Справа № 816/2896/14
Суддя: С.О. Удовіченко
Дата ухвалення: 2014-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2014 року м. ПолтаваСправа №
816/2896/14

Полтавський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді - Удовіченка С.О.,

за участю:

секретаря судового засідання -
Христич О.С.,

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Гаспаряна
С.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1 до Кременчуцької об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міністерства
доходів у Полтавській області про
скасування податкових
повідомлень-рішень та рішення про
застосування штрафних санкцій, -

В С Т А Н О
В И В:

24 липня 2014 року фізична особа -
підприємець ОСОБА_1 (далі по тексту - ФОП
ОСОБА_1) звернувся до Полтавського
окружного адміністративного суду з
адміністративним позовом до
Кременчуцької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міністерства доходів у
Полтавській області (далі по тексту -
Кременчуцька ОДПІ) про скасування
податкових повідомлень-рішень від 16
травня 2014 року №/573 та №/572 та
рішення №/574 про застосування
штрафних санкцій.

В обгрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що прийняті за наслідками
перерірки податкові
повідомлення-рішення від 16 травня 2014
року №/573 та №/572 та рішення
№/574 про застосування штрафних
санкцій є неправомірним, оскільки
позивач у повній відповідності до
положень Податкового кодексу України,
включив до складу валових витрат
декларації за 2013 рік, витрати на
придбання товару, який був поставлений,
але залишився не оплаченим до кінця 2013
року. Крім того вказував, що факт
пов'язаності витрат понесених
позивачем на придбання ПММ за період з
01 січня 2013 року по 31 грудня 2013 року з
господарською діяльністю останнього
підтверджується, первинними
документами та товарно-транспортними
накладними, які були складені при
транспортуванні позивачем товару
своїм контрагентам. Зазначав, що норми
витрат ПММ позивача на транспортні
засоби, які використовувалися
останнім, були визначені в наказах, з
урахуванням потужностей двигуна
транспортних засобів та їх технічних
характеристик. А тому вважає позовні
вимоги такими, що підлягають
задоволенню.

Відповідач проти позову заперечував,
мотивуючи правомірністю висновків
документальної планової виїзної
перевірки фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 з дотримання податкового,
валютного та іншого законодавства,
законодавства про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування в ході
якої встановлено заниження податкових
зобов'язань, заниження податку на
доходи фізичних осіб та заниження суми
єдиного внеску. Вказував, що
вищевказаних висновків перевіряючий
дійшов у зв'язку із тим, що оскільки
відповідно до наданих на перевірку
документів встановлено факт придбання
дизельного пального для заправки
власного автомобіля, який належним
чином не віднесений до складу основних
засобів. У зв'язку із чим вважає
оскаржувані рішення правомірними та
такими, що не підлягають скасуванню.

Позивач в судовому засіданні позовні
вимоги підтримав та просив суд їх
задовольнити.

Представник відповідача заперечував
проти позову та просив відмовити у
задоволенні позовних вимог.

Суд, заслухавши пояснення позивача,
представника відповідача, вивчивши та
дослідивши матеріали справи, надані
сторонами докази, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, приходить до
наступних висновків

Судом встановлено, що ОСОБА_1 (
реєстраційний номер облікової картки
платника податків НОМЕР_1)
зареєстрований як фізична
особа-підприємець 06 вересня 2000 року
номер запису 2 019606 (т.2 а.с. 259) та
перебуває на обліку як платник
податків у Кременчуцькій ОДПІ (т.2 а.с.
261).

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 також
являється платником податку на додану
вартість з 19 лютого 2003 року року (т.2 а.с.
260), що не оспорюється сторонами.

Кременчуцькою ОДПІ, на підставі статті
77 Податкового кодексу України від 02
грудня 2010 року №2755-VI (із змінами та
доповненнями), проведено документальну
планову виїзну перевірку фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 з дотримання
вимог податкового, валютного та іншого
законодавства, законодавства про збір
та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування за період з 01
січня 2011 року по 31 грудня 2013 року.

Правомірність підстав та порядку
проведення перевірки позивачем не
оспорюється.

За результатами перевірки складено акт
від 29 квітня 2014 року №1260/16-03-17-01/НОМЕР_1
(т.1 а.с. 10-27), за висновками якого
встановлено порушення позивачем:

- пункту 198.1, пункту 198.3, пункту 198.6
статті 198 Податкового кодексу України
від 02 грудня 2010 року №2755-VI (зі змінами
та доповненнями), в результаті чого
занижено податкові зобов'язання з ПДВ
на суму 5187,90 грн. в тому числі по
періодах:

- у липні 2013 року на суму ПДВ 434,77 грн.,

- у серпні 2013 року на суму ПДВ 941,75 грн.,

- у вересні 2013 року на суму ПДВ 729,49 грн.,

- у жовтні 2013 року на суму ПДВ 932,92 грн.,

- у листопаді 2013 року на суму ПДВ 1068,67
грн.,

- у грудні 2013 року на суму ПДВ 1080,39 грн.;

- пункту 177.4 статті 177, підпункту 14.1.138
пункту 14.1, статті 138, підпункту 139.1.5
статті 139, пункту 146.11, 146.12 статті 146
Податкового кодексу України від 02
грудня 2010 року №2755-VI (зі змінами та
доповненнями) в результаті чого
занижено податок на доходи фізичних
осіб за період з 01 січня 2013 року по 31
грудня 2013 року у розмірі 3890,93 грн.;

- пункту 2 статті 7, пункту 11 статті 8,
пункту 2 статті 9 розділу III Закону
України "Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування за 2013 рік в
розмірі 9001,01 грн.;

- пункту 138.1 статті 138, пункту 177.4 статті
177 Податкового кодексу України від 02
грудня 2010 року №2755-VI (зі змінами та
доповненнями), в результаті чого
завищено суму валових витрат за період
2011-2013 років у розмірі 149833,49 грн. в тому
числі по періодах:

- 2011 рік - 35205,83 грн.,

- 2012 рік - 69070,63 грн.,

- 2013 рік - 45557,03 грн.;

- пункту 177.2 статті 177 Податкового
кодексу України від 02 грудня 2010 року
№2755-VI (зі змінами та доповненнями), в
результаті чого завищено суму валового
доходу за період 2011-2013 роки, у розмірі
149833,49 грн., в тому числі по періодах:

- 2011 рік - 35205,83 грн.,

- 2012 рік - 69070,63 грн.,

- 2013 рік - 45557,03 грн.

На підставі акту перевірки від 29 квітня
2014 року №1260/16-03-17-01/НОМЕР_1 КОДПІ 16
травня 2014 року прийнято податкові
повідомлення-рішення: №/573 (т1 а.с.
36), яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання за платежем
податок на доходи фізичних осіб, що
сплачується фізичними особами за
результатами річного декларування в
розмірі 4863,66 грн., в тому числі за
основним платежем на суму 3890,93 грн. та
за штрафними (фінансовими) санкціями на
суму 972,73 грн.; №/572 (т.1 а.с. 37), яким
позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання за платежем податок на
додану вартість із вироблених в
Україні товарів на 6484,88 грн., в тому
числі за основним платежем на 5187,9 грн.
та за штрафними (фінансовими) санкціями
в розмірі 1296,98 грн. та рішення №/574
про застосування штрафних санкцій за
донарахування територіальним органом
доходів і зборів або платником
своєчасно не нарахованого єдиного
внеску (т.1 а.с. 38) на суму 11701,31 грн. в тому
числі 9001,01 сума єдиного внеску, 2700,3 грн.
штрафні санкції.

Збільшуючи ФОП ОСОБА_1 суму грошового
зобов'язання з податку на доходи
фізичних осіб, що сплачуються
фізичними особами за результатами
річного декларування, з податку на
додану вартість та донараховуючи
єдиний внесок і застосовуючи штрафні
санкції податковий орган виходив з
наступного: згідно даних податкової
декларції про майновий стан та доходи
ФОП ОСОБА_1 (т.1 а.с. 28-32), валові витрати
складають 1072455,18 грн., згідно даних
перевірки валові витрати складають
1000958,65 грн, тобто підприємцем було
завищено витрати на 71496,53 грн, а саме:

- підприємцем було віднесено до складу
валових витрат суму відвантаженого,
але не оплаченого покупцями товару на
суму 45557,03 грн.,

- відповідно до наданих на перевірку
документів встановлено факт придбання
дизельного пального на суму 25939,5 грн.
для заправки власного автомобіля, який
належним чином не віднесений до складу
основних засобів.

Позивач не погодився із зазначеними
рішеннями у зв'язку із чим оскаржив їх
до суду.

Завданням адміністративного
судочинства, згідно частини першої
статті 2 Кодексу адміністративного
судочинства України, є захист прав,
свобод та інтересів фізичних осіб, прав
та інтересів юридичних осіб у сфері
публічно - правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Надаючи правову оцінку спірним
рішенням, суд дійшов до наступних
висновків.

Відповідно до пункту 1.1 статті 1
Податкового кодексу України (в
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин) Податковий
кодекс України регулює відносини, що
виникають у сфері справляння податків
і зборів, зокрема, визначає вичерпний
перелік податків та зборів, що
справляються в Україні, та порядок їх
адміністрування, платників податків та
зборів, їх права та обов'язки,
компетенцію контролюючих органів,
повноваження і обов'язки їх посадових
осіб під час здійснення податкового
контролю, а також відповідальність за
порушення податкового законодавства.

Відповідно до підпункту 134.1.1 пункту 134.1
статті 134 Податкового кодексу України
об'єктом оподаткування є прибуток із
джерелом походження з України та за її
межами, який визначається шляхом
зменшення суми доходів звітного
періоду, визначених згідно зі статтями
135-137 цього Кодексу, на собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг та суму інших витрат
звітного податкового періоду,
визначених згідно зі статтями 138-143
цього Кодексу, з урахуванням правил,
встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 138.2 статті 138
Податкового кодексу України витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування, визнаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують здійснення платником
податку витрат, обов'язковість ведення
і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до пункту 138.4 статті 138
Податкового кодексу України витрати,
що формують собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг, крім нерозподільних постійних
загальновиробничих витрат, які
включаються до складу собівартості
реалізованої продукції в періоді їх
виникнення, визнаються витратами того
звітного періоду, в якому визнано
доходи від реалізації таких товарів,
виконаних робіт, наданих послуг.

Як встановлено судом 30 квітня 2014 року
між Публічним акціонерним
підприємством "Крюківський
вагонобудівний завод" та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 укладено
договір на закупку товару №2813/01051/24-16260Ю
(т.1 а.с. 44-45).

З умовами даного договору позивачем
здійснено у 2013 році поставку продукції
молочної.

На підтвердження фактичного виконання
умов договору фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 надано до
суду: податкові накладні (т.4 а.с. 1-152),
видаткові накладні (т.3 а.с. 27-300) та
товарно-транспортні накладні (т.1 а.с.
42-43, 52-247, т.2 а.с.1-107).

Згідно із пунктом 137.1. статті 137
Податкового кодексу України дохід від
реалізації товарів визнається за датою
переходу покупцеві права власності на
такий товар.

Відповідно до статті 712 Цивільного
кодексу України за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Отже, зобов'язанням продавця у договорі
поставки є передача у власність
певного товару, а значить виконанням
цього зобов'язання є передача права
власності.

Відповідно до статті 664 Цивільного
кодексу України таке зобов'язання
вважається виконаним у момент:
вручення товару покупцеві, якщо
договором встановлений обов'язок
продавця доставити товар; надання
товару в розпорядження покупця, якщо
товар має бути переданий покупцеві за
місцезнаходженням товару.

За загальним правилом статті 334
Цивільного кодексу України право
власності у набувача майна за
договором виникає з моменту передання
майна, якщо інше не встановлено
договором або законом. При цьому
переданням майна вважається вручення
його набувачеві або перевізникові,
організації зв'язку, тощо для
відправлення, пересилання набувачеві
майна, відчуженого без зобов'язання
доставки.

Документи, що підтверджують факт
надання товару покупцеві, є, зокрема,
акт про передачу, видаткова накладна,
розписка покупця про отримання товару,
транспортні документи, що посвідчують
прийняття товару перевізником, або
поштова квитанція тощо.

Також судом встановлено, що розрахунок
за поставлений товар здійснювався
Публічним акціонерним підприємством
"Крюківський вагонобудівний завод" у
безготівковій формі, шляхом
перерахування коштів на розрахунковий
рахунок ФОП ОСОБА_1, що підтверджується
банківськими виписками (т.4 а.с. 160-258).

Таким чином, суд приходить до висновку,
що позивач правомірно включив до
складу валових витрат декларації за 2013
рік, витрати на придбання товару, який
був поставлений, але залишився не
оплачений до кінця 2013 року.

Щодо встановлених під час перевірки
порушень пов'язаних із придбанням
дизельного пального для заправки
автомобіля, суд зазначає слідуюче.

Згідно з пунктом 177.4 статті 177
Податкового кодексу України до
переліку витрат, безпосередньо
пов'язаних з отриманням доходів,
належать документально підтверджені
витрати, що включаються до витрат
операційної діяльності відповідно до
розділу III цього кодексу. Підпунктом 138.1
статті 138 Податкового кодексу України
встановлено, що до витрат операційної
діяльності включаються витрати, які
визначаються згідно з пунктами 138.4,
138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту
138.10, пункту 138.11 цієї статті Так, витрати
на утримання, експлуатацію та ремонт,
страхування, оперативну оренду
основних засобів, інших необоротних
активів загальновиробничого
призначення включаються до складу
загальновиробничих витрат (абзац "г"
підпункту 138.8.5 пункту 138.8 статті 138
Податкового кодексу України.

Витрати на утримання основних засобів,
інших необоротних матеріальних
активів загальногосподарського
використання включаються до складу
адміністративних витрат (абзац "в"
підпункту 138.10.2 пункту 138.10 статті 138
Податкового кодексу України ).

Те саме стосується основних засобів,
пов'язаних зі збутом товарів,
виконанням робіт, наданням послуг:
відповідні витрати включаються до
складу витрат на збут (абзац "д"
підпункту 138.10.3 пункту 138.10 статті 138
Податкового кодексу України.

Як загальновиробничі, так і
адміністративні витрати й витрати на
збут включаються до складу витрат
операційної діяльності згідно з
пунктом 138.1 статті 138 Податкового
кодексу України. Тому витрати на
пально-мастильні матеріали
відносяться до складу податкових
витрат.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198
Податкового кодексу України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з: -
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; - придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198
Податкового кодексу України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з: а) придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; б) придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності); в) отримання послуг,
наданих нерезидентом на митній
території України, та в разі отримання
послуг, місцем постачання яких є митна
територія України; г) ввезення
необоротних активів на митну територію
України за договорами оперативного або
фінансового лізингу.

Пунктом 198.2 статті 198 вказаного Кодексу
визначено, що датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

- дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

В пункті 198.6 статті 198 Податкового
кодексу України зазначено, що не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на
момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, які попередньо віднесені
до податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
закону.

Податкова накладна виписується на
кожне повне або часткове постачання
товарів/послуг, а також на суму коштів,
що надійшли на поточний рахунок як
попередня оплата (аванс) (пункт 201.7
статті 201 Податкового кодексу України).

Податкова накладна, відповідно до
абзацу першого пункту 201.10 статті 201
Податкового кодексу України, видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

Із системного аналізу вказаних вище
правових норм, можливо дійти до
висновку, що для отримання права на
податковий кредит із сум податку на
додану вартість, сплачених в ціні
придбаного товару (робіт, послуг),
платник податку на додану вартість
повинен мати податкові накладні,
видані на реально отриманий товар
(роботи, послуги), призначений для
використання у власній господарській
діяльності.

Як встановлено судом позивач у 2013 році
здійснював придбання у ТОВ "Бел Оіл"
паливно-мастильних матеріалів на
підтвердження чого останнім надано
податкові накладні та фіскальні чеки
(т.2 а.с. 168-252).

У відповідності до Положення
(стандарту) бухгалтерського обліку 7
"Основні засоби", затвердженого наказом
Міністерства фінансів України від 27
квітня 2000 року №92, основні засоби -
матеріальні активи, які
підприємство/установа утримує з метою
використання їх у процесі
виробництва/діяльності або постачання
товарів, надання послуг, здавання в
оренду іншим особам або для здійснення
адміністративних і
соціально-культурних функцій,
очікуваний строк корисного
використання (експлуатації) яких
більше одного року (або операційного
циклу, якщо він довший за рік).

Відповідно до Конституції України та
Цивільного кодексу України закріплено
право приватної власності (статті 41 та
325). Суб'єктами права приватної
власності є фізичні та юридичні особи.
Фізичні та юридичні особи можуть бути
власниками будь-якого майна, за
винятком окремих видів майна, які
відповідно до закону не можуть їм
належати. Склад, кількість та вартість
майна, яке може бути у власності
фізичних та юридичних осіб, не є
обмеженими. Законом може бути
встановлено обмеження розміру
земельної ділянки, яка може бути у
власності фізичної та юридичної особи
(стаття 325 ЦК).

Таким чином, суб'єктом права власності
законодавством визнається фізична
особа, яка може бути власником
будь-якого майна, крім майна, яке не
може знаходитися взагалі у власності
фізичної особи, і, водночас, не
виокремлюється такий суб'єкт права
власності як фізична особа -
підприємець.

Що стосується поняття "фізична особа -
підприємець", то слід зауважити, що
фізична особа має усі особисті
немайнові права та здатна мати усі
майнові права, передбачені
Конституцією України, Цивільним
кодексом України та іншими законами
(стаття 26 Цивільного кодексу України).
Перелік майнових прав чинне
законодавство не містить. Виходячи з
аналізу чинного законодавства, можна
стверджувати, що право займатися
підприємницькою діяльністю є майновим
правом фізичної особи.

Тобто правовий статус фізичної особи є
набагато ширшим, ніж правовий статус
фізичної особи - підприємця. Право на
здійснення підприємницької діяльності
є правом фізичної особи і набуття
статусу підприємця дозволяє фізичній
особі лише здійснювати господарську
діяльність - діяльність у сфері
суспільного виробництва, спрямовану на
виготовлення та реалізацію продукції,
виконання робіт чи надання послуг
вартісного характеру, що мають цінову
визначеність.

Враховуючи наведене, слід відмітити, що
чинне законодавство не виділяє такого
суб'єкт права власності як фізична
особа - підприємець та не містить норм
щодо права власності фізичної особи -
підприємця. Законодавство лише
встановлює, що фізична особа -
підприємець відповідає за
зобов'язаннями, пов'язаними з
підприємницькою діяльністю, усім своїм
майном, крім майна, на яке згідно із
законом не може бути звернено
стягнення. Отже, суб'єктом права
власності визнається саме фізична
особа, яка може бути власником будь -
якого майна, крім майна, що не може
перебувати у власності фізичної особи.
При цьому, правовий статус фізичної
особи - підприємця не впливає на
правовий режим майна, що перебуває у
його власності. Таким чином, майно має
реєструватися за фізичною особою.

Як встановлено судом, автомобілі
Mercedes-benz НОМЕР_2 та opel-combo НОМЕР_3,
відповідно до свідоцтв про реєстрацію
транспортного засобу, зареєстровані за
ОСОБА_1 (т.1 а.с. 50-51) та відповідно до
Наказу №2 від 10 липня 2013 року на
закріплення транспортного засобу та
узгодження норм витрат пального на 100
км. пробігу автомобіля opel-combo НОМЕР_3,
акту згідно виконання наказу №2 від 10
липня 2013 року, Наказу №3 від 10 липня 2013
року на закріплення транспортного
засобу та узгодження норм витрат
пального на 100 км. пробігу автомобіля,
акту згідно виконання наказу №3 від 10
липня 2013 року (т.1 а.с. 46-51) закріплені за
позивачем. Крім того, на підтвердження
факту використання паливно-мастильних
матеріалів для заправки вищевказаних
автомобілів під час здійснення
господарської діяльності, позивачем
надано акти списання
паливно-мастильних матеріалів (т.4 а.с.
154-159).

Отже, дослідження наявних у справі
доказів у їх сукупності, дає суду
підстави для висновку про відсутність
в діях фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 порушень податкового
законодавства, визначених актом
перевірки №1260/16-03-17-01-10/НОМЕР_1 від 29
квітня 2014 року, на підставі висновків
якого відповідачем прийняті
оскаржувані податкові
повідомлення-рішення від 16 травня 2014
року №/573, №/572 та рішення
№/574 про застосування штрафних
санкцій за донарахування
територіальним органом доходів або
платником своєчасно не нарахованого
єдиного внеску.

Частиною другою статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльність суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Разом з тим, незважаючи на вимогу
частини другої статті 71 цього Кодексу
щодо процесуального обов'язку
відповідача, останній в ході судового
розгляду справи правомірності
прийнятих податкових
повідомлень-рішень від 16 травня 2014 року
№/573, №/572 та рішення
№/574 про застосування штрафних
санкцій за донарахування
територіальним органом доходів або
платником своєчасно не нарахованого
єдиного внеску не довів, а відтак
позовні вимоги фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 є
обґрунтованими та підлягають
задоволенню.

З огляду на викладене, суд доходить
висновку про наявність законних
підстав для задоволення
адміністративного позову щодо
визнання протиправними та скасування
податкових від 16 травня 2014 року
№/573, №/572 та рішення
№/574 про застосування штрафних
санкцій за донарахування
територіальним органом доходів або
платником своєчасно не нарахованого
єдиного внеску

Зважаючи на те, що податкове
повідомлення-рішення та рішення про
застосування штрафних санкцій за
донарахування територіальним органом
доходів або платником своєчасно не
нарахованого єдиного внеску є
правовими актами індивідуальної дії,
та згідно частини другої статті 162
Кодексу адміністративного судочинства
України, у разі його неправомірності,
визнається судом протиправним і
скасовується, суд вважає за необхідне,
згідно частини другої статті 11 Кодексу,
визнати протиправними і скасувати
податкові повідомлення-рішення від 16
травня 2014 року №/573, №/572 та
рішення №/574 про застосування
штрафних санкцій за донарахування
територіальним органом доходів або
платником своєчасно не нарахованого
єдиного внеску

Згідно з частиною першою статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

При цьому, таке стягнення повинно
проводитися виключно за рахунок
бюджетних асигнувань розпорядника
бюджетних коштів - суб'єкта владних
повноважень, що був стороною у справі
та не на користь якого винесено рішення
суду.

Частиною 3 статті 4 Закону України "Про
судовий збір" передбачено, що під час
подання адміністративного позову
майнового характеру сплачується 10
відсотків розміру ставки судового
збору. Решта суми судового збору
стягується з позивача або відповідача
пропорційно до задоволеної чи
відхиленої частини вимоги.

Як свідчить наявне у матеріалах справи
платіжне доручення від 28 травня 2014 року
№209, при зверненні до суду з даним
адміністративним позовом ФОП ОСОБА_1
сплачено 10 відсотків розміру ставки
судового збору, що становить 182,70 грн.

Отже, стягненню з Державного бюджету
України в особі Кременчуцької
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Полтавській області на
користь позивача підлягає сума
фактично сплаченого судового збору в
розмірі 182,70 грн.

В силу пункту 21 частини 1 статті 5 Закону
України "Про судовий збір" органи
доходів і зборів звільнені від сплати
судового збору, а тому судовий збір в
сумі, що становить 90 відсотків розміру
ставки судового збору, з відповідача до
державного бюджету не стягується.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 2, 7, 8, 9, 10, 11, 71, 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов фізичної особи
- підприємця ОСОБА_1 до Кременчуцької
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міністерства доходів у Полтавській
області про скасування податкових
повідомлень-рішень та рішення про
застосування штрафних санкцій
задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення - рішення
Кременчуцької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міністерства доходів у
Полтавській області від 16 травня 2014
року №/573 та №/572.

Визнати протиправним та скасувати
рішення Кременчуцької об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міністерства
доходів у Полтавській області
№/572 про застосування штрафних
санкцій за донарахування
територіальним органом доходів і
зборів або платником своєчасно не
нарахованого внеску.

Стягнути з Державного бюджету України
в особі Кременчуцької об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міністерства
доходів у Полтавській області на
користь фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1 судові витрати, понесені у
зв'язку зі сплатою судового збору у
розмірі 182 (сто вісімдесят дві) гривні 70
(сімдесят) копійок.

Постанова може бути оскаржена до
Харківського апеляційного
адміністративного суду через
Полтавський окружний адміністративний
суд шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня отримання
копії постанови з одночасним поданням
її копії до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги. У разі подання апеляційної
скарги постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після закінчення
апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови складено 24
вересня 2014 року.

Суддя
С.О. Удовіченко