Справа № 813/1116/14
Суддя: Сподарик Наталія Іванівна
Дата ухвалення: 2014-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 вересня 2014 року м.
Львів № 813/1116/14
адміністративний суд у складі
головуючого судді Сподарик Н.І., за
участю секретаря судового засідання
Думич Х.М., представника позивача
Данилюк О.І. розглянув у відкритому
судовому засіданні адміністративну
справу за позовом Головного управління
Пенсійного фонду України у Львівській
області до Головного управління
юстиції у Львівській області,
управління державної виконавчої
служби головного управління юстиції у
Львівській області, відділу
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Львівській області про визнання
протиправними дій та скасування
08 лютого 2014 року на розгляд Львівського
окружного адміністративного суду
надійшла справа за № 813/1116/14 із
Львівського апеляційного
адміністративного суду за позовом
Головного управління пенсійного фонду
України у Львівській області до
Головного управління юстиції у
Львівській області, управління
державної виконавчої служби головного
управління юстиції у Львівській
області, відділу примусового виконання
рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Львівській
області про визнання протиправними дій
державного виконавця при винесені
постанови від 31.12.2013 року ВП № 37670178 та
скасування постанови про накладення
штрафу від 31.12.2013 року № ВП № 37670178.
Ухвалою Львівського окружного
адміністративного суду від 10.02.2014 року
повернено позовну заяву у
адміністративній справі 813/1116/14 на
підставі ч.3 ст.108 КАС України.
01.04.2014 року Львівським апеляційним
адміністративним судом ухвалу від
10.02.2014 року про повернення позовної
заяви скасовано та справу направлено
до суду першої інстанції для
продовження розгляду.
Згідно із автоматизованою системою
документообігу, справу передано для
розгляду судді Львівського окружного
адміністративного суду Сподарик Н.І.
08.05.2014 року та присвоєно справі №
12.05.2014 року ухвалою Львівського
окружного адміністративного суду
передано дану адміністративну справу
до Шевченківського районного суду
м.Львова. Дану ухвалу позивачем
оскаржено. Ухвалою Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 23.07.2014 року скасовано ухвалу про
передачі адміністративної справи і
скеровано до Львівського окружного
адміністративного суду для
продовження розгляду.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що
постанова відділу примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби головного
управління юстиції у Львівській
області про накладення штрафу у сумі 2400
грн. винесена з порушенням норм чинного
законодавства, є безпідставною та
незаконною, з висновками викладеними
державним виконавцем в оскаржуваній не
згідні. Причиною несвоєчасного
виконання рішення суду зазначає,
постанова про відкриття виконавчого
провадження на адресу позивача
надійшла із спливом строку для
добровільного виконання постанови;
ухвала Львівського апеляційного
адміністративного суду з приводу
оскарження постанови Шевченківського
районного суду винесена в порядку
письмового провадження і не відомо
позивачу було про результати розгулу в
порядку апеляційного провадження; при
винесені постанови про відкриття
виконавчого провадження виконавцем
виконавчі дії провадяться не за
належним місцезнаходженням боржника, в
порушення вимог ст.20 Закону України
«Про виконавче провадження»; зазначає,
що виконавче провадження відкрито за
неналежним виконавчим документом, який
не відповідає вимогам Закону. Позовні
вимоги підтримує повністю, просить суд
їх задовольнити.

Відповідач не забезпечив участі свого
представника у судовому засідання, про
причини неявки суд не повідомив,
заперечень проти позову чи клопотань
процесуального характеру суду не
надсилав. Про час та дату судового
розгляду справи відповідач
повідомлений належним чином. Зважаючи
на зазначені вище обставини суд на
підставі ст. 128 КАС України ухвалив
розглянути справу на підставі наявних
у ній доказів без участі відповідача.

Суд повно та всебічно дослідив
долучені до матеріалів справи письмові
докази, заслухавши пояснення
представника позивача встановив
наступні фактичні обставини справи :

Шевченківським районним судом м.Львова
постановою від 01.07.2011року у справі
№2а-1047/12 задовольнив позовні вимоги
ОСОБА_2 про визнання дій неправомірними
та зобов'язання здійснити в належному
розмірі нарахування та виплату
щомісячної соціальної державної
допомоги. На виконання постанови
видано виконавчий лист №2а-1047/11 2-а/807/11
від 02.04.2013р. Виконавчим листом
зобов'язано головне управління
Пенсійного фонду України у Львівсьікй
області здійснити донарахування т
виплату ОСОБА_2 за період з 10г рудня2010
року по 10 червня 2011року щомісячної
соціальної державної допомоги у
розмірі 30% мінімальної пенсії за віком,
відповідно до ст.6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни» з
врахуванням мінімального розміру
пенсії за віком, встановленого абз.1 ч. 1
ст. 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» та виплачених сум за дані
періоди.

На підставі виконавчого листа
державний виконавець виніс постанову
про відкриття виконавчого провадження.

31.12. 2013 року державний виконавець виніс
постанову про накладення на боржника
штрафу в сумі 2040 грн. з тих мотивів, що
вимогою державного виконавця від
23.12.2013р. повторно зобов'язано боржника
виконати рішення суду в строк до
30.12.2013р. та надати державному виконавцю
письмове підтвердження про виконання.
На адресу ППВР ВДВС ГУЮ у Львівській
області не надійшло підтвердження про
виконання рішення суду.

Позивач вважає постанову державного
виконавця від 31.12.2013 року протиправною,
у зв'язку з чим звернувся з даним
позовом до суду.

Вирішуючи питання щодо правомірності
рішення державного виконавця суд
керувався наступним:

За змістом ч. 1 ст. 181 КАС України учасник
виконавчого провадження має право
звернутися до адміністративного суду
із позовною заявою, якщо вважає, що
рішенням, дією або бездіяльністю
державного виконавця порушено його
права, свободи чи інтереси. Відповідно
до ст. 2 КАС України завданням
адміністративного судочинства є
захист прав та інтересів юридичних
осіб у сфері публічно-правових
відносин від порушень з боку органів
державної виконавчої влади.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з статтею 124 Конституції
України, правосуддя в Україні
здійснюється виключно судами. Судові
рішення ухвалюються судами іменем
України і є обов'язковими до виконання
на всій території України. Відповідно
до вимог статті 129 Конституції України
обов'язковість рішень суду є однією з
основних засад судочинства, а згідно з
ст.ст. 7, 14 КАС України - принципом
здійснення правосуддя в
адміністративних справах.

Відповідно до ст.ст. 255, 258 КАС України
постанова або ухвала суду, яка набрала
законної сили, є обов'язковою для осіб,
які беруть участь у справі, для їхніх
правонаступників, а також для всіх
органів, підприємств, установ та
організацій, посадових чи службових
осіб, інших фізичних осіб і підлягає
виконанню на всій території України. За
кожним судовим рішенням, яке набрало
законної сили за заявою осіб, на
користь яких воно ухвалено, видається
один виконавчий лист. Якщо судове
рішення ухвалено на користь кількох
позивачів чи проти кількох
відповідачів, суд має право видати
кілька виконавчих листів, точно
зазначивши, яку частину судового
рішення треба виконати за кожним
виконавчим листом.

Підстави та процедура відкриття
виконавчого провадження
регламентуються Законом України «Про
виконавче провадження» (далі - Закон №
606).

Відповідно до ст.1 Закону України "Про
виконавче провадження" (далі - Закон)
виконавче провадження як завершальна
стадія судового провадження та
примусове виконання рішень інших
органів (посадових осіб) - це сукупність
дій органів і посадових осіб,
визначених у вказаному Законі, що
спрямовані на примусове виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), які провадяться на
підставах, в межах повноважень та у
спосіб, визначених Законом України "Про
виконавче провадження", іншими
нормативно-правовими актами, а також
рішеннями, що підлягають примусовому
виконанню.

Пунктом 1 частиною 2 статтею 17 Закону №
606 встановлено, що примусове виконання
рішень державною виконавчою службою
здійснюється на підставі виконавчих
документів, визначених цим Законом,
серед яких передбачено виконавчі
листи, що видаються судами. Відповідно
до ст. 19 Закону № 606 державний
виконавець відкриває виконавче
провадження на підставі виконавчого
документа у т.ч. за заявою стягувача або
його представника про примусове
виконання рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 25 Закону № 606
державний виконавець протягом трьох
робочих днів з дня надходження до нього
виконавчого документа виносить
постанову про відкриття виконавчого
провадження. У постанові державний
виконавець вказує про необхідність
боржнику самостійно виконати рішення у
строк до семи днів з моменту винесення
постанови та зазначає, що у разі
ненадання боржником документального
підтвердження виконання рішення суду
буде розпочате примусове виконання
цього рішення із стягнення з боржника
виконавчого збору і витрат, пов'язаних
з організацією та проведенням
виконавчих дій, передбачених цим
законом .

Згідно зі ст. 5 Закону № 606, вимоги
державного виконавця щодо виконання
рішень обов'язкові для всіх органів,
організацій, посадових осіб, фізичних і
юридичних осіб на території України.
Невиконання законних вимог державного
виконавця тягне за собою
відповідальність згідно з законом.

Відповідно до ч.1 ст.35 Закону України
"Про виконавче провадження" за
наявності обставин, що перешкоджають
провадженню виконавчих дій, або у разі
несвоєчасного одержання сторонами
документів виконавчого провадження,
внаслідок чого вони були позбавлені
можливості скористатися правами,
наданими їм цим Законом, державний
виконавець може відкласти виконавчі
дії за заявою стягувача чи боржника або
з власної ініціативи на строк до десяти
робочих днів. Про відкладання
провадження виконавчих дій державний
виконавець виносить відповідну
постанову, про що повідомляє сторонам.

Позивачем не долучено до
матеріалів справи листів чи інших
документів, які б слугували пісдтавою
неможливістю виконання рішення суду.

Вимоги статті 89 Закону України «Про
виконавче провадження» передбачають,
що у разі невиконання без поважних
причин у встановлений державним
виконавцем строк рішення, що зобов'язує
боржника виконати певні дії, та рішення
про поновлення на роботі державний
виконавець виносить постанову про
накладення штрафу на боржника - фізичну
особу від десяти до двадцяти
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян; на посадових осіб - від
двадцяти до сорока неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян; на
боржника - юридичну особу - від сорока
до шістдесяти неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян та
встановлює новий строк виконання.

Оцінюючи доводи позивача, суд
застосовує практику Європейського
суду з прав людини, яка відповідно до
вимог ст. 17 Закону України "Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини " є джерелом права в Україні.
Практика Європейського суду з прав
людини свідчить про те, що органи
державної влади не можуть посилатися
на відсутність коштів як на причину
невиконання своїх обов'язків. Зокрема,
у справі "Кечко проти України", рішення
від 08.11.2005р., вказано що реалізація
особою права, що пов'язане з отриманням
бюджетних коштів, яке базується на
спеціальних та чинних на час
виникнення спірних правовідносин
нормативно-правових актів
національного законодавства, не може
бути поставлена у залежність від
бюджетних асигнувань, тобто посилання
органами державної влади на
відсутність коштів як причину
невиконання своїх зобов'язань судами
не повинні братися до уваги;
відсутність ресурсів для оплати
заборгованості, присудженої рішенням
суду не може бути підставою для
зволікання із його виконанням (справа
"Михайленки та інші проти України" від
03.11.2004р.).

Оскільки відповідно до ст. 124
Конституції України судові рішення
ухвалюються судами іменем України і є
обов'язковими до виконання на всій
території України, то суд розцінює дії
Головного управління пенсійного Фонду
України у Львівській області щодо
оскарження постанови від 31.12.2011 року не
інакше, як ухилення від виконання
судового рішення.

Суд прийшов до переконання, що
постанова від 31.12.2011 року № ВП 37670178 про
накладення штрафу у розмірі 2040 грн. на
боржника у виконавчому провадженні
видана державним виконавцем в межах
наданих йому повноважень та у спосіб
передбачений законом. Постанова про
відкриття виконавчого провадження не
скасована, отже і відсутні підстави для
спростування тверджень позивача, що
неналежним виконавчий документ, чи
виконавче провадження здійснюється за
неналежним місцезнаходженням
боржника. Також постанова про
накладення штрафу вперше не скасована
судом.

З врахуванням наведеного, суд вважає,
що позовні вимоги позивача є
безпідставними, а тому в їх задоволенні
слід відмовити.

Відповідно до вимог ст. 94 КАС України
судові витрати з сторін у даній справі
не підлягають до стягнення.

Керуючись ст.ст. 17-19, 94, 160-163,167 КАС
України, суд -

постановив:

У задоволені позову відмовити
повністю.

Апеляційну скаргу на постанову суду
першої інстанції може бути подано
протягом десяти днів з дня отримання
повного тексту постанови. Апеляційна
скарга подається до адміністративного
суду апеляційної інстанції через суд
першої інстанції, який ухвалив
оскаржуване судове рішення. Копія
апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складено 22
вересня 2014 року.

Суддя
Сподарик
Н.І.