групп», ПП «Інсайт
Плюс», ТОВ «Промнова».

Також не можна погодитися і з
висновками акту перевірки про
заниження позивачем валового доходу за
2010 рік на суму 23660287,00 грн. внаслідок
неподання позивачем декларації за 4 кв.
2010 року.

Як зазначено в самому акті перевірки,
та підтверджено висновком
судово-економічної експертизи, валовий
дохід позивача від реалізації товарів,
робіт та послуг за 4 кв. 2010 року складає
5468890,00 грн..

Враховуючи, що об'єкт оподаткування
податком на прибуток визначається
шляхом зменшення суми доходів звітного
періоду на собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт та суму інших
валових витрат платника податку, та
суму амортизаційних відрахувань,
колегія суддів погоджується з доводами
судово-економічної експертизи, що
розрахунок об'єкту оподаткування за 4
кв. 2010 року необхідно проводити з
доходу, який позивач отримав у цьому
звітному періоді.

Також слід погодитися з висновками
судово-економічної експертизи про
відсутність факту заниження позивачем
валового доходу суму 1850,00 грн. через
невідображення коригування помилки
минулих років в декларації з податку на
прибуток за 2010 рік, оскільки експертним
дослідженням встановлений факт
включенням позивачем цієї суми в
показники декларації з податку на
прибуток за 3 квартал 2010 року, і цей факт
відповідачем не заперечується.

За висновком судово-економічної
експертизи, з яким погодився і суд
першої інстанції, загальне заниження
податку на прибуток становить 5184,25 грн.,
і відбулось за рахунок заниження
об'єкта оподаткування за 4 квартал 2010
року на суму 20737,00 грн. через
недекларування позивачем валових
доходів та витрат за цей період.

З боку відповідача не надано жодних
заперечень на висновки
судово-економічної експертизи.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції
обґрунтовано погодився з
донарахуванням позивачу рішенням
№ податку на прибуток на суму 5184,25
грн. та штрафної санкції на цю суму в
розмірі 1296,00 грн., а також штрафної
санкції на суму 170,00 грн. за неподання
позивачем до контролюючого органу
декларації з податку на прибуток за 2010
рік, що не заперечується позивачем.

Таким чином, прийняте судом першої
інстанції рішення про скасування
податкового повідомлення-рішення
№ в частині збільшення грошового
зобов'язання з податку на прибуток в
розмірі 3698108,00 грн. - за основним
платежем (3703292,00 - 5184,25) та в частині
застосування штрафної санкції на суму
905538,76 грн. (906834,76 - 1296,00 - 170,00) є законним
та обґрунтованим і не підлягає
скасуванню.

Зі змісту розділу 3.2 акту перевірки
вбачається, що порушення, які вплинули
на нарахування зобов'язань з ПДВ, є:

- заниження податкових зобов'язань за
листопад 2010 року на 323247,00 грн. внаслідок
неподання позивачем до контролюючого
органу декларації з ПДВ за цей місяць;

- завищення податкового кредиту за
перевірений період на суму 3330822,00 грн.
внаслідок невизнання податковим
органом податкового кредиту по
операціям із ТОВ «Донукрсіль», ТОВ
«Амальте-Я», ТОВ «Ремуглемаш», ТОВ
«Укрметал Трейдінг», ТОВ «Компанія
Гонорант», ТОВ «Форекс Груп», ТОВ «Дайм
Груп», ТОВ «Меверік», ПП «Алекс Групп»,
ПП «Інсайт Плюс», ТОВ «Промнова»;

- заниження позивачем податкового
кредиту за листопад 2010 року на 24910,00 грн.
внаслідок неподання позивачем до
контролюючого органу декларації з ПДВ
за цей місяць.

Скасовуючи частково податкове
повідомлення рішення з ПДВ №, суд
першої інстанції погодився з
висновками судового експерта, який
підтвердив заниження позивачем
зобов'язань по сплаті до бюджету ПДВ на
суму 232886,00 грн. та не підтвердив
правомірність донарахування позивачу
цього податку на суму 3383335,00 грн..

При цьому суд відхилив наведені в акті
перевірки доводи невизнання
задекларованого позивачем податкового
кредиту по вищевказаним контрагентам
на суму 3330822,00 грн., але зазначив, що
частина податкового кредиту по
операціям із ТОВ «Амальте-Я» на суму
30583,34 грн. не підтверджена позивачем
податковими накладними, що є
порушенням п.7.4.5 Закону України «Про
податок на додану вартість» №168.

Також суд першої інстанції, з
посиланням на результати судової
експертизи зазначив, що відповідачем
не враховані фактично отримані
податкові накладні від ТОВ «Амальте-Я»
№№92-96, 100, 102 від 22.10.2010 року - 01.11.2010 року
на суму ПДВ 97033,30 грн..

Колегія суддів вважає правильними
висновки суду першої інстанції
стосовно податкових зобов'язань з ПДВ з
огляду на наступне.

Відповідно до пп.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону
України від 03.04.1997 року №168/97-ВР «Про
податок на додану вартість» (надалі -
Закон №168/97-ВР) податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з: -
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;… Право на нарахування
податкового кредиту виникає незалежно
від того, чи такі товари (послуги) та
основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

Підпунктом 7.4.4 п.7.4 ст.7 Закону №168/97-ВР
передбачено, якщо платник податку
придбаває (виготовляє) матеріальні та
нематеріальні активи (послуги), які не
призначаються для їх використання в
господарській діяльності такого
платника, то сума податку, сплаченого у
зв'язку з таким придбанням
(виготовленням), не включається до
складу податкового кредиту. Не
підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (пп.7.4.5 п.7.4 ст.7
Закону №168/97-ВР). У разі коли на момент
перевірки платника податку органом
державної податкової служби суми
податку, попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються
непідтвердженими зазначеними цим
підпунктом документами, платник
податку несе відповідальність у
вигляді фінансових санкцій,
установлених законодавством,
нарахованих на суму податкового
кредиту, непідтверджену зазначеними
цим підпунктом документами. Аналогічні
положення має Податковий кодекс
України (п.198.6 ст.198).

Згідно п.7.5 ст.7 Закону №168/97-ВР датою
виникнення права платника податку на
податковий кредит вважається дата
здійснення першої з подій: або дата
списання коштів з банківського рахунку
платника податку в оплату товарів
(робіт, послуг), дата виписки
відповідного рахунку (товарного чека) -
в разі розрахунків з використанням
кредитних дебетових карток або
комерційних чеків;або дата отримання
податкової накладної, що засвідчує
факт придбання платником податку
товарів (робіт, послуг).

Підпункт 198.2 ст.198 ПКУ передбачає, що
датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

- дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Отже, для бухгалтерського та
податкового обліку оформляється
податкова накладна, яка має певні
обов'язкові реквізити та виписується
за першою подією - або при відпуску ТМЦ
або при отриманні попередньої плати.
Податкова накладна є підставою на
віднесення до податкового кредиту
витрат по сплаті податку на додану
вартість у покупця, зареєстрованого як
платник податку на додану вартість.

Всі вищезазначені контрагенти на час
проведення операцій із позивачем були
зареєстрованими платниками ПДВ та мали
право виписувати податкові накладні.

Податкові накладні по операція із
вказаними контрагентами були надані
позивачем для перевірки, а також були
досліджені експертом. Копії цих
податкових накладних також долучені
позивачем до матеріалів даної справи.

Колегія суддів погоджується з позицією
суду першої інстанції про те, що
наведені в акті перевірки доводи
неправомірності формування позивачем
податкового кредиту по операціям із
вказаними контрагентами, є
безпідставними та не підтверджені
належними доказами.

При вирішенні даного спору колегія
суддів враховує, що будь-які первинні
документи (у тому числі договори,
податкові накладні, акти виконаних
робіт, тощо) мають силу первинних
документів лише в разі фактичного
здійснення господарської операції, про
що вірно було зазначено судом першої
інстанції.

З урахуванням закріпленої в ст.204 ЦК
України презумпції правомірності
правочину, а також враховуючи вимоги
ст.71 КАС України, за якою обов'язок
доказування правомірності рішення, дії
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень покладається на такого
суб'єкта, ОДПІ повинна була надати суду
належні та достовірні докази своїх
тверджень про те, що задекларовані
позивачем операції з придбання послуг
та товарів у ТОВ «Донукрсіль», ТОВ
«Амальте-Я», ТОВ «Ремуглемаш», ТОВ
«Укрметал Трейдінг», ТОВ «Компанія
Гонорант», ТОВ «Форекс Груп», ТОВ «Дайм
Груп», ТОВ «Меверік», ПП «Алекс Групп»,
ПП «Інсайт Плюс», ТОВ «Промнова» в
реальності не виконувались, а мало
місце лише документування цих операцій
з метою завищення валових витрат та
податкового кредиту без фактичного
отримання від цього контрагента
товарів та послуг.

Колегія суддів вважає, що податковим
органом не надано належних доказів
фіктивності задекларованих позивачем
операцій з вказаними контрагентами, а
висновки ДПІ про відсутність реальних
операцій з цими контрагентами
ґрунтуються лише на припущеннях
податкового органу про неспроможність
цих підприємств реально поставити
позивачу товари, роботи чи послуги.

Доводячи відсутність реальних
операцій позивача із зазначеними
контрагентами, ДПІ в акті перевірки та
під час судового розгляду посилалась
на інформацію від інших податкових
органів щодо певних обставин
діяльності цих підприємство, як то
відсутність цих підприємств за
юридичною адресою, відсутність
реєстрації за ними основних фондів
(офісних, складських приміщень,
транспортних засобів, тощо) та трудових
ресурсів.

Колегія суддів вважає, що посилання ДПІ
на інформацію від інших податкових
органів стосовно контрагентів
позивача не може бути належним доказом
порушень вимог податкового
законодавства з боку позивача.

Податкове законодавство України не
містить норм, які б ставили в
залежність право платника податку на
формування податкового кредиту від
можливих порушень податкової
дисципліни з боку його контрагентів,
або зобов'язували б платників податків
контролювати дотримання своїми
контрагентами норм законодавства.
Можливі порушення контрагентами
платника податків податкової
дисципліни, у тому числі не
декларування своїх зобов'язань або не
сплата податку до бюджету, ще не є
достатньою підставою для позбавлення
платника податків права на формування
валових витрат та податкового кредиту
з ПДВ по операціям з такими
контрагентами.

Підсумовуючи викладене, слід дійти
висновку, що за відсутності доказів
проведення посадовими особами чи
представниками позивача фіктивних
господарських операцій з
вищевказаними контрагентами та при
наявності належним чином оформлених
первинних документів по операціям з
ним, висновок ДПІ про завищення
позивачем податкового кредиту за
такими операціями не може вважатися
законним та обґрунтованим.

Згідно висновків судово-економічної
експертизи не підтверджуються
зазначені в акті перевірки порушення
позивачем ст.3, ст.4, пп.7.2.2 п.7.2, пп.7.4.1,
пп.7.4.2, пп.7.4.4, пп.7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», п.198.6 ст.198 Податкового
кодексу України, що призвело до
донарахування податку на додану
вартість в розмірі - 3616221,00 грн..
Підтверджено порушення позивачем
пп.7.2.3, пп.7.4.1, пп.7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», що може призвести до
донарахування податку за вересень 2010
року в розмірі 30583,00 грн.; ст.3, ст.4 Закону
України «Про податок на додану
вартість», що може призвести до
донарахування податку за листопад 2010
року в розмірі 202303,00 грн..

Такі висновки експертизи сторонами не
спростовані, заперечень щодо них суду
не надано.

Враховуючи наведені у висновку
судово-економічної експертизи
розрахунки занижених позивачем
податкових зобов'язань з ПДВ (324246,55 грн.)
та податкового кредиту (121943,76 грн.) за
листопад 2010 року, внаслідок неподання
декларації з ПДВ за цей період, а також
не підтвердження позивачем частини
податкового кредиту по операціям із
ТОВ «Амальте-Я» на суму 30583,34 грн.,
колегія суддів вваж, що суд першої
інстанції обґрунтовано визначив суму
ПДВ за рішенням №, яка не
підтверджена - 3383335,00 грн., та суму, яка
нарахована цим рішенням правомірно -
232886,00 грн..

Враховуючи розмір занижених позивачем
зобов'язань з ПДВ та факт неподання
позивачем податкової декларації з
податку на додану вартість за листопад
2010 року, за яким застосовується штраф в
розмірі 170,00 грн., загальний розмір
штрафної санкції за рішенням №
замість 904225,25 грн. повинен дорівнювати
58391,50 грн. ((232886 х 25%)+170), про що вірно
зазначив суд першої інстанції.

За таких обставин прийняте судом
першої інстанції рішення про
скасування податкового
повідомлення-рішення № в частині
збільшення грошового зобов'язання з
ПДВ на суму 3383335,00 грн. - за основним
платежем (3616221,00 грн. - 232886,00 грн.) та в
частині застосування штрафної санкції
на суму 845833,75 грн. є законним та
обґрунтованим і не підлягає
скасуванню.

За висновками акту перевірки позивачем
допущені наступні порушення, які
вплинули на спірне
повідомлення-рішення з податку на
доходи фізичних осіб №000091705:

- порушення пп.3.1.1 п.3.1 ст.3 пп.4.2.1 п.4.2 ст.4,
пп.8.1.1 п.8.1 ст.8 Закону України «Про
податок з доходів фізичних осіб»,
пп.163.1.1 п.163.1 ст.163, пп.164.2.17 п.164.2 ст.164,
пп.168.1.1 ст.168 Податкового кодексу
України, що призвело до несплати
позивачем цього податку на суму 5956,47
грн., в т.ч. за вересень 2010 року в сумі
1283,25 грн., червень 2011 року в сумі 4673,22
грн., що потягло нарахування позивачу
спірним рішенням ПДФО в розмірі 5956,47
грн. та штрафної санкції на суму 321,81
грн.;

- порушення пп."б" п.176.2 ст.176 Податкового
кодексу України , пп."б" п.19.2 ст.19 Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб» в 2011, 1-2 кварталах 2012
року у податковому розрахунку форми
№1-ДФ не відображено суму виплаченого
доходу на користь платника податків, а
також сум утриманого податку, за що
спірним рішенням нарахований штраф в
розмірі 510,00 грн..

Суть цих порушень викладена в розділі
3.8.1 акту перевірки та полягає у тому, що
позивач, як податковий агент, не
утримав податок з доходу фізичних осіб
(надалі - ПДФО) з сум позик, які були
виплачені ним працівникам ОСОБА_6 та
ОСОБА_7, і по яким сплив термін
повернення.

Скасовуючи частково рішення №000091705,
суд першої інстанції виходив з того, що
ДПІ неправомірно донарахувала
позивачу, як податковому агенту,
зобов'язання по податку на доходи
фізичних осіб в сумі - 5956,47 грн. та
застосувала на цю суму штрафні санкції
в розмірі 321,81 грн., оскільки
зобов'язання по нарахуванню та
утриманню цієї суми ПДФО на момент
закінчення перевірки у позивача ще не
виникало, а тому висновок ДПІ про
порушення пп.3.1.1 п.3.1 ст.3 пп.4.2.1 п.4.2 ст.4,
пп.8.1.1 п.8.1 ст.8 Закону «Про податок з
доходів фізичних осіб», пп.163.1.1 п.163.1
ст.163, пп.164.2.17 п.164.2 ст.164, пп.168.1.1 ст.168
Податкового кодексу України є
передчасним.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, на
підставі договору про надання позики
від 28.05.2008 року ОСОБА_7 була надана
позика строком на 3 роки до червня 2011
року, яка поверталась шляхом утримання
із зарплати останнього рівними
частками по 3000,00 грн.. Остаточний термін
погашення позики - червень 2011 року. На
час через звільнення вказаного
працівника - 27.07.2010 року неповернута
частина позиви дорівнювала 28596,00 грн..
На момент проведення перевірки
трирічний термін позовної давності для
повернення даної заборгованості не
сплив.

З гр-м ОСОБА_6 позивач уклав договір
реструктуризації заборгованості від
24.03.2010 року про реструктуризацію боргу
в сумі 8555,00 грн. на термін з 01.06.2010 року
до 24.09.2010 року рівними платежами
щомісячно, але борг не був повернутий.
Рішенням Скадовського районного суду
Херсонської області від 26.03.2013 року з
вказаної особи було стягнуто борг за
договором про реструктуризацію у сумі
8555,00 грн., а також річні, пеня та
інфляційні збитки за несвоєчасне
повернення позики.

Відповідно до пп.165.1.31 п.165.1 ст.165 ПКУ до
загального місячного (річного)
оподатковуваного доходу платника
податку не включаються такі доходи:
основна сума поворотної фінансової
допомоги, наданої платником податку
іншим особам, яка повертається йому,
основна сума поворотної фінансової
допомоги, що отримується платником
податку.

Згідно з п.163.1.1 ст.163 ПКУ об'єктом
оподаткування резидента є: загальний
місячний (річний) оподатковуваний
дохід платника податку, до якого
включаються, відповідно до п.164.2.17 ст.164
ПКУ дохід, отриманий платником податку
як додаткове благо у вигляді:

а) вартості використання житла, інших
об'єктів матеріального або
нематеріального майна, наданих
платнику податку в безоплатне
користування, або компенсації вартості
такого використання, крім випадків,
коли таке надання або компенсація
зумовлені виконанням платником
податку трудової функції відповідно до
трудового договору (контракту) чи
передбачені нормами колективного
договору або відповідно до закону в
установлених ними межах;

б) вартості майна та харчування,
безоплатно отриманого платником
податку, крім випадків, визначених цим
Кодексом для оподаткування прибутку
підприємств;

в) вартості послуг домашнього
обслуговуючого персоналу, безоплатно
отриманих платником податку, включаючи
працю підпорядкованих осіб, а також
осіб, що перебувають на військовій
службі чи є заарештованими або
ув'язненими;

г) суми грошового або майнового
відшкодування будь-яких витрат або
втрат платника податку, крім тих, що
обов'язково відшкодовуються згідно із
законом за рахунок бюджету або
звільняються від оподаткування згідно
з цим розділом;

ґ) суми безповоротної фінансової
допомоги (крім суми процентів умовно
нарахованих на таку допомогу);

д) суми боргу платника податку,
анульованого кредитором за його
самостійним рішенням, не пов'язаним з
процедурою банкрутства, до закінчення
строку позовної давності. Якщо
кредитор повідомляє платника
податку-боржника про анулювання боргу
та включає суму анульованого боргу до
податкового розрахунку суми доходу,
нарахованого (сплаченого) на користь
платників податку, за підсумками
звітного періоду, у якому такий борг
було анульовано, такий боржник
самостійно сплачує податок з таких
доходів та відображає їх у річній
податковій декларації;

е) вартості безоплатно отриманих
товарів (робіт, послуг), визначеної за
правилами звичайної ціни, а також суми
знижки звичайної ціни (вартості)
товарів (робіт, послуг), індивідуально
призначеної для такого платника
податку.

Відповідно до пп.14.1.257 п.14.1 ст.14 ПКУ до
безповоротної фінансової допомоги
включається сума заборгованості
одного платника податків перед іншим
платником податків, що не стягнута
після закінчення строку позовної
давності.

Отже, на момент закінчення перевірки
вказані суми позик не набули статусу
безповоротної фінансової допомоги,
вони не були анульовані позивачем,
строк позовної давності для їх
стягнення відповідно до Цивільного
кодексу України не скінчився, тому дані
позики залишаються поворотними, а
відтак висновок податкової інспекції
щодо віднесення цих сум до додаткового
блага фізичних осіб та їх
оподаткування є передчасним.

За таких обставин донарахування
позивачу ПДФО на суму 5956,47 грн. та
застосування штрафної санкції в
розмірі 321,81 грн. (320,81 грн. від суми 1283,25
грн. та 1,00 грн. від суми 4673,22 грн.) не
можна вважати правомірним.

В той же час ДПІ правомірно застосувало
до позивача штрафну санкцію 510,00 грн. за
невідображення в податкових
розрахунках форми №1-ДФ суми
виплаченого доходу на користь платника
податків, а також сум утриманого
податку, то позивач не заперечує даного
порушення, що є порушенням пп."б" п.176.2
ст.176 Податкового кодексу України, пп."б"
п.19.2 ст.19 Закону України «Про податок з
доходів фізичних осіб». Наявність
даного порушення позивачем не
заперечується.

Таким чином, рішення суду першої
інстанції про скасування податкового
повідомлення-рішення №000091705 в частині
донарахування ПДФО на суму 5956,47 грн. та
штрафної санкцій на суму 321,81 грн. є
законним та обґрунтованим і не
підлягає скасуванню.

Як вбачається з акту перевірки
податкове повідомлення-рішення №
про застосування штрафних санкцій за
порушення норм з регулювання обігу
готівки на суму 32790,00 грн. винесено в
зв'язку з порушенням позивачем п.2.6
Положення про проведення касових
операцій у національній валюті в
України, затвердженого Постановою НБУ
від 15.12.2004 року №637 (надалі - Положення
№637) у вигляді несвоєчасного
оприбуткування готівки на загальну
суму 6558,00 грн..

Позиція податкового органу щодо цього
порушення викладена у п.3.10.2 акту
перевірки і полягає в тому, що сума
готівкової виручки за 20.08.2012 року в
розмірі 2744,00 грн. оприбуткована в КОРО
21.08.2012 року, оскільки Z-звіт на цю суму за
№315 був роздрукований 21.08.2012 року о 00
год. 17 хвил.; готівка за 05.09.2012 року в
сумі 1760,00 грн. була оприбуткована в КОРО
06.09.2012 року, оскільки Z-звіт на цю суму за
№331 був роздрукований 06.09.2012 року о 02
год. 14 хвил., готівка за 27.09.2012 року на
суму 2052,00 грн. була оприбуткована в КОРО
28.09.2012 року, оскільки Z-звіт на цю суму за
№353 був роздрукований 28.09.2012 року о 01
год. 19 хвил..

Штрафна санкція в розмірі 32790,00 грн.
нарахована спірним рішенням на
підставі ст.1 Указу Президента України
«Про застосування штрафних санкцій за
порушення норм з регулювання обігу
готівки» №436/95, якою передбачена
відповідальність за неоприбуткування
(неповне та/або несвоєчасне)
оприбуткування у касах готівки у
вигляді штрафу у п'ятикратному розмірі
неоприбуткованої суми.

Відповідно до п.1.2 Положення №637
визначено, що оприбуткування готівки -
це проведення підприємствами і
підприємцями обліку готівки в касі на
повну суму її фактичних надходжень у
касовій книзі, книзі обліку доходів і
витрат, книзі обліку розрахункових
операцій.

Пунктом 2.6 Положення №637 визначено, що
уся готівка, що надходить до кас, має
своєчасно (у день одержання готівкових
коштів) та в повній сумі
оприбутковуватися. Оприбуткуванням
готівки в касах підприємств, які
проводять готівкові розрахунки з
оформленням їх касовими ордерами і
веденням касової книги відповідно до
вимог глави 4 цього Положення, є
здійснення обліку готівки в повній
сумі її фактичних надходжень у касовій
книзі на підставі прибуткових касових
ордерів. У разі проведення готівкових
розрахунків із застосуванням РРО або
використанням РК оприбуткуванням
готівки є здійснення обліку зазначених
готівкових коштів у повній сумі їх
фактичних надходжень у книзі обліку
розрахункових операцій на підставі
фіскальних звітних чеків РРО (даних РК).

Згідно Порядку реєстрації та ведення
книг обліку розрахункових операцій і
розрахункових книжок, затвердженим
наказом Державної податкової
адміністрації України від 01.12.2000 року
№614, використання книги ОРО,
зареєстрованої на господарську
одиницю, передбачає: наявність книги
ОРО в господарській одиниці, на яку ця
книга зареєстрована, або на місці
проведення розрахунків; здійснення
записів про реквізити розрахункових
квитанцій до початку використання
розрахункової книжки та безпосередньо
після закінчення її використання у
межах робочого дня чи зміни; щоденне
виконання записів про рух готівки та
суми розрахунків, при цьому дані за
сумами, отриманими від покупців
(клієнтів), та дані за сумами, виданими
покупцям (клієнтам), записуються
окремо.

Скасовуючи рішення №, суд першої
інстанції виходив з того, що позивач
своєчасно вносив до КОРО записи про
надходження готівки за 20.08.2012, 05.09.2012 та
27.09.2012, що підтверджено оглядом в
судовому засіданні належної позивачу
КОРО №р/1, а за несвоєчасне
друкування фіскального звітного чеку
(Z-звіт) передбачена інша
відповідальність згідно ст.17 Закону
України «Про застосування
реєстраторів розрахункових операцій в
сфері торгівлі, громадського
харчування та послуг» у вигляді штрафу
в розмірі двадцять неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян.

Колегія погоджується з такою позицією
суду першої інстанції, оскільки факт
своєчасного оприбуткування позивачем
готівки за 20.08.2012, 05.09.2012 та 27.09.2012
підтверджується відомостями з
належної позивачу КОРО №р/1, копія
якої долучена позивачем до матеріалів
справи (т.2 а.с.17-29).

З'ясовані в ході судового розгляду
обставини оприбуткування позивачем
готівкових коштів за 20.08.2012, 05.09.2012 та
27.09.2012 не дають суду підстав
стверджувати про наявність в діях
позивача таких порушень в сфері
регулювання обігу готівки, які б тягли
за собою санкції згідно ст.1 Указу
Президента України «Про застосування
штрафних санкцій за порушення норм з
регулювання обігу готівки» №436/95.

Як вірно зазначив суд першої інстанції,
за порушення правил друкування
фіскального звітного чеку (Z-звіт), що
має місце в діях позивача при
друкуванні Z-звітів №315, 331 та 353
передбачена окрема відповідальність
згідно ст.17 Закону України «Про
застосування реєстраторів
розрахункових операцій в сфері
торгівлі, громадського харчування та
послуг».

Посилання позивача в обґрунтування
своєї позиції на неправомірне
застосування до нього штрафу в зв'язку
із порушенням господарським судом
відносно нього справи про банкрутство
та введення мораторію на задоволення
вимог кредиторів, обґрунтовано були
відхилені судом першої інстанції як
помилкові.

На підстав всього вищенаведеного
колегія суддів приходить до висновку,
що постанова суду першої інстанції про
визнання протиправними та скасування
спірних податкових повідомлень-рішень
є законною та обґрунтованою, а тому не
підлягає скасуванню.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи, порушень
матеріального та процесуального права
при вирішенні справи не допустив, а
наведені в скарзі доводи правильність
висновків суду не спростовують.

За таких обставин, апеляційна скарга
задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.195, ст.196, п.1 ч.1 ст.198, п.1 ч.1
ст.205, ст.206, ч.5 ст.254 КАС України,
апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у м.Херсоні
Головного управління Міндоходів у
Херсонській області - залишити без
задоволення, а постанову Херсонського
окружного адміністративного суду від 21
березня 2013 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
чинності негайно після її
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили судовим рішенням суду
апеляційної інстанції.

Повний текст судового рішення
виготовлений 19 вересня 2014 року.

Головуючий суддя:К.В. Кравченко Суддя:
Суддя: О.В. Лук’янчук С.І. Жук