Справа № 808/4920/14
Суддя: Дуляницька Світлана Мефодіївна
Дата ухвалення: 2014-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 808/4920/14

09 вересня 2014 року 11год. 23хв. м. Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний
суд у складі судді Дуляницької С.М., за
участю секретаря судового засідання
Ширшова А.А., та сторін і інших осіб, які
беруть участь у справі:

позивача: представник Скорженко А.П.,

відповідача: представник Марковський
М.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом

Запорізького обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів
до Спеціалізованого комунального
підприємства "Ритуальна служба"
Запорізької районної ради про
стягнення суми
адміністративно-господарських санкцій
та пені за невиконання нормативу
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у 2013 році, -

ВСТАНОВИВ :

Позивач - Запорізьке обласне
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів - звернувся до суду з позовом
до Спеціалізованого комунального
підприємства "Ритуальна служба"
Запорізької районної ради про
стягнення суми
адміністративно-господарських санкцій
та пені за невиконання нормативу
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у 2013 році.

У судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав
повністю з підстав, викладених в
адміністративному позові. Просив позов
задовольнити повністю.

Представник відповідача проти позову
заперечив та пояснив в судовому
засіданні, що відповідачем створено
всі необхідні умови для
працевлаштування інвалідів, а саме
створене відповідне робоче місце для
працевлаштування інваліда, до Фонду
зайнятості подавалась звітність за
формою 3-ПН. Позивачем було вжито всіх
можливих заходів для працевлаштування
інвалідів, однак ні центром зайнятості,
ні позивачем не було направлено
інвалідів для працевлаштування. В
задоволені адміністративного позову
просив відмовити.

Розглянувши позовну заяву, заслухавши
пояснення представників сторін,
дослідивши подані сторонами письмові
докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді у судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності, суд
прийшов до висновку, що в задоволені
позову слід відмовити повністю.

Відповідач - Спеціалізоване комунальне
підприємство "Ритуальна служба"
Запорізької районної ради -
зареєстрований як юридична особа.

Судом встановлено, що 13.02.2014
Спеціалізованим комунальним
підприємством "Ритуальна служба"
Запорізької районної ради до позивача
було подано звіт про зайнятість і
працевлаштування інвалідів за 2013 рік
форми 10 ПІ (а.с.3).

Із поданого позивачем звіту форми
№10-ПІ вбачається наступне:

- середньооблікова чисельність штатних
працівників підприємства становить - 42;

- середньооблікова чисельність штатних
працівників підприємства, яким
відповідно до чинного законодавства
встановлена інвалідність становить - 1;

- кількість інвалідів, які повинні
працювати на робочих місцях, створених
відповідно до вимог ст. 19 Закону
України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні" - 2;

- фонд оплати праці штатних працівників
становить (тис. грн.) - 1819 грн.;

- середньорічна заробітна плата
штатного працівника - 43319 грн.

Позивач зазначає, що за невиконання
нормативу працевлаштування інвалідів,
встановленого Законом України "Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні" (відповідач
повинен був працевлаштувати два
інваліда, однак працевлаштував 1),
Спеціалізоване комунальне
підприємство "Ритуальна служба"
Запорізької районної ради має сплатити
адміністративно-господарські санкції
в сумі 43309,52 грн. За порушення
Спеціалізованим комунальним
підприємством "Ритуальна служба"
Запорізької районної ради терміну
сплати адміністративно-господарської
санкції Запорізьким обласним
відділенням Фонду соціального захисту
інвалідів нарахована пеня в сумі 1853,24
грн.

Статтею 19 Закону України "Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні" (далі - Закон) встановлено, що
для підприємств, установ, організацій,
у тому числі підприємств, організацій
громадських організацій інвалідів,
фізичних осіб, які використовують
найману працю, установлюється норматив
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, самостійно розраховують
кількість робочих місць для
працевлаштування інвалідів відповідно
до нормативу, встановленого частиною
першою цієї статті, і забезпечують
працевлаштування інвалідів.

Статтею 18 Закону встановлено, що
забезпечення прав інвалідів на
працевлаштування та оплачувану роботу,
в тому числі з умовою про виконання
роботи вдома, здійснюється шляхом їх
безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості.

Підприємства зобов'язані виділяти та
створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів, у тому
числі спеціальні робочі місця,
створювати для них умови праці з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації і забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі інформацію,
необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленою Кабінетом Міністрів
України.

Відповідно до положень частини 3 статті
18-1 Закону, Державна служба зайнятості
здійснює пошук підходящої роботи
відповідно до рекомендацій МСЕК,
наявних у інваліда кваліфікації та
знань, з урахуванням його побажань.

З аналізу положень вказаного Закону
вбачається, що на суб'єктів
господарювання покладено обов'язок
виділяти та створювати робочі місця
для працевлаштування інвалідів і
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів. При цьому,
обов'язок підприємства щодо створення
робочих місць для інвалідів не
супроводжується його обов'язком
самостійно підбирати інвалідів на
створені робочі місця. Водночас,
законодавець зобов'язує підприємства
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів.

Порядок подання підприємствами,
установами, організаціями та фізичними
особами, що використовують найману
працю, звітів про зайнятість і
працевлаштування інвалідів та
інформації, необхідної для організації
їх працевлаштування затверджений
постановою Кабінету Міністрів України
№ 70 від 31 січня 2007 року "Про реалізацію
статей 19 та 20 Закону України "Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні" (далі - Порядок).

Згідно з пунктом 2 Порядку, звіт про
зайнятість і працевлаштування
інвалідів роботодавці подають
(надсилають рекомендованим листом)
щороку до 1 березня відділенням Фонду, в
яких вони зареєстровані, за формою,
затвердженою Мінпраці за погодженням з
Держкомстатом, а інформацію про
наявність вільних робочих місць
(вакантних посад) для працевлаштування
інвалідів роботодавці подають центру
зайнятості за місцем їх реєстрації як
платників страхових внесків на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття за формою, затвердженою
Мінпраці за погодженням з
Держкомстатом.

Частиною 4 ст.20 Закону України "Про
зайнятість населення" (в редакції від
01.03.1991 року з наступними змінами)
підприємства, установи і організації
незалежно від форми власності щомісяця
подають цим центрам адміністративні
дані у повному обсязі про наявність
вільних робочих місць (вакансій), у тому
числі призначених для
працевлаштування інвалідів. На
підставі статті 20 Закону України "Про
зайнятість населення", Міністерством
праці та соціальної політики України
19.12.2005 року був виданий наказ № 420,
зареєстрований в Міністерстві юстиції
України 21.12.2005 за № 1534/11814 затверджена
та погоджена з Держкомстатом України
форма звітності № 3-ПН "Звіт про
наявність вакансій".

Закон "Про зайнятість населення" від
01.03.1991 року втратив чинність з 01.01.2013
року на підставі Закону України "Про
зайнятість населення" № 5067-VI від 05.07.2012
року.

Цим Законом обов'язок підприємств,
установ та організацій подання
щомісячної звітності центрам
зайнятості населення про наявність
вільних робочих місць, в тому числі
призначених для працевлаштування
інвалідів, не передбачено. А відтак, з
01.01.2013 у відповідача відсутній
обов'язок щомісячно подавати центру
зайнятості населення звіти про
наявність вільних робочих місць

А з 12.07.2013 року втратив чинність і Наказ
Міністерства праці та соціальної
політики України від 19.12.2005 року № 420.

У зв'язку з набуттям чинності Законом №
5067-V1 Наказом Міністерства соціальної
політики України від 31.05.2013 № 316,
зареєстрованим в Міністерстві юстиції
України 17.06.2013 за № 988/23520 (який набрав
чинності з 12.07.2013 року) затверджено
Форму звітності № 3-ПН "Інформація про
попит на робочу силу (вакансії)".

Зазначена Форма подається за наявності
у роботодавця попиту на робочу силу
(вакансії) не пізніше 10-ти робочих днів
з дати відкриття вакансії (й). Датою
відкриття вакансії є наступний день
після створення робочого місця чи
припинення трудових відносин з
працівником, робоче місце якого стає
вакантним, або дата, починаючи з якої
може бути укладений трудовий договір з
найманим працівником.

Тобто, на підприємство покладається
обов'язок створювати та належним чином
атестувати робочі місця для
працевлаштування інвалідів та
інформувати про таку кількість
створених робочих місць (вакансій)
органи працевлаштування інваліда.
Обов'язок підприємства зі створення
робочих місць для інвалідів не
супроводжується його обов'язком
займатися пошуком інвалідів для
працевлаштування.

Як вбачається з поданих сторонами
документів, на виконання нормативу
створення робочих місць для
працевлаштування інвалідів
відповідачем у 2013 році вживалися всі
можливі і залежні від нього заходи для
працевлаштування інвалідів, а саме:

- в зазначений період відповідач
звітував перед районним центром
зайнятості про наявність вакансій для
працевлаштування інвалідів (а.с. 30-34,
40-41);

- направляв до позивача листи про
надання допомоги в пошуках інвалідів
робочої групи (а.с.36);

- на підприємстві відповідача
працювали особи з інвалідністю (а.с.19-29).

Позивачем не надано доказів, що
протягом 2013 року відповідач відмовив
інвалідам у працевлаштуванні.
Відповідно до листа Запорізького
районного центру зайнятості від 15.08.2014
№ 812/01-28 (а.с.35) працевлаштування
інвалідів на підприємстві не відбулося
у зв'язку тим, що не було підібрано
підходящих кандидатур для
працевлаштування.

Разом з тим, відповідно до ст. 12 Закону
України "Про охорону праці"
підприємства, які використовують працю
інвалідів, зобов'язані створювати для
них умови праці з урахуванням
рекомендацій медико-соціальної
експертної комісії та індивідуальних
програм реабілітації вживати
додаткових заходів безпеки праці, які
відповідають специфічним особливостям
цієї категорії працівників.

Відповідно до п. 24 Положення про
медико-соціальну експертизу,
затверджену постановою Кабінету
Міністрів України від 03.12.2009 року № 1317
комісія видає особі, яку визнано
інвалідом або стосовно якої
встановлено факт втрати професійної
працездатності, довідку та
індивідуальну програму реабілітації,
яка надсилається
лікувально-профілактичному закладові
і органові праці та соціального
захисту населення за місцем проживання
інваліда.

За змістом вищевказаних норм чинного
законодавства щодо соціальної
захищеності інвалідів в Україні,
створення підприємством для інвалідів
умов праці з урахуванням
індивідуальних програм реабілітації
неможливе без наявності інваліда,
пошуком якого зобов'язані займатися
органи працевлаштування, визначені у
ст. 18 Закону України "Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні", а на підприємства покладений
обов'язок із забезпечення певної
кількості робочих місць для
працевлаштування інвалідів.

Згідно правовою позицією Верховного
Суду України, викладеною у постанові
від 20.06.2011 по справі № 21-60а11, яка
прийнята за результатами розгляду
заяви про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, на
підприємство не може бути покладена
відповідальність за не направлення
уповноваженими органами необхідної
кількості інвалідів для
працевлаштування або відсутність у
населеному пункті за місцем
знаходження підприємства інвалідів,
які бажають працевлаштуватись.

Аналогічна правова позиція також
викладена і постанові Верховного Суду
України від 16.04.2013 року у справі № 21-81а13.

Відповідно до ст. 244-2 КАС України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за результатами розгляду
заяви про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначені норми права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України. Невиконання судових
рішень тягне за собою
відповідальність, установлену законом.

Позивач не надав суду належних доказів
порушення відповідачем вимог Закону
України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні"
відповідно статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Враховуючи викладені обставини,
дослідивши матеріали справи та
оцінивши докази, які є у справі, суд
прийшов до висновку, що позовні вимоги
задоволенню не підлягають, оскільки
позивачем не доведено обґрунтованості
та відповідності законодавству своїх
висновків та доводів щодо порушення
відповідачем Закону України "Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні", а відтак законних
підстав для стягнення з відповідача
адміністративно-господарських санкцій
у суду немає.

Відповідно до ч.4 ст.94 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах, в яких позивачем є суб'єкт
владних повноважень, а відповідачем -
фізична чи юридична особа, судові
витрати, здійснені позивачем, з
відповідача не стягуються.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного
позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо вона не була подана у
встановлені строки. У разі подання
апеляційної скарги судове рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду через
Запорізький окружний адміністративний
суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня
її проголошення, а в разі складення
постанови у повному обсязі відповідно
до статті 160 КАС України, або прийняття
постанови у письмовому провадженні - з
дня отримання копії постанови,
апеляційної скарги з подачею її копії
відповідно до кількості осіб, які
беруть участь у справі.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 КАС
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Копія апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції.

Суддя
С.М.Дуляницька