Справа № 2а-1406/12/0770
Суддя: Святецький В.В.
Дата ухвалення: 2014-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

09 вересня 2014 року Справа №
9104/147944/12

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі :

головуючого судді
Святецького В.В.

суддів
Гудима Л.Я., Коваля Р.Й.,

розглянувши в порядку письмового
провадження в м. Львові апеляційну
скаргу Закарпатського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів на постанову Закарпатського
окружного адміністративного суду від 03
серпня 2012 року у справі за
адміністративним позовом
Закарпатського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів до
державного підприємства
,,Агропромисловий комбінат
,,Ужгородський" про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені, -

В С Т А Н О В И В :

19 травня 2012 року Закарпатське обласне
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів (далі - Фонд) звернулось до
суду з адміністративним позовом, в
якому просило стягнути з державного
підприємства ,,Агропромисловий
комбінат ,,Ужгородський" (далі - ДП АПК
,,Ужгородський")
адміністративно-господарські санкції
за невиконання нормативу забезпечення
робочих місць, призначених для
працевлаштування інвалідів та пеню на
загальну суму 19541,03 грн..

Постановою від 03 серпня 2012 року
Закарпатський окружний
адміністративний суд відмовив в
задоволенні позову в повному обсязі.

Не погодившись з таким рішенням суду
першої інстанції, Фонд подав
апеляційну скаргу, в якій зазначає, що
суд першої інстанції не звернув
належної уваги на доводи позивача про
порушення відповідачем вимог Закону
України ,,Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні".

З огляду не викладене, позивач просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та прийняти нову постанову,
якою задовольнити позовні вимоги в
повному обсязі.

Оскільки особи, які беруть участь у
справі, в судове засідання не прибули,
хоча належним чином були повідомлені
про дату, час і місце судового
засідання, апеляційний суд у
відповідності до п. 2 ч.1 ст. 197 Кодексу
адміністративного судочинства України
вважає можливим здійснювати розгляд
справи в порядку письмового
провадження за наявними у ній
матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши законність та
обґрунтованість постанови суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, дослідивши матеріали справи та
доводи скарги, апеляційний суд вважає,
що скарга належить до задоволення з
таких підстав.

З матеріалів справи апеляційний суд
вбачає, що ДП АПК ,,Ужгородський"
зареєстроване у Закарпатському
обласному відділенні Фонду
соціального захисту інвалідів, якому
звітує про зайнятість та
працевлаштування інвалідів.

Згідно поданого 27 лютого 2012 року ДП АПК
,,Ужгородський" звіту про зайнятість та
працевлаштування інвалідів Форми № 10 -
ПІ за 2011 рік (а.с. 5) середньооблікова
чисельність штатних працівників на
підприємстві в 2011 році становила 25
осіб, середньооблікова кількість
штатних працівників, яким відповідно
до чинного законодавства встановлена
інвалідність - 1 особи. Середньорічна
заробітна плата штатного працівника
відповідача за 2010 рік становила 19436,00
грн.. Кількість інвалідів - штатних
працівників, які повинні працювати на
робочих місцях відповідно до ст.19
Закону України ,,Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні"
становить - 0 осіб.

Позивач у розрахунку ціни позову
визначив, що середньорічна заробітна
плата штатного працівника відповідача
за 2011 рік становила 10355,56 грн., а отже
сума адміністративно-господарських
санкцій становить 19436,00 грн.. Оскільки
відповідач не сплатив
адміністративно-господарські санкції
до 15 квітня 2012 року, позивач нарахував
пеню за порушення термінів сплати за
період з 16.04.2012 року по 14.05.2012 року (27
днів) в сумі 105, 03 грн.

Таким чином, загальна сума
заборгованості становить 19541,03 грн..

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
протягом дії мораторію на задоволення
вимог кредиторів
адміністративно-господарські санкції
за невиконання нормативу забезпечення
робочих місць для інвалідів не
застосовуються.

Такі висновки суду першої інстанції, на
думку апеляційного суду, не
відповідають нормам матеріального
права та є помилковими.

Так, за змістом ст. 19 Закону України від
21.03.1991 року № 875-XII ,,Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні" для підприємств, установ,
організацій, у тому числі підприємств,
організацій громадських організацій
інвалідів, фізичних осіб, які
використовують найману працю,
установлюється норматив робочих місць
для працевлаштування інвалідів у
розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця.
Підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, самостійно розраховують
кількість робочих місць для
працевлаштування інвалідів відповідно
до нормативу, встановленого частиною
першою цієї статті, і забезпечують
працевлаштування інвалідів. При
розрахунках кількість робочих місць
округлюється до цілого значення.
Підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, самостійно здійснюють
працевлаштування інвалідів у рахунок
нормативів робочих місць виходячи з
вимог статті 18 цього Закону.

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону (в редакції,
чинній з 01.01.2006 року) забезпечення прав
інвалідів на працевлаштування та
оплачувану роботу, в тому числі з
умовою про виконання роботи вдома,
здійснюється шляхом їх
безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості.

Разом з тим, ч. 3 ст. 18 Закону чітко
визначені обов'язки підприємства, що
використовує найману працю: виділяти
та створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів; надавати
державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для
працевлаштування інвалідів; звітувати
Фонду соціального захисту інвалідів
про зайнятість та працевлаштування
інвалідів.

Відповідно до частини 3 статті 181 цього
Закону державна служба зайнятості
здійснює пошук підходящої роботи
відповідно до рекомендацій МСЕК,
наявних у інваліда кваліфікації та
знань, з урахуванням його побажань.

У статті 20 Закону № 875-XII встановлено, що
підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, де середньооблікова
чисельність працюючих інвалідів менша,
ніж установлено нормативом,
передбаченим статтею 19 цього Закону,
щороку сплачують відповідним
відділенням Фонду соціального захисту
інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом. Для підприємств, установ,
організацій, у тому числі підприємств,
організацій громадських організацій
інвалідів, фізичних осіб, на яких
працює від 8 до 15 осіб, розмір
адміністративно-господарських санкцій
за робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом, визначається в розмірі
половини середньої річної заробітної
плати на відповідному підприємстві, в
установі, організації, у тому числі
підприємстві, організації громадських
організацій інвалідів, у фізичної
особи, яка використовує найману працю.
Положення цієї частини не поширюється
на підприємства, установи і
організації, що повністю утримуються
за рахунок коштів державного або
місцевих бюджетів (частина 1).

Порушення термінів сплати
адміністративно-господарських санкцій
тягне за собою нарахування пені. Пеня
обчислюється виходячи з 120 відсотків
річних облікової ставки Національного
банку України, що діяла на момент
сплати, нарахованої на повну суму
недоїмки за весь її строк (ч.2).

Таким чином,
адміністративно-господарські санкції
за незайняті інвалідами робочі місця
не є податком, збором (обов'язковим
платежем), обов'язкова сплата яких
передбачена Конституцією України та
Законом України від 25 червня 1991 року №
1251-XII ,,Про систему оподаткування", а є
заходом впливу до правопорушника у
сфері господарювання у зв'язку зі
скоєнням правопорушення.

Відповідно до частини 1 статті 218
Господарського кодексу України
підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.

У частині 2 наведеної статті
передбачено, що учасник господарських
відносин відповідає, зокрема за
порушення правил здійснення
господарської діяльності, якщо не
доведе, що ним вжито усіх залежних від
нього заходів для недопущення
господарського правопорушення.

Оскільки відповідач протягом 2011 року
не виконав обов'язку щодо
працевлаштування інвалідів, Фонд
обґрунтовано нарахував позивачу
адміністративно-господарські санкції
за незайняті інвалідами робочі місця
та пеню.

Ухвалою Господарського суду
Закарпатської області від 09.11.2006 р.
розірвано мирову угоду від 03.03.2004 р.,
укладену між ДП АПК ,,Ужгородський",
комітету кредиторів боржника та ТОВ
,,Агро-Комплекс" та повнолено
провадження у справі про банкрутство
ДП АПК ,,Ужгородський" зі стадії санації
( а.с.46-51).

Відповідно до статей 1, 12 Закону України
,,Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом"
від 14 травня 1992 року № 2343-ХІІ мораторій
на задоволення вимог кредиторів - це
зупинення виконання боржником
грошових зобов'язань і зобов'язань щодо
сплати податків і зборів (обов'язкових
платежів), термін виконання яких настав
до дня введення мораторію, а також
припинення заходів, спрямованих на
забезпечення виконання цих зобов'язань
та зобов'язань щодо сплати податків і
зборів (обов'язкових платежів),
застосованих до прийняття рішення та
введення мораторію. Протягом дії
мораторію на задоволення вимог
кредиторів не нараховуються неустойка
(штраф, пеня), не застосовуються інші
санкції за невиконання чи неналежне
виконання грошових зобов'язань та
зобов'язань щодо сплати податків і
зборів (обов'язкових платежів).

В постанові від 09 березня 2013 року у
справі за позовом державної
судноплавної компанії ,,Чорноморське
морське пароплавство" до управління
Пенсійного фонду України в
Приморському районі м. Одеси про
визнання незаконними та скасування
рішень Верховний Суд України зазначив,
що наведені у статтях 1, 12 Закону № 2343-XII
норми регулюють правовідносини, які
виникли між боржником і кредиторами у
зв'язку з неспроможністю боржника
виконати після настання встановленого
строку існуючі зобов'язання, і
спрямовані на відновлення
платоспроможності боржника або його
ліквідацію з метою здійснення заходів
щодо задоволення визнаних судом вимог
кредиторів.

З порушенням провадження у справі про
банкрутство не пов'язується завершення
підприємницької діяльності боржника,
він має право укладати угоди, у нього
можуть виникати нові зобов'язання.

Виходячи з наведеного можна дійти
висновку, що дія мораторію поширюється
лише на задоволення вимог конкурсних
кредиторів.

Таким чином, що стосується зобов'язань
поточних кредиторів, то за цими
зобов'язаннями згідно із загальними
правилами нараховується неустойка
(штраф, пеня), застосовуються інші
санкції за невиконання чи неналежне
виконання грошових зобов'язань та
зобов'язань щодо сплати податків і
зборів (обов'язкових платежів).

За своєю правовою природою фінансові
та економічні санкції є додатковими
зобов'язаннями, похідними від
основного зобов'язання.

Тож оскільки мораторій не зупиняє
виконання боржником грошових
зобов'язань і зобов'язань щодо сплати
податків і зборів (обов'язкових
платежів), які виникли після введення
мораторію, то і не припиняє заходів,
спрямованих на їх забезпечення.

Невиконання таких зобов'язань є
правопорушенням. Отже, нарахування
санкцій, застосування заходів
забезпечення за невиконання
зазначених зобов'язань та примусове
стягнення на підставі виконавчих
документів коштів на виконання таких
грошових зобов'язань і зобов'язань щодо
сплати податків і зборів (обов'язкових
платежів), а також штрафних санкцій
ґрунтується на законі.

Нарахування неустойки (штрафу, пені),
процентів та інших економічних санкцій
з усіх видів заборгованості за
зобов'язаннями, строк виконання яких
настав після порушення справи про
банкрутство та введення мораторію,
припиняється згідно з частиною першою
статті 23 Закону № 2343-XII лише з дня
прийняття господарським судом
постанови про визнання боржника
банкрутом і відкриття ліквідаційної
процедури.

В силу ч.1 ст. 244-2 КАС України рішення
Верховного Суду України, прийняте за
результатами розгляду заяви про
перегляд судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначені норми права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

На підставі викладеного апеляційний
суд дійшов висновку, що обов'язок
відповідача щодо працевлаштування
інвалідів в 2011 році виник після
введення мораторію, а тому
застосування
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання нормативу щодо
створення робочих місць для
працевлаштування інвалідів і
нарахування пені ґрунтується на законі
та є правомірним.

Суд першої інстанції належної оцінки
вказаними обставинам не дав, а тому
дійшов помилкового висновку щодо
відсутності правових підстав для
застосування до відповідача
адміністративно-господарських санкцій
та нарахування пені.

Статтею 159 КАС України визначено, що
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

В силу п.4 ч.1 ст. 202 КАС України
підставами для скасування постанови
або ухвали суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення є порушення
норм матеріального або процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи або питання.

Оскільки висновки суду першої
інстанції щодо відсутності правових
підстав для стягнення з відповідача
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання нормативу щодо
працевлаштування інвалідів і
нарахування пені не відповідають
нормам матеріального права, що
призвело до неправильного вирішення
справи, апеляційний суд визнає
правильним апеляційну скаргу
задовольнити, рішення суду першої
інстанції скасувати та прийняти нову
постанову, якою задовольнити позовні
вимоги в повному обсязі.

Керуючись ст. 195, ст. 197, п. 3 ч. 1 ст.198, п.4
ч.1 ст. 202 , ст. ст. 205, 207, 254 КАС України,
суд,-

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Закарпатського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів
задовольнити, постанову
Закарпатського окружного
адміністративного суду від 03 серпня 2012
року у справі № 2а-0770/1406/12 - скасувати та
прийняти нову постанову, якою позов
задовольнити.

Стягнути з державного
підприємства ,,Агропромисловий
комбінат ,,Ужгородський" в користь
Закарпатського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції
та пеню в розмірі 19541(дев'ятнадцять
тисяч п'ятсот сорок одну) грн. 03 коп.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили рішенням суду
апеляційної інстанції шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції

Головуючий суддя
В.В. Святецький

Судді
Л.Я. Гудим

Р.Й. Коваль