Справа № 823/27/14
Суддя: Л.В.Трофімова
Дата ухвалення: 2014-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про продовження терміну залишення
позовної заяви без руху

03 лютого 2014 року м. Черкаси
Справа №
823/27/14

Суддею Черкаського окружного
адміністративного суду Трофімовою Л.В.
перевірено матеріали
адміністративного позову у справі №
823/27/14

за позовом Державної фінансової
інспекції в Черкаській області (надалі
- ДФІ в Черкаській області)

до Бубнівсько-Слобідської сільської
ради

про зобов'язання вчинити дії, прийнято
ухвалу.

ДФІ в Черкаській області, звернувшись
до суду з адміністративним позовом до
Бубнівсько-Слобідської сільської ради,
просить: зобов'язати
Бубнівсько-Слобідську сільську раду
виконати п.8 вимог Золотоніської ОДФІ
від 11.06.2013 №03-50/816 шляхом відшкодування
у порядку визначеному законодавством
за рахунок винних осіб шкоди у сумі 357,53
грн; зобов'язати Бубнівсько-Слобідську
сільську раду виконати п.9 вимог
Золотоніської ОДФІ від 11.06.2013 №03-50/816
шляхом відшкодування у порядку
визначеному законодавством за рахунок
винних осіб шкоди у сумі 631,01 грн;
зобов'язати Бубнівсько-Слобідську
сільську раду виконати п.10 вимог
Золотоніської ОДФІ від 11.06.2013 №03-50/816
шляхом відшкодування у порядку
визначеному законодавством за рахунок
винних осіб шкоди у сумі 102,74 грн;
зобов'язати Бубнівсько-Слобідську
сільську раду виконати п.11 вимог
Золотоніської ОДФІ від 11.06.2013 №03-50/816
шляхом відшкодування у порядку
визначеному законодавством за рахунок
винних осіб шкоди у сумі 2270,73 грн;
зобов'язати Бубнівсько-Слобідську
сільську раду виконати п.12 вимог
Золотоніської ОДФІ від 11.06.2013 №03-50/816
шляхом стягнення з ПП ОСОБА_1 коштів у
сумі 459,00 грн.

Ухвалою Черкаського окружного
адміністративного суду від 10.01.2014
адміністративний позов ДФІ в
Черкаській області до
Бубнівсько-Слобідської сільської ради
про зобов'язання вчинити дії залишено
без руху до 22 січня 2014р. для усунення
недоліків. У встановлені в ухвалі
строки недоліки позовної заяви не
усунуто. Ухвалою Черкаського окружного
адміністративного суду від 24.01.2014
позивачу продовжено термін для
усунення недоліків позовної заяви та
надано строк до 31.01.2014.

31.01.14 позивач звернувся до суду з
заявою про зміну позовних вимог, де на
підставі п.8 та п.10 ст. 10 Закону України
«Про основні засади здійснення
державного і фінансового контролю» від
26.01.1993 № 2939-XII (надалі - Закон № 2939)
просив: стягнути із
Бубнівсько-Слобідської сільської ради
до Бубнівсько-Слобідського сільського
бюджету кошти у сумі 357 грн. 53 коп., що
були зайво виплачені ОСОБА_2 як
заробітна плата за невідпрацьований
час; стягнути з Бубнівсько-Слобідської
сільської ради до
Бубнівсько-Слобідського сільського
бюджету кошти у сумі 631 грн. 01 коп., що
були зайво виплачені як заробітна
плата за виконання фельдшером
обов'язків дільничної медичної сестри
Амбулаторії; стягнути з
Бубнівсько-Слобідської сільської ради
до Бубнівсько-Слобідського сільського
бюджету кошти у сумі 102 грн. 74 коп., що
були зайво сплачені внаслідок
завищення розмірів посадових окладів
працівникам Амбулаторії; стягнути з
Бубнівсько-Слобідської сільської ради
до Бубнівсько-Слобідського сільського
бюджету кошти у сумі 2 270 грн. 73 коп., що
були зайво сплачені працівникам
сільської (ради) як надбавка за високі
досягнення у праці; стягнути з
Бубнівсько-Слобідської сільської ради
до Бубнівсько-Слобідського сільського
бюджету кошти у сумі 459 грн. 00 коп., що
були зайво сплачені унаслідок
завищення вартості виконаних робіт з
поточного ремонту асфальтобетонного
покриття доріг приватним підприємцем
ОСОБА_1

Суддя, вивчивши заяву про усунення
недоліків і зміну позовних вимог від
31.01.2014 зазначає про наступне.

Відповідно рішення
Конституційного Суду України у справі
про представництво прокуратурою
України інтересів держави в
арбітражному суді від 08.04.1999 у справі
№1-1/99 державні інтереси закріплюються
як нормами Конституції України, так і
нормами інших правових актів. Інтереси
держави відрізняються від інтересів
інших учасників суспільних відносин. В
основі перших завжди є потреба у
здійсненні загальнодержавних
(політичних, економічних, соціальних та
інших) дій, програм, спрямованих на
захист суверенітету, територіальної
цілісності, державного кордону
України, гарантування її державної,
економічної, інформаційної,
екологічної безпеки, охорону землі як
національного багатства, захист прав
усіх суб'єктів права власності та
господарювання тощо. Інтереси держави
можуть збігатися повністю, частково
або не збігатися зовсім з інтересами
державних органів, державних
підприємств та організацій чи з
інтересами господарських товариств з
часткою державної власності у
статутному фонді. Проте держава може
вбачати свої інтереси не тільки в їх
діяльності, але й в діяльності
приватних підприємств, товариств. Із
врахуванням того, що «інтереси
держави» є оціночним поняттям,
прокурор чи його заступник у кожному
конкретному випадку самостійно
визначає з посиланням на
законодавство, на підставі якого
подається позов, у чому саме відбулося
чи може відбутися порушення
матеріальних або інших інтересів
держави, обгрунтовує у позовній заяві
необхідність їх захисту та зазначає
орган, уповноважений державою
здійснювати відповідні функції у
спірних відносинах. Поняття «орган,
уповноважений державою здійснювати
відповідні функції у спірних
відносинах» означає орган, на який
державою покладено обов'язок щодо
здійснення конкретної діяльності у
відповідних правовідносинах,
спрямованої на захист інтересів
держави. Органом, відповідно до статей
6, 7, 13 та 143 Конституції України, може
виступати орган державної влади чи
орган місцевого самоврядування, якому
законом надано повноваження органу
виконавчої влади.

Згідно ч. 1 ст. 140 Конституція
України місцеве самоврядування є
правом територіальної громади -
жителів села чи добровільного
об'єднання у сільську громаду жителів
кількох сіл, селища та міста -
самостійно вирішувати питання
місцевого значення в межах Конституції
і законів України. Місцеве
самоврядування здійснюється
територіальною громадою у порядку,
встановленому законом, як
безпосередньо, так і через органи
місцевого самоврядування: сільські,
селищні, міські ради та їх виконавчі
органи. (ч. 3 ст. 140).

Згідно п. 15 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про
місцеве самоврядування» від 21.05.1997 №
280/97-ВР бюджет місцевого самоврядування
(місцевий бюджет) - план утворення і
використання фінансових ресурсів,
необхідних для забезпечення функцій та
повноважень місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 207 ГКУ господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або у частині.
Виконання господарського зобов'язання,
визнаного судом недійсним повністю або
у частині, припиняється повністю або в
частині з дня набрання рішенням суду
законної сили як таке, що вважається
недійсним з моменту його виникнення. У
разі якщо за змістом зобов'язання воно
може бути припинено лише на майбутнє,
таке зобов'язання визнається недійсним
і припиняється на майбутнє. У ст. 208 ГКУ
визначено наслідки визнання
господарського зобов'язання недійсним:
якщо господарське зобов'язання визнано
недійсним як таке, що вчинено з метою,
що завідомо суперечить інтересам
держави і суспільства, то за наявності
наміру в обох сторін - у разі виконання
зобов'язання обома сторонами - у дохід
держави за рішенням суду стягується
все одержане ними за зобов'язанням, а у
разі виконання зобов'язання однією
стороною з другої сторони стягується в
доход держави все одержане нею, а також
все належне з неї першій стороні на
відшкодування одержаного. У разі
наявності наміру лише у однієї із
сторін усе одержане нею повинно бути
повернено другій стороні, а одержане
останньою або належне їй на
відшкодування виконаного стягується
за рішенням суду в доход держави; у разі
визнання недійсним зобов'язання з
інших підстав кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні
все одержане за зобов'язанням, а за
неможливості повернути одержане в
натурі - відшкодувати його вартість
грошима, якщо інші наслідки
недійсності зобов'язання не
передбачені законом.

Зазначена недійсність господарського
зобов'язання пов'язана з наступним:
невідповідністю його змісту вимогам
закону; наявністю мети, що за відомо
суперечить інтересам держави і
суспільства; укладенням учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним із них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності).

Згідно ч. 3 ст. 228 ЦКУ у разі недодержання
вимоги щодо відповідності правочину
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам такий правочин може
бути визнаний недійсним. Якщо визнаний
судом недійсний правочин було вчинено
з метою, що завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, то при
наявності умислу у обох сторін - в разі
виконання правочину обома сторонами - в
дохід держави за рішенням суду
стягується все одержане ними за угодою,
а в разі виконання правочину однією
стороною з іншої сторони за рішенням
суду стягується в дохід держави все
одержане нею і все належне - з неї
першій стороні на відшкодування
одержаного. При наявності умислу лише у
однієї із сторін все одержане нею за
правочином повинно бути повернуто
іншій стороні, а одержане останньою або
належне їй на відшкодування виконаного
за рішенням суду стягується в дохід
держави.

Наявність мети у диспозиції ст. 228 ЦК
України (включеної до складу
правопорушення підлягає обов'язковому
доведенню) у фізичної особи тягне
кримінальну відповідальність за
відповідними статтями Кримінального
кодексу України за скоєний злочин,
замах на злочин або готування до
злочину (обставини можуть бути
доведені лише обвинувальним вироком). У
постанові ВАСУ від 14.11.2012 №К/9991/50772/12
зазначено: «інший підхід потенційно
надасть можливість посадовим особам
державних органів на власний розсуд
оголошувати будь-який правочин
недійсним (нікчемним) без звернення до
суду, що не є правильним виходячи з
загальних засад судочинства».

У рішенні Пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» зазначено, що судам
необхідно враховувати, що згідно із
статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не
може суперечити ЦК, іншим законам
України, що приймаються відповідно до
Конституції України та ЦК, міжнародним
договорам, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України, актам
Президента України, постановам
Кабінету Міністрів України, актам
інших органів державної влади України,
органів влади Автономної Республіки
Крим у випадках і у межах, встановлених
Конституцією України та законом, а
також моральним засадам суспільства.
Відповідно до ст. 215 ЦК необхідно
розмежовувати види недійсності
правочинів: нікчемні правочини - якщо
їх недійсність встановлена законом, та
оспорювані - якщо їх недійсність прямо
не встановлена законом, але одна із
сторін або інша заінтересована особа
заперечує їх дійсність на підставах,
встановлених законом. Нікчемний
правочин є недійсним через
невідповідність його вимогам закону та
не потребує визнання його таким судом.
Оспорюваний правочин може бути
визнаний недійсним лише за рішенням
суду. Відповідно до ст. 215 та 216 ЦК суди
розглядають справи за позовами: про
визнання оспорюваного правочину
недійсним і застосування наслідків
його недійсності, про застосування
наслідків недійсності нікчемного
правочину. Вимога про застосування
наслідків недійсності правочину може
бути заявлена як одночасно з вимогою
про визнання оспорюваного правочину
недійсним, так і у вигляді самостійної
вимоги у разі нікчемності правочину та
наявності рішення суду про визнання
правочину недійсним. Наслідком
визнання правочину (договору)
недійсним не може бути його розірвання,
оскільки це взаємовиключні вимоги.

За вимогами цивільного законодавства
існує презумпція правомірності
правочину (ст. 204 ЦК України). Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до п. 8 ст. 10 Закону № 2939
органу державного фінансового
контролю надається право порушувати
перед відповідними державними
органами питання про визнання
недійсними договорів, укладених із
порушенням законодавства, у судовому
порядку стягувати у дохід держави
кошти, отримані підконтрольними
установами за незаконними договорами,
без установлених законом підстав та з
порушенням законодавства. Згідно п. 10
ст. 10 Закону № 2939 органу державного
фінансового контролю надається право
звертатися до суду в інтересах держави,
якщо підконтрольною установою не
забезпечено виконання вимог щодо
усунення виявлених під час здійснення
державного фінансового контролю
порушень законодавства з питань
збереження і використання активів.

Разом з тим, в ухвалі від 10.01.2014
наголошується, що у позовній заяві
зазначаються: зміст позовних вимог
згідно з частинами четвертою і п'ятою
статті 105 цього Кодексу і виклад
обставин, якими позивач обґрунтовує
свої вимоги. Також зазначено, що спір
набуває ознак публічно-правового за
умов не лише наявності серед суб'єктів
спору публічного органу чи посадової
особи, а й здійснення ним (ними) у цих
відносинах владних управлінських
функцій. У позові зазначено, що
«невиконання сільською радою законних
вимог Золотоніської ОДФІ порушує
майнові інтереси держави». Проте не
обгрунтовано як саме порушено інтерес
держави, не розмежовано (не зазначено
співвідношення) з сільським бюджетом,
не надано доказів відправлення на
адресу відповідача самих вимог і
відомостей щодо реагування на них, не
повідомлено чому із 17 виявлених
порушень і сформованих у переліку
вимог (11.06.2013 №03-50/816) позовні вимоги
зазначаються стосовно п'яти із них.

В ухвалі від 24.01.2014 зазначено про
вимоги (ч.4 с.105 КАС України) стягнення з
відповідача коштів на відшкодування
шкоди. Проте за правовою позицією ВСУ у
постановах від 18 червня 2013 року: справи
№ 21-204а13 та №21-124а13 стягнення шкоди за
ч.2 ст.21 КАС України можливо з
одночасною вимогою вирішити
публічно-правовий спір, а у іншому
випадку спір вирішується у порядку
цивільного або господарського
судочинства, що не було враховано
позивачем при усуненні недоліків
позовної заяви.

Суддя зазначає, що позивач, змінивши
(31.01.14) позовні вимоги не надав
обґрунтування підстав для стягнення з
відповідача вказаних сум, не зазначив у
зв'язку із цим про причини
невідповідності уточнених вимог з
вимогами про усунення порушень
фінансової дисципліни від 11.06.2013 №03-50/816
та врахував наявності (відсутності)
публічно-правового спору з огляду на ч.2
ст.21 КАС України щодо відшкодування
коштів сільського бюджету
Бубнівсько-Слобідської сільської ради.

У зазначений термін позивач недоліки
вказані в ухвалі суду від 24.01.2014 не
усунув.

За таких обставин згідно ст. 108 КАС
України, суддя, попереджаючи про
приписи ст.185-3 КУпАП (лист ВАСУ 22.10.10
№1467/11/13-10), продовжує позивачу строк до
13 лютого 2014р. для усунення недоліків
позовної заяви у адміністративній
справі №823/27/14 (з огляду на
вимоги ухвали від 10.01.2014, 24.01.2014).

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 105, 106, 108, 159, 160, 165 КАС України, суддя,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву Державної фінансової
інспекції в Черкаській області до
Бубнівсько-Слобідської сільської ради
про зобов'язання вчинити дії залишити
без руху.

Продовжити процесуальний строк для
усунення недоліків позовної заяви
Державній фінансовій інспекції в
Черкаській області до 13 лютого 2014р.

У разі невиконання вимог зазначених в
ухвалі, заява буде повернута
позивачеві.

Копію ухвали надіслати позивачеві.

Ухвала набирає законної сили після
закінчення строків подання
апеляційної скарги, якщо вона не була
подана у встановлені строки. У разі
подання апеляційної скарги ухвала,
якщо її не скасовано, набирає законної
сили після закінчення апеляційного
розгляду справи.

Ухвала може бути оскаржена до
Київського апеляційного
адміністративного суду шляхом подання
апеляційної скарги через Черкаський
окружний адміністративний суд в
порядку, передбаченому ст.ст. 185-187 КАС
України.

Суддя

Л.В.Трофімова