Справа № 2а-6602/11/2018
Суддя: Голяшкін О.В.
Дата ухвалення: 2014-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"04" вересня 2014 р.
м.Київ
К/800/40997/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючий суддя Голяшкін
О.В. (доповідач),

судді Заяць В.С.,

Логвиненко А.О.,

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на
постанову Київського районного суду
м.Харкова від 12 листопада 2012 року та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 10 липня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
Дергачівської міської ради
Харківської області, ОСОБА_3, треті
особи: Головне управління Держкомзему
у Харківській області, Управління
Держкомзему у Дергачівському районі
Харківської області, про визнання
недійсним та скасування рішень,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2010 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до Дергачівської
міської ради Харківської області, в
якому просив визнати недійсним рішення
від 28 липня 2006 року №5-2/13 про скасування
рішення виконавчого комітету
Дергачівської міської ради народних
депутатів від 13 травня 1993 року №62/36 та
рішення ХХХVІ сесії V скликання від 04
грудня 2008 року №9-2 про надання дозволу
на розробку проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд в АДРЕСА_1 ОСОБА_3

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначав про неправомірність
оскаржуваних рішень ради через
недодержання порядку припинення
землекористування.

Постановою Київського районного суду
м.Харкова від 12 листопада 2012 року у
задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 10 липня 2013
року задоволено частково апеляційну
скаргу ОСОБА_2; постанову Київського
районного суду м.Харкова від 12
листопада 2012 року скасовано в частині
відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 та прийнято в цій частині
ухвалу, якою провадження у справі
закрито; в іншій частині постанова
Київського районного суду м.Харкова
від 12 листопада 2012 року залишена без
змін.

Рішення суду першої інстанції
мотивовано законністю оскаржуваних
рішень відповідача. Суд апеляційної
інстанції в частині закриття
провадження у справі з посиланням на
ст.17 Кодексу адміністративного
судочинства України виходив із того, що
спір між фізичними особами, які не
відноситься до суб'єктів владних
повноважень, не підлягає розгляду в
порядку адміністративного
судочинства. В частині залишення
рішення суду першої інстанції без змін
апеляційний суд зазначив, що
оскаржуване рішення відповідача від 28
липня 2006 року відповідає закону та
винесено в межах повноважень, а рішення
від 04 грудня 2008 року позивача не
стосується і його прав не порушує.

Не погоджуючись з рішеннями судів
першої та апеляційної інстанцій,
ОСОБА_2 звернувся до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій, посилаючись
на порушення норм матеріального права,
просить судові рішення скасувати,
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги.

Дергачівська міська рада Харківської
області у поданих запереченнях просить
залишити касаційну скаргу без
задоволення.

Заслухавши доповідача, обговоривши
доводи касаційної скарги, перевіривши
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів приходить до висновку,
що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Як вбачається із матеріалів справи та
встановлено судами попередніх
інстанцій, рішенням виконавчого
комітету Дергачівської міської ради
народних депутатів від 15 березня 1993
року №62/36 ОСОБА_2 виділено в довічну
спадщину земельну ділянку під
будівництво та обслуговування
житлового будинку та господарських
приміщень в АДРЕСА_1, загальною площею
1500 м.кв.; зобов'язано позивача одержати
у архітектора району будівельний
паспорт на забудову земельної ділянки
та протягом місяця оформити у
встановленому порядку правоустановчий
документ на володіння землею,
проводити будівництво відповідно до
затвердженого проекту на забудову та
здати будинок в експлуатацію
приймальній комісії Дергачівської
міської ради протягом трьох років з
моменту одержання документів,
посвідчуючих права забудовника на
землеволодіння. Крім того, ОСОБА_2
попереджено про те, що здійснення
будь-яких будівельних робіт на
земельній ділянці можливо лише після
одержання у районного архітектора
паспорту на забудову ділянки та у разі
використання земельної ділянки не по
призначенню, несплати податків,
невикористання земельної ділянки
протягом двох років та у випадках,
передбачених ст.114 Земельного кодексу
України, право користування може бути
припинено.

Відповідно до акту від 25 травня 1993 року
на підставі рішення Дергачівської
міської ради народних депутатів від 15
березня 1993 року №62/36 проведено відвід в
натурі земельної ділянки загально
площею 1500 м.кв. по АДРЕСА_1.

Рішенням сесії Дергачівської міської
ради від 28 липня 2006 року № 5-2/13
скасовано рішення виконавчого
комітету Дергачівської міської ради
народних депутатів від 13 травня 1993 року
№62/36 «Про відведення земельної ділянки
в довічну спадщину під будівництво
ж/будинку та госпприміщень в АДРЕСА_1»,
яким було відведено земельну ділянку
гр.ОСОБА_2, земельну ділянку площею 1500
кв.м. передано до земель запасу
Дергачівської міської ради.

Підставою для прийняття вказаного
рішення, відповідно до його
мотивувальної частини, послугувало
невикористання гр.ОСОБА_2 земельної
ділянки за цільовим призначенням,
невиконанням зобов'язань, вказаних у
рішенні №62/36 та не оформлення права
власності на земельну ділянку.

Рішенням ХХХVІ сесії V скликання від 04
грудня 2008 року Дергачівської міської
ради №9-2 ОСОБА_3 надано дозвіл на
розробку проекту землеустрою щодо
відведення спірної земельної ділянки
для будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель та споруд.

Предметом позовних вимог у даній
справі є оскарження вищевказаних
рішень Дергачівської міської ради від
28 липня 2006 року №5-2/13 та від 04 грудня 2008
року №9-2.

Відповідно до ст.2 Кодексу
адміністративного судочинства України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ. До
адміністративних судів можуть бути
оскаржені будь-які рішення, дії чи
бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України
встановлено інший порядок судового
провадження.

Відповідно до п.п.1, 7 ст.3 КАС України
справа адміністративної юрисдикції
(далі - адміністративна справа) -
переданий на вирішення
адміністративного суду
публічно-правовий спір, у якому хоча б
однією зі сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування,
їхня посадова чи службова особа або
інший суб'єкт, який здійснює владні
управлінські функції на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень;
суб'єкт владних повноважень - орган
державної влади, орган місцевого
самоврядування, їхня посадова чи
службова особа, інший суб'єкт при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень;

За змістом ч.2 ст.4 КАС України
юрисдикція адміністративних судів
поширюється на всі публічно-правові
спори, крім спорів, для яких законом
встановлений інший порядок судового
вирішення.

Частиною 1 ст.6 КАС України закріплено
право кожної особи в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до адміністративного суду, у разі якщо
вона вважає, що рішенням, дією чи
бездіяльністю суб'єкта владних
повноважень порушені її права, свободи
або інтереси.

Відповідно до ст.17 КАС України
юрисдикція адміністративних судів
поширюється на правовідносини, що
виникають у зв'язку з здійсненням
суб'єктом владних повноважень владних
управлінських функцій, а також у
зв'язку з публічним формуванням
суб'єкта владних повноважень шляхом
виборів або референдуму.

Як встановлено п.1 ч.1 ст.17 КАС України,
юрисдикція адміністративних судів
поширюється на спори фізичних чи
юридичних осіб із суб'єктом владних
повноважень щодо оскарження його
рішень (нормативно-правових актів чи
правових актів індивідуальної дії), дій
чи бездіяльності.

З урахуванням вищенаведених обставин
та положень закону спір щодо
оскарження рішень органу місцевого
самоврядування відноситься до
адміністративної юрисдикції і
звернення позивача з даним позовом до
адміністративного суду є правомірним.

Колегія суддів приходить до висновку,
що при вирішенні даної справи судами
попередніх інстанцій порушені вимоги
процесуального права щодо повного,
всебічного та об'єктивного дослідження
обставин справи, рішення судів не
відповідають вимогам ст.159 Кодексу
адміністративного судочинства України
щодо законності та обґрунтованості
судового рішення.

Як встановлено ч.2 ст.19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Частиною 3 ст.2 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлені критерії, якими керується
адміністративний суд при перевірці
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень. Зокрема,
відповідно до ч.3 ст.2 КАС України у
справах щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; 2) з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; 3) обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); 4) безсторонньо
(неупереджено); 5) добросовісно; 6)
розсудливо; 7) з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
всім формам дискримінації; 8)
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); 9) з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення; 10)
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Конституційний суд України у рішенні
від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 визначив,
що орган місцевого самоврядування має
право приймати рішення, вносити до них
зміни та/чи скасовувати їх на підставі,
в межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

При цьому, положення ст.ст.142, 144
Конституції України, ст.ст.26, 46, ч.ч.1-3
ст.59 Закону України «Про місцеве
самоврядування в України», ст.17 Закону
України «Про плату за землю», ч.1 ст.416
Цивільного кодексу України, ст.ст.12, ч.2
ст.19, 125, 141, п.п.1, 2, 12 Перехідних положень
Земельного кодексу України, на які
посилається відповідач у
оскаржуваному рішенні від 28 липня 2006
року № 5-2, права міської ради на
скасування рішення виконавчого
комітету про виділення фізичній особі
земельної ділянки у користування та
відповідних підстав для цього не
передбачають.

Відповідно до ч.9 ст.59 Закону України
«Про місцеве самоврядування в Україні»
рішення виконавчого комітету ради з
питань, віднесених до власної
компетенції виконавчих органів ради,
можуть бути скасовані відповідною
радою.

Разом з цим, у відповідності з п.15 ч.1
ст.26 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» раді надано
право скасовувати акти виконавчих
органів ради, які не відповідають
Конституції чи законам України, іншим
актам законодавства, рішенням
відповідної ради, прийнятим у межах її
повноважень.

Доказів протиправності рішення
виконавчого комітету від 13 травня 1993
року №№62/36 про надання гр.ОСОБА_2
земельної ділянки як підстави його
скасування, в порушення вимог ст.71 КАС
України, відповідачем не надано.

Вищенаведені обставини судами
попередніх інстанцій не враховано, як і
не надано оцінки доводам позивача в
обґрунтування позову щодо
недодержання відповідачем
встановленого законом порядку
припинення права користування та
вилучення земельної ділянки (ст.ст.140-149
Земельного кодексу України).

Що стосується вимог про визнання
недійсним рішення міської ради від 04
грудня 2008 року № 9-2, то позовна заява
доводів в обґрунтування вимог у
вказаній частині не містить, судами
попередніх інстанцій не з'ясовані
обставини та підстави оскарження
позивачем вказаного рішення, а
припиняючи провадження у справі в
частині вимог до ОСОБА_3 зміст позовних
щодо неї як відповідача судом
апеляційної інстанції не встановлений.

Згідно положень ч.1 ст.220 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Відповідно до ч.2 ст.227 Кодексу
адміністративного судочинства України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Оскільки судами порушені вимоги щодо
всебічного, повного та об'єктивного
дослідження усіх фактичних обставин,
що мають значення для правильного
вирішення справи, що призвело до
ухвалення рішення, яке не відповідає
вимогам щодо законності та
обґрунтованості і таке неправильне
вирішення справи не може бути усунено
судом касаційної інстанції, рішення
судів попередніх інстанцій підлягають
скасуванню з направленням справи на
новий розгляд.

Під час нового розгляду суду першої
інстанції слід врахувати вищенаведене
та прийняти обґрунтоване та законне
рішення за результатами повного,
всебічного та об'єктивного розгляду
всіх обставин справи в їх сукупності.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Постанову Київського районного суду
м.Харкова від 12 листопада 2012 року та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 10 липня 2013
року скасувати.

Справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді