Справа № 819/1511/13-а
Суддя: Рибачук А.І.
Дата ухвалення: 2014-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2014 року
Справа № 876/3079/14

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді - Рибачука А.І.,

суддів - Багрія В.М., Старунського Д.М.,

секретаря - Андрушківа І.Я.,

представника позивача - Іванціва Р.Б.

представника відповідача - Лапунько
М.В., Чорнописької В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Гусятинської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у
Тернопільській області на постанову
Тернопільського окружного
адміністративного суду від 12 лютого 2014
року по справі № 819/1511/13-а за позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Буд-М» до
Гусятинської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у
Тернопільській області про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Буд-М» (далі - ТзОВ
«Буд-М») звернулось до суду з
адміністративним позовом до
Гусятинської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у
Тернопільській області (далі -
Гусятинська ОДПІ), в якому, з
урахуванням заяв про уточнення
позовних вимог, просило визнати
протиправними та скасувати податкові
повідомлення-рішення Гусятинської
ОДПІ від 06 березня 2013 року № , №
, № , № та від 28 травня
2013 року № , № .

Постановою Тернопільського окружного
адміністративного суду від 12 лютого
2014 року вказаний позов задоволено
частково. Скасовано податкові
повідомлення-рішення Гусятинської
ОДПІ від 06 березня 2013 року № , №
, № та від 28 травня 2013 року №
, № . В задоволенні решти
позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаною
постановою, Гусятинська ОДПІ подала
апеляційну скаргу, у якій, з посиланням
на порушення судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, просить її скасувати та прийняти
нову постанову, якою відмовити в
задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги вказує на те, що факти порушень
позивачем вимог податкового
законодавства, які послужили підставою
для прийняття оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень, мали місце та чітко
зафіксовані в акті перевірки від 13
лютого 2013 року № 70/2201/36145692, а тому
висновок суду першої інстанції про
наявність підстав для скасування цих
податкових повідомлень-рішень є
помилковим. Окремо зазначає, що судом
першої інстанції взагалі не надано
правової оцінки зафіксованому в
згаданому вище акті перевірки факту
подвійного включення позивачем до
складу витрат суми 755000.00 грн.

Представники відповідача в судовому
засіданні підтримали вимоги
апеляційної скарги та просили її
задовольнити, посилаючись на викладені
в ній доводи.

Представник позивача в судовому
засіданні заперечив проти вимог
апеляційної скарги, посилаючись на те,
що оскаржуване рішення прийняте з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, просив відмовити
в її задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача,
представників сторін, обговоривши
доводи апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, суд приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

З матеріалів справи видно, що на
підставі акта перевірки від 13 лютого 2013
року № 70/2201/36145692, складеного за
результатами документальної планової
виїзної перевірки ТзОВ «Буд М» з питань
дотримання вимог податкового
законодавства за період з 01 січня 2011
року по 30 червня 2012 року, валютного та
іншого законодавства за період з 01
січня 2011 року по 30 червня 2012 року,
Гусятинською ОДПІ прийнято податкові
повідомлення-рішення від 06 березня 2013
року № , яким позивачу збільшено
суму грошового зобов'язання за
податком на прибуток на суму 3010035.00 грн.,
з яких за основним платежем на суму
2623765.00 грн. та за штрафними (фінансовими)
санкціями на суму 386270.00 грн., № ,
яким позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання за податком на додану
вартість на суму 1024770.00 грн., з яких за
основним платежем на суму 819818.00
грн. та за штрафними (фінансовими)
санкціями на суму 204952.00 грн.,
№ , яким позивачу збільшено
суму грошового зобов'язання за
податком з доходів найманих
працівників на суму 746750.66 грн., з яких за
основним платежем на суму 625712.22 грн. та
за штрафними (фінансовими) санкціями на
суму 120993.44 грн., № ,
яким позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання за податком з доходів
найманих працівників за штрафними
(фінансовими) санкціями на суму 2.00 грн.,
№ , яким позивачу
зменшено розмір від'ємного значення
суми податку на додану вартість на 4412.00
грн.

Підставою для прийняття вказаних
податкових повідомлень-рішень
послужили висновки відповідача про
порушення позивачем вимог пункту 44.1
статті 44, підпункту 138.1.1 пункту 138.1,
пунктів 138.2, 138.4, 138.6, підпункту 138.8.1
пункту 138.8 статті 138, підпункту 139.1.9
пункту 139.1 статті 139 Податкового
кодексу України, що призвело до
заниження податку на прибуток на суму
2623765.00 грн., пункту 44.1 статті 44, пункту
187.1 статті 187, пунктів 198.1, 198.2, 198.5 статті
198, пунктів 201.1, 201.4 статті 201 Податкового
кодексу України, що призвело до
заниження податку на додану вартість
на суму 819818.00 грн. та завищення
розміру від'ємного значення суми
податку на додану вартість на 4412.00 грн.,
підпункту 164.1.2 пункту 164.1, підпункту
164.2.1 пункту 164.2 статті 164, підпунктів
168.1.1, 168.1.5 пункту 168.1 статті 168
Податкового кодексу України, що
призвело до заниження податку на
доходи фізичних осіб на суму 625712.22 грн.

Вказані висновки обґрунтовані
посиланням на безпідставне
невключення позивачем до складу
доходів, що враховуються при
визначенні об'єкта оподаткування, суми
позики, отриманої від ТзОВ «Капітал
ЦХ», на безпідставне включення до
складу валових витрат коштів,
сплачених ПП ОСОБА_4, ПП
«Авторесурс-Сервіс», ПП «Галичторг» за
господарськими операціями, які реально
не здійснювались, на безпідставне
включення до складу валових витрат
коштів, витрачених на придбання в ТзОВ
«Укрора» (ТзОВ «Мірум Менеджмент»),
ТзОВ «Мрія-Лізинг» паливо-мастильних
матеріалів, які не були використані у
господарській діяльності, а також на
безпідставне віднесення до
податкового кредиту сум податку на
додану вартість з цих господарських
операцій, на безпідставне включення до
складу валових витрат суми 755000.00 грн. та
на безпідставне неоподаткування
заробітної плати в повному обсязі.

Зазначені податкові
повідомлення-рішення були оскаржені
позивачем в адміністративному прядку.
За результатами адміністративного
оскарження Гусятинською ОДПІ прийнято
податкові повідомлення-рішення від 28
травня 2013 року № , яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
за податком на додану вартість на 958959.00
грн., з яких за основним платежем на
суму 767169.00 грн. та за штрафними
(фінансовими) санкціями на суму 191790.00
грн., № , яким позивачу зменшено
розмір від'ємного значення суми
податку на додану вартість на 21022.00 грн.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що викладені
відповідачем в акті перевірки висновки
про порушення ТзОВ «Буд М» вимог
податкового законодавства є
необґрунтованими та не знайшли свого
підтвердження під час розгляду справи,
а досліджені під час розгляду справи
докази доводять реальність
господарських операцій позивача з його
контрагентами ПП ОСОБА_4, ПП
«Авторесурс-Сервіс», ПП «Галичторг»,
ТзОВ «Укрора». Також судом
першої інстанції зроблено висновок про
правомірність формування позивачем
валових доходів без врахування
отриманої від ТзОВ «Капітал ЦХ»
поворотної фінансової допомоги та про
правомірність оподаткування позивачем
заробітної плати.

Суд апеляційної інстанції частково
погоджується з такими висновками суду
першої інстанції з огляду на наступне.

Спірні правовідносини мали місце в
період з 01 січня 2011 року, а відповідно
врегульовані нормами Податкового
кодексу України.

Згідно з підпунктом 134.1.1 пункту 134.1
статті 134 Податкового кодексу України
об'єктом оподаткування податком на
прибуток є прибуток із джерелом
походження з України та за її межами,
який визначається шляхом зменшення
суми доходів звітного періоду,
визначених згідно зі статтями 135 - 137
цього Кодексу, на собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг та суму інших витрат
звітного податкового періоду,
визначених згідно зі статтями 138 - 143
цього Кодексу, з урахуванням правил,
встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Згідно з підпунктом 135.5.5 пункту 135.5
статті 135 Податкового кодексу України
інші доходи включають в себе суми
поворотної фінансової допомоги,
отриманої платником податку у звітному
податковому періоді, що залишаються
неповерненими на кінець такого
звітного періоду, від осіб, які не є
платниками цього податку (в тому числі
нерезидентів), або осіб, які згідно із
цим Кодексом мають пільги з цього
податку, в тому числі право
застосовувати ставки податку нижчі,
ніж установлені пунктом 151.1 статті 151
цього Кодексу.

Згідно з підпунктом 14.1.257 пункту 14.1
статті 14 Податкового кодексу України
поворотна фінансова допомога - це сума
коштів, що надійшла платнику податків у
користування за договором, який не
передбачає нарахування процентів або
надання інших видів компенсацій у
вигляді плати за користування такими
коштами, та є обов'язковою до
повернення.

Отже, платник податку, який отримав
поворотну фінансову допомогу від
особи, що є платником податку на
прибуток підприємств та сплачує
податок на загальних підставах не
повинен включати до складу доходів
суму такої фінансової допомоги.

Гусятинською ОДПІ, як суб'єктом владних
повноважень, на якого в даному випадку
покладено обов'язок доказування
правомірності прийнятого ним рішення,
не надано суду доказів того, що ТзОВ
«Капітал ЦХ» не є платником податку на
прибуток чи має пільги з цього податку.
Натомість, в укладеному між позивачем
та ТзОВ «Капітал ЦХ» договорі позики
від 26 червня 2012 року № 26/06/12-КЦХ-БМ
зазначено, що ТзОВ «Капітал ЦХ» є
платником податку на прибуток на
загальних підставах.

З урахуванням викладеного, суд
апеляційної інстанції вважає вірним
висновок суду першої інстанції про
правомірність формування позивачем
валових доходів без врахування
отриманої від ТзОВ «Капітал ЦХ»
поворотної фінансової допомоги.

Згідно з пунктом 138.1 статті 138
Податкового кодексу України витрати,
що враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із: витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 -
138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10,
пунктом 138.11 цієї статті; інших витрат,
визначених згідно з пунктом 138.5,
підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10,
пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом
140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;
крім витрат, визначених у пункту 138.3
цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

Відповідно до підпункту 138.1.1 пункту 138.1
статті 138 Податкового кодексу України
витрати операційної діяльності
включають собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг та інші витрати беруться для
визначення об'єкта оподаткування з
урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї
статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140,
статей 142 і 143 та інших статей цього
Кодексу, які прямо визначають
особливості формування витрат
платника податку.

Відповідно до пункту 138.2 статті 138
Податкового кодексу України витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування, визнаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують здійснення платником
податку витрат, обов'язковість ведення
і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом ІІ цього
Кодексу.

Підпунктом 139.1.9 пункту 139.1 статті 139
Податкового кодексу України
передбачено, що не включаються до
складу витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Згідно з пунктом 198.1 статті 198
Податкового кодексу України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій, зокрема, з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Пунктом 198.2 статті 198 Податкового
кодексу України передбачено, що датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198
Податкового кодексу України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198
Податкового кодексу України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу).

Аналіз зазначених правових норм дає
підстави для висновку, що витрати для
цілей визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток, а також
податковий кредит для цілей визначення
об'єкта оподаткування податком на
додану вартість мають бути фактично
здійснені і підтверджені належним
чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків.

Тобто, за відсутності факту придбання
товарів чи послуг або в разі якщо
придбані товари чи послуги не
призначені для використання у
господарській діяльності платника
податку відповідні суми не можуть
включатися до складу витрат для цілей
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість навіть за наявності
формально складених, але недостовірних
документів або сплати грошових коштів.

Отже, предметом доказування у
відповідній категорії спорів є
реальність господарських операцій, що
є підставою для формування валових
витрат; виникнення права на податковий
кредит та/або бюджетне відшкодування;
добросовісність дій платника податку,
яка полягає у відповідності вчинених
ним дій господарській меті, а також
реальність усіх даних, наведених у
документах.

Доводи ж податкового органу про
отримання платником податків
необґрунтованої податкової вигоди
мають ґрунтуватись на сукупності
доказів, що безспірно підтверджують
існування обставин, які виключають
право платника, зокрема, на віднесення
певних витрат до складу валових витрат
з податку на прибуток та формування
податкового кредиту з податку на
додану вартість.

Необхідними умовами для визнання угоди
нікчемною в силу вимог статті 228
Цивільного кодексу України є її
укладання з метою, завідомо суперечною
інтересам держави і суспільства та
наявність умислу хоча б у однієї із
сторін щодо настання відповідних
протиправних наслідків.

При кваліфікації правочину за статтею
228 Цивільного кодексу України має
враховуватися вина, яка виражається в
намірі порушити публічний порядок
сторонами правочину або однією зі
сторін. Доказом вини може бути вирок
суду, постановлений у кримінальній
справі, щодо знищення, пошкодження
майна чи незаконного заволодіння ним
тощо.

В підтвердження факту існування
вказаних обставин у даній справі
Гусятинською ОДПІ не надано суду
жодних належних та допустимих доказів.

Крім того, згідно з чинним
законодавством дійсність правочинів, а
також виникнення податкових
зобов'язань платника не залежать від
стану податкового обліку його
контрагентів, фактичного знаходження
їх за місцем реєстрації та наявності чи
відсутності у них основних фондів та
трудових ресурсів. Позивач не може
нести відповідальність за невиконання
його контрагентами своїх податкових
зобов'язань, адже поняття
«добросовісний платник», яке
вживається у сфері податкових
правовідносин, не передбачає
виникнення у платника податків
додаткового обов'язку з контролю за
дотриманням його контрагентами правил
оподаткування, а сам платник не
наділений повноваженнями податкового
контролю для виконання функцій,
покладених на податкові органи, а тому
не може володіти інформацією відносно
виконання контрагентами податкових
зобов'язань. А відтак, за умови
невстановлення податковим органом
наявності замкнутої схеми руху
грошових коштів, яка б могла свідчити
про узгодженість дій позивача та його
контрагента для одержання незаконної
податкової вигоди, позивач не може
зазнавати негативних наслідків
внаслідок діянь інших осіб, що
перебувають поза межами його впливу.

В підтвердження реальності здійснення
господарських операцій із ПП ОСОБА_4, ПП
«Авторесурс-Сервіс», ПП «Галичторг»
позивачем надано суду копії договорів,
актів здачі-приймання, податкових та
видаткових накладних.

Зазначені документи містять усі
необхідні реквізити як того вимагає
чинне законодавство України. На момент
здійснення спірних господарських
операцій позивач та його контрагенти
були зареєстровані у встановленому
законом порядку як суб'єкти
підприємницької діяльності, платники
податку на прибуток та податку на
додану вартість.

Крім цього, відповідачем не надано суду
жодних доказів участі позивача у
схемах мінімізації податкових
платежів та транзитних фінансових
потоків шляхом створення за допомогою
спірних операцій лише видимості
товарообігу та руху грошових коштів
без реальних змін майнового стану.

З врахуванням викладеного суд
апеляційної інстанції приходить до
висновку, що господарські операції між
позивачем за його контрагентами ПП
ОСОБА_4, ПП
«Авторесурс-Сервіс», ПП «Галичторг»
реально проведені, а відповідно
вказані у виписаних вказаними
контрагентами податкових накладних
відомості відповідають дійсності.

Отже, вірним є висновок суду першої
інстанції про правомірність
формування позивачем валових витрат та
податкового кредиту з податку на
додану вартість з врахуванням
господарських операцій із зазначеними
вище контрагентами.

Щодо включення позивачем до складу
валових витрат коштів, витрачених на
придбання в ТзОВ «Укрора» (ТзОВ «Мірум
Менеджмент»), ТзОВ «Мрія-Лізинг»
паливо-мастильних матеріалів, то слід
зазначити наступне.

Безпідставність включення позивачем
до складу валових витрат коштів,
витрачених на придбання
паливо-мастильних матеріалів,
обґрунтована Гусятинською ОДПІ
посиланням на відсутність первинних
документів, що підтверджують
використання придбаних
паливо-мастильних матеріалів у власній
господарській діяльності.

Єдиний порядок організації та
виконання робіт, пов'язаних з
прийманням, транспортуванням,
зберіганням, відпуском та обліком
товарної нафти та нафтопродуктів
визначений Інструкцією про порядок
приймання, транспортування,
зберігання, відпуску та обліку нафти і
нафтопродуктів на підприємствах і
організаціях України (далі -
Інструкція), затвердженою наказом
Міністерства палива та енергетики
України, Міністерства економіки
України, Міністерства транспорту та
зв'язку України, Державного комітету
України з питань технічного
регулювання та споживчої політики від
20 травня 2008 року №
281/171/578/155.

Згідно з підпунктом 10.3.2.1. пункту 10.3.2
Інструкції відпуск нафтопродуктів за
безготівковим розрахунком за
відомостями здійснюється АЗС на
підставі договорів, укладених між
підприємством та споживачем. Відпуск
нафтопродуктів відображається у
відомості на відпуск нафтопродуктів за
формою N 16-НП (додаток 16).

Кількість відпущеного нафтопродукту
фіксується у відомості, яка ведеться
безпосередньо на АЗС, що
підтверджується підписами оператора
АЗС та водія.

Згідно з підпунктом 10.3.2.2 Інструкції
підприємства, АЗС на підставі
відомостей про відпуск нафтопродуктів
періодично, але не менше одного разу на
місяць, виписують зведені
відомості-рахунки кожному споживачу за
марками нафтопродуктів та цінами,
установленими протягом місяця. У
рахунках обов'язково зазначаються
кількість та загальна вартість
відпущених нафтопродуктів, у тому
числі податок на додану вартість.

Позивачем надано суду копії відомостей
на відпуск нафтопродуктів та
подорожніх листів, в яких містяться
відомості про тип транспортного засобу
та кількість використаного пального,
що свідчить про те, що вони були
використані у власній господарській
діяльності позивача.

Отже, судом першої інстанції зроблено
вірний висновок про правомірність
формування позивачем валових витрат та
податкового кредиту з податку на
додану вартість з врахуванням
господарських операцій з придбання
паливо-мастильних матеріалів в
ТзОВ «Укрора» (ТзОВ «Мірум
Менеджмент»), ТзОВ «Мрія-Лізинг».

Щодо правомірність оподаткування
позивачем заробітної плати, то слід
зазначити наступне.

Висновок відповідача про
неоподаткування позивачем заробітної
плати обґрунтований посиланням на те,
що позивач помилково взяв за базу
оподаткування податком на доходи
фізичних осіб суми заробітної плати,
зазначені в оборотно-сальдових
відомостях по рахунку 661 «Розрахунки з
оплати праці», які є меншими від сум
заробітної плати, зазначених в актах
приймання виконаних підрядних робіт за
типовою формою № КБ-2, що
призвело до заниження податку на
доходи фізичних осіб на суму 625712.22 грн.

Згідно з пунктом 164.1 статті 164
Податкового кодексу України базою
оподаткування є загальний
оподатковуваний дохід, з урахуванням
особливостей, визначених цим розділом.
Загальний оподатковуваний дохід - це
будь-який дохід, який підлягає
оподаткуванню, нарахований
(виплачений, наданий) на користь
платника податку протягом звітного
податкового періоду.

Згідно з підпунктом 164.2.1 пункту 164.2
статті 164 Податкового кодексу України
до загального місячного (річного)
оподатковуваного доходу платника
податку включаються доходи у вигляді
заробітної плати, нараховані
(виплачені) платнику податку
відповідно до умов трудового договору
(контракту).

Системний аналіз зазначених правових
норм дає підстави для висновку, що під
час нарахування доходів у формі
заробітної плати базою оподаткування є
нарахована заробітна плата, розмір
якої вказаний в оборотно-сальдових
відомостях по рахунку 661 «Розрахунки з
оплати праці», а не суми заробітної
плати зазначені в актах приймання
виконаних підрядних робіт за типовою
формою № КБ-2.

Отже, вірним є висновок суду першої
інстанції про правомірність
визначення позивачем бази
оподаткування податком на доходи
фізичних осіб та відповідно про
правомірність оподаткування
заробітної плати.

Разом з тим, слід звернути увагу на те,
що суд першої інстанції прийшов до
помилкового висновку про відсутність
підстав для скасування податкового
повідомлення-рішення від 06 березня 2013
року № , яким позивачу визначено
зобов'язання за податком з доходів
найманих працівників за штрафними
санкціями в сумі 2.00 грн.

Вказані штрафні санкції застосовані до
позивача згідно з пунктом 119.2 статті 119
Податкового кодексу України у зв'язку з
допущенням помилок в податковій
звітності про суми доходів,
нарахованих (сплачених) на користь
фізичних осіб - платників податків,
суми утриманого з них податку.

Як зазначено вище, позивачем вірно було
визначено базу оподаткування податком
на доходи фізичних осіб, а відповідно й
не допущено помилок в згаданій вище
податковій звітності, що виключало
можливість накладення на нього
штрафних санкцій.

Позивач заявляв вимогу про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення від 06
березня 2013 року № та в ході
судового розгляду справи не подавав до
суду заяви про зменшення позовних
вимог, як це передбачено статтею 137
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Отже, суд першої інстанції встановивши,
що позивач правомірно оподатковував
заробітну плату та подавав відповідну
податкову звітність, повинен був
визнати зазначене податкове
повідомлення-рішення протиправним та
скасувати його.

Також слід звернути увагу на те, що суд
першої інстанції при ухваленні рішення
не врахував та не надав належної
правової оцінки викладеному в акті
перевірки від 13 лютого 2013 року №
70/2201/36145692 висновку про безпідставне
завищення позивачем витрат на суму
755000.00 грн., що послужило підставою для
визначення позивачеві податкових
зобов'язань за податком на прибуток
підприємств за основним платежем на
суму 173650.00 грн.

Суд апеляційної інстанції вважає такий
висновок податкового органу вірним з
огляду на наступне.

Згідно з пунктом 138.11 статті 138
Податкового кодексу України витрати,
що враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються, зокрема, із
сум витрат, не врахованих в минулих
податкових періодах у зв'язку з
допущенням помилок та виявлених у
звітному податковому періоді в
розрахунку податкового зобов'язання.

Зазначені в цьому пункті витрати,
здійснені в минулі звітні роки,
відображаються у складі інших витрат, а
ті, які здійснені у звітному
податковому році, - у складі витрат
відповідної групи (собівартості
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг, загальновиробничих
витрат, адміністративних витрат тощо).

Згідно з поданою позивачем декларацією
з податку на прибуток підприємства
об'єкт оподаткування податком на
прибуток становить 680000.00 грн. (рядок 8), а
нарахована сума податку становить
170000.00 грн. (рядок 12).

Позивачем подавались уточнюючі
розрахунки податкових зобов'язань у
зв'язку з виправленням самостійно
виявлених помилок за 2010 рік від 15
лютого 2011 року та від 13 квітня 2011 року,
згідно з якими ним збільшувались
невраховані витрати (рядок 04.1) на суму
3653381.00 грн., а в рядку «сума недоплати (+)
або переплати (-) нарахованої у зв'язку з
виправленням помилки» вказано суму
170000.00 грн. (з розрахунку об'єкта
оподаткування 680000.00 грн.). З врахуванням
уточненої суми об'єкта оподаткування
податком на прибуток підприємств
переплата мала б становити 913345.00 грн., а
не 170000.00 грн. Тобто, різницю в сумі 743345.00
грн. (913345.00 грн. - 170000.00 грн.) з об'єкта
оподаткування податком на прибуток в
сумі 2973381.00 грн. потрібно було врахувати
при коригуванні в 2011 році, що й було
зроблено в декларації з податку на
прибуток підприємств за І квартал 2011
року від 06 травня 2011 року.
Відповідно з відкоригованих витрат в
сумі 3728381.00 грн., яка коригується
відповідно до рядка 05.2 декларації з
податку на прибуток підприємств за
І квартал 2011 року від 06 травня 2011
року та рядка 06.5 податкової декларації
з податку на прибуток підприємств за II -
IV квартали 2011 року від 13 вересня 2012 року
не повинна коригуватись сума 755000.00 грн.
( 3728381.00 грн. - 2973381.00 грн.).

Отже, позивачем двічі включено до
складу витрат суму 755000.00 грн., що в свою
чергу призвело до заниження податку на
прибуток на суму 173650.00 грн.

Викладене дає підстави для висновку, що
судом першої інстанції допущено
порушення норм матеріального та
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи, що
відповідно до пункту 4 частини 1 статті
202 КАС України є підставою для
скасування постанови суду першої
інстанції та ухвалення нової постанови
про часткове задоволення позову.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207,
254 Кодексу адміністративного
судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Гусятинської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Тернопільській області
задовольнити частково, постанову
Тернопільського окружного
адміністративного суду від 12 лютого 2014
року по справі № 819/1511/13-а -
скасувати та прийняти нову постанову,
якою адміністративний позов
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Буд-М» до
Гусятинської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у
Тернопільській області про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень
задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення-рішення
Гусятинської ОДПІ від 06 березня 2013 року
№ , № , № та від
28 травня 2013 року № , № .

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Гусятинської ОДПІ від 06 березня 2013 року
№ в частині визначення
Товариству з обмеженою
відповідальністю «Буд-М» зобов'язання
за податком на прибуток підприємств в
сумі 2836385.00 грн., з яких за основним
платежем в сумі 2450115.00 грн. та за
штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами) в сумі 386270.00 грн.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Постанова набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів з дня
складання постанови в повному обсязі,
шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий:
А.І. Рибачук

Судді
В.М. Багрій

Д.М. Старунський

Повний текст постанови виготовлено 19
вересня 2014 року