Справа № 816/2948/14
Суддя: М.В. Довгопол
Дата ухвалення: 2014-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2014 року м. ПолтаваСправа №
816/2948/14

Полтавський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді - Довгопол М.В.,

за участю:

секретаря судового засідання -
Кулик-Куличок О.Л.,

представника позивача - Переяслівця
В.М.,

представника відповідача - Костяного
О.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю"Українське зерно" до
Державної податкової інспекції у
м.Полтаві Головного управління
Міндоходів у Полтавській області про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

28 липня 2014 року Товариство з обмеженою
відповідальністю "Українське зерно"
(далі- позивач, ТОВ "Українське зерно")
звернулося до Полтавського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції у м.Полтаві
Головного управління Міндоходів у
Полтавській області про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень № ,
№ від 21 травня 2014 року.

В обґрунтування своїх вимог позивач
зазначав, що спірні податкові
повідомлення-рішення прийнято
відповідачем на підставі висновків
перевірки про порушення позивачем
пункту 138.2 статті 138, пункту 198.1 статті
198 Податкового кодексу України у
зв'язку із формуванням складу витрат та
податкового кредиту з податку на
додану вартість за результатами
господарських правовідносин із ТОВ "
Агрофірма Сокільське". Позивач вважає
такі висновки необґрунтованими з
огляду на те, що вказаний контрагент на
момент здійснення господарських
операцій був зареєстрований як суб'єкт
підприємницької діяльності, мав статус
платника ПДВ, господарські операції з
останнім оформлено належними
документами та мали реальний характер.

Представник позивача у судовому
засіданні позов підтримав, просив
задовольнити його у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому
засіданні проти позову заперечував,
просив відмовити у його задоволенні,
посилаючись на доводи, викладені у
письмових запереченнях.

У письмових запереченнях в
обґрунтування правомірності спірних
податкових повідомлень-рішень
представник відповідача вказував на
наявність недоліків у первинних
документах, оформлених під час
господарських відносин позивача із ТОВ
"Агрофірма Сокільське", висновки акту
Західно-Донбаської ОДПІ ГУ Міндоходів
у Дніпропетровській області від 09.09.2013
№ 34-22.3-32685222 "Про результати
документальної позапланової виїзної
перевірки ТОВ "Агрофірма Сокільське" з
питань дотримання вимог податкового та
іншого законодавства за період з 01.01.2010
по 30.06.2013, в якому зафіксовано
відсутність первинних документів, що
підтверджують факт виробництва
продукції рослинництва врожаю 2010-2013
років безпосередньо
сільськогосподарським виробником - ТОВ
"Агрофірма Сокільське", а також
відсутність на балансі ТОВ "Агрофірма
Сокільське" автомобіля КАМАЗ АЕ 8537 ВВ з
причепом АЕ 9784 ХХ, яким здійснювалося
транспортування позивачу кукурудзи
(а.с. 142 - 145, Т.1).

Суд, заслухавши пояснення
представників сторін, вивчивши та
дослідивши матеріали справи, всебічно
і повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги та заперечення, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, виходить з
наступного.

Судом встановлено, що ТОВ "Українське
зерно" зареєстроване як юридична особа
14.07.1998, ідентифікаційний код 30044094, має
статус платника податку на додану
вартість з 06.09.2004 (а.с.15,19, Т.1).

У період з 08.04.2014 по 22.04.2014 заступником
начальника відділу спеціальних
перевірок управління податкового
аудиту Державної податкової інспекції
у м. Полтаві Скрипник В.О. проведено
позапланову виїзну документальну
перевірку ТОВ "Українське зерно" з
питань дотримання вимог податкового
законодавства по взаємовідносинам з
ТОВ "Агрофірма Сокільське" та іншими
суб'єктами підприємницької діяльності
- постачальниками сільгосппродукції за
період з 01.01.2011 по 31.12.2013, за
результатами якої складено акт від
29.04.2014 № 2701/16-01-22-07-13/30044094 (а.с.23-47, Т.1).

В акті перевірки зафіксовано порушення
позивачем пункту 138.2 статті 138
Податкового кодексу України, в
результаті чого занижено податок на
прибуток у розмірі 8161,00 грн за 2012 рік;
пункту 198.1 статті 198 Податкового
кодексу України, що призвело до
заниження податку на додану вартість у
розмірі 7772,00 грн.

За результатами розгляду заперечень
позивача на акт перевірки ДПІ у м.
Полтаві визнано правомірними висновки
акту перевірки, про що надіслано
позивачу лист від 16.05.2014 № 6854/10/16-01-22-09-21
(а.с. 56, 57, Т.1).

На підставі акту перевірки від 29.04.2014 №
2701/16-01-22-07-13/30044094 ДПІ у м. Полтаві
Головного управління Міндоходів у
Полтавській області винесено:

- податкове повідомлення-рішення №
від 21.05.2014, яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на прибуток у розмірі 12242,00
грн, у тому числі 8161,00 грн - за основним
платежем, 4081,00 грн - за штрафними
(фінансовими) санкціями (а.с. 58, Т.1);

- податкове повідомлення-рішення №
від 21.05.2014, яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на додану вартість у розмірі
11658,00 грн, у тому числі 7772,00 грн - за
основним платежем, 3886,00 грн - за
штрафними (фінансовими) санкціями.

Позивач не погодився із вказаними
податковими повідомленнями-рішеннями,
у зв'язку з чим оскаржив їх до суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Надаючи оцінку спірним податковим
повідомленням-рішенням, суд виходить з
наступного.

Відповідно до пункту 134.1.1 пункту
134.1 статті 134 Податкового кодексу
України в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин, у
цьому розділі об'єктом оподаткування є:
прибуток із джерелом походження з
України та за її межами, який
визначається шляхом зменшення суми
доходів звітного періоду, визначених
згідно зі статтями 135 - 137 цього Кодексу,
на собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг та суму
інших витрат звітного податкового
періоду, визначених згідно зі статтями
138 - 143 цього Кодексу, з урахуванням
правил, встановлених статтею 152 цього
Кодексу.

Пунктом 138.1. статті 138 Податкового
кодексу України визначено, що витрати,
які враховуються при обчисленні
об'єкта оподаткування, складаються із:
витрат операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 -
138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10,
пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат,
визначених згідно з пунктом 138.5,
підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10,
пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом
140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;
крім витрат, визначених у пунктах 138.3
цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

Відповідно до підпункту 138.1.1.
пункту 138.1. статті 138 Податкового
кодексу України витрати операційної
діяльності включають, зокрема,
собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг та інші
витрати, які беруться для визначення
об'єкта оподаткування з урахуванням
пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2
- 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших
статей цього Кодексу, які прямо
визначають особливості формування
витрат платника податку.

Згідно підпункту 138.8. статті 138
Податкового кодексу України
собівартість виготовлених та
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг складається з витрат,
прямо пов'язаних з виробництвом таких
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, а саме: прямих матеріальних
витрат; прямих витрат на оплату праці;
амортизації виробничих основних
засобів та нематеріальних активів,
безпосередньо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг; загально
виробничих витрат, які відносяться на
собівартість виготовлених та
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг відповідно до положень
(стандартів) бухгалтерського обліку;
вартості придбаних послуг, прямо
пов'язаних з виробництвом товарів,
виконанням робіт, наданням послуг;
інших прямих витрат, у тому числі
витрат з придбання електричної енергії
(включаючи реактивну);

При цьому до складу прямих
матеріальних витрат включається
вартість сировини та основних
матеріалів, що утворюють основу
виготовленого товару, виконаної
роботи, наданої послуги, придбаних
напівфабрикатів та комплектувальних
виробів, допоміжних та інших
матеріалів, які можуть бути
безпосередньо віднесені до
конкретного об'єкта витрат (підпункт
138.1.1. пункту 138.1. статті 138 Податкового
кодексу України).

Відповідно до пункту 138.4. статті 138
Податкового кодексу України витрати,
що формують собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг, визнаються витратами того
звітного періоду, в якому визнано
доходи від реалізації таких товарів,
виконаних робіт, наданих послуг.

В силу вимог пункту 138.2 статті 138
Податкового кодексу України витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування, визнаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують здійснення платником
податку витрат, обов'язковість ведення
і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II цього Кодексу.

Правові засади регулювання,
організації, ведення бухгалтерського
обліку та складання фінансової
звітності в Україні визначені Законом
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність" від 16.07.1999 № 996-ХІV.

Частиною 1 статті 9 вказаного Закону
встановлено, що підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Відповідно до частини 2 статті 9
Закону первинні та зведені облікові
документи можуть бути складені на
паперових або машинних носіях і
повинні мати такі обов'язкові
реквізити: назву документа (форми); дату
і місце складання; назву підприємства,
від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

З аналізу вищенаведених положень
законодавства суд вбачає, що платник
податку при обчисленні об'єкта
оподаткування податку на прибуток має
право врахувати витрати згідно з
переліком, наведеним у пункті 138.1.
статті 138 Податкового кодексу України,
за умови їх підтвердження належними
первинними бухгалтерськими
документами.

В акті перевірки від 29.04.2014
контролюючим органом встановлено
завищення позивачем витрат у вигляді
собівартості реалізованої продукції
за 2 квартал 2012 року на суму 38 860 грн. за
результатами господарських відносин
із ТОВ "Агрофірма Сокільське" (а.с. 29, Т.1).

Як встановлено судом, 01.12.2011 між
позивачем та ТОВ "Агрофірма Сокільське"
укладено договір поставки № 0112МО,
відповідно до якого ТОВ "Агрофірма
Сокільське" зобов'язувався передати у
власність ТОВ "Українське зерно"
кукурудзу, а останній - прийняти та
оплатити товар (а.с.93-94 Т.1). Договір
підписано від ТОВ "Українське зерно"
Бакумом С.А., від ТОВ "Агрофірма
Сокільське" - ОСОБА_5 (а.с. 93 -94, Т.1).

Пунктом 2.1 договору від 01.12.2011 визначено
загальну кількість товару - 32,160 тон +/-10%.

В ході виконання договору ТОВ
"Агрофірма Сокільське" видано позивачу
податкову накладну № 5/2 від 06.12.2011 (а.с.96
Т.1), видаткову накладну № 5/12 від 06.12.2011
(а.с. 30, Т.2) , рахунок-фактуру (а.с.32, Т.2),
згідно з якими здійснено поставку
товару (кукурудзи) кількістю 32,160 тонн
на загальну суму 46632,00 коп., в тому числі
ПДВ - 7772,00 грн.

ТОВ "Українське зерно" здійснило оплату
вказаного товару, що підтверджується
платіжним дорученням № 9184 від 15.12.2011,
копія якого наявна у справі (а.с.99 Т.1).

Доводи представника відповідача про
відсутність у ОСОБА_5 повноважень на
підписання договору від 01.12.2011, а також
податкової накладної, спростовуються
долученою до матеріалів справи копією
довіреності від 01.11.2011, відповідно до
якої ОСОБА_5 надано право, зокрема, на
підписання від імені товариства
договорів, видаткових накладних,
податкових накладних (а.с. 29, Т.2), а також
відповідним листом ТОВ "Агрофірма
Сокільське" (а.с.28, Т.2).

Відсутність у видатковій накладній
посад осіб, які її підписали, також не
може бути беззаперечною підставою для
висновку про те, що господарська
операція не відбулась, оскільки окремі
недоліки бухгалтерських документів не
можуть братися до уваги у разі, якщо
вони дають змогу ідентифікувати
контрагента, містять достатні дані про
зміст господарської операції,
підтверджують фактичність здійснення
такої операції.

Із видаткової накладної № 5/12 від 06.12.2011
вбачається, що товар отримано
представником позивача Юр'євою М.О. за
довіреністю №002926 від 06.12.2011. Видача
вказаної довіреності підтверджується
витягом із Журналу обліку довіреностей
(а.с.109-110, Т.1). З боку постачальника
накладна підписана та скріплена
печаткою ТОВ "Агрофірма Сокільське".
Таким чином, враховуючи те, що
видаткова накладна містить дані про
зміст господарської операції, дає
змогу ідентифікувати контрагента
позивача, особу, яка отримала товар,
доводи податкового органу про окремі
недоліки під час її складання судом
відхиляються.

Відповідно до пункту 3.1 договору від
01.12.2011 поставка товару здійснюється на
умовах СРТ Україна, Дніпропетровська
область, м.Новомосковськ,
вул.Тургенєва, 12-А, склад ТОВ "Арго Ком".

Згідно з Офіційними правилами
тлумачення торговельних термінів
Міжнародної торгової палати Інкотермс
поставка на умовах СРТ означає, що
продавець здійснює поставку товару
шляхом його передання перевізнику,
призначеному ним самим. Додатково до
цього, продавець зобов'язаний оплатити
витрати перевезення товару до
названого місця призначення.

В судовому засіданні представник
позивача пояснив, що товар (кукурудза),
придбаний у ТОВ "Агрофірма Сокільське",
перевезений за рахунок останнього на
склад ТОВ "Арго Ком", з яким у позивача
укладено договір підряду на виконання
робіт по виготовленню продукції
(зокрема комбікормів) № 30/12/2010 від 30.12.2010
(а.с.100-103 Т.1).

Факт транспортування кукурудзи на
склад ТОВ "Арго Ком" підтверджується
копією товарно-транспортної накладної
від 06.12.2011, оригінал якої оглянуто судом
в ході розгляду справи (а.с.31, Т.2) та
реєстром накладних ТОВ "Арго Ком" №
00000547 на прийняте зерно з визначенням
якості за середньодобовою пробою за
06.12.2011 (а.с.33 - 34, Т.2).

Посилання представника відповідача на
відсутність на балансі ТОВ "Агрофірма
Сокільське" автомобіля КАМАЗ, яким
здійснювалося транспортування
кукурудзи та відсутність документів на
підтвердження витрат на оренду
автомобіля, що зафіксовано в акті
перевірки ТОВ "Агрофірма Сокільське",
суд оцінює критично, оскільки
відсутність підтверджуючих документів
у постачальника не може нести
негативні наслідки для покупця.

Статтею 61 Конституції України,
норми якої є нормами прямої дії,
визначено, що юридична
відповідальність особи має
індивідуальний характер.

Згідно з пунктом 36.5 статті 36
Податкового кодексу України,
відповідальність за невиконання або
неналежне виконання податкового
обов'язку несе платник податків.

Отже, податкове законодавство не
ставить право платника на витрати та
податковий кредит в залежності від
того, за рахунок яких ресурсів (власних
або залучених) здійснюється поставка
товарів постачальником. Платник несе
самостійну відповідальність за
порушення правил ведення податкового
обліку. Зазначена відповідальність
стосується кожного окремого платника
податку і не може автоматично
поширюватися на третіх осіб, у тому
числі на його контрагентів.

З пояснень представника позивача,
наданих ним документів, суд вбачає, що
придбаний у ТОВ "Агрофірма Сокільське"
товар (кукурудза) використано для
виготовлення комбікормів (а.с. 19-24, Т.2),
які передано ТОВ "Арго Ком" позивачу у
квітні 2014 року (а.с. 53 - 58, Т.2) та в
подальшому реалізовані останнім на
підставі відповідних договорів
поставки (а.с.59-93, Т.2).

Господарську операцію з придбання
кукурудзи у ТОВ "Агрофірма Сокільське"
відображено позивачем у
бухгалтерському обліку (а.с. 112, 245-250 Т.1,
а.с.1-18, Т.2).

Таким чином, в ході судового
розгляду позивачем документально
підтверджено реальність поставки
товару від ТОВ "Агрофірма Сокільське",
подальше використання товару у
господарській діяльності, тому суд
приходить до висновку про
правомірність врахування витрат на
придбання товару, підтверджених
первинними документами, при обчисленні
податку на прибуток підприємств.

Посилання відповідача на висновки
акту Західно-Донбаської ОДПІ ГУ
Міндоходів у Дніпропетровській
області від 09.09.2013 № 34-22.3-32685222 "Про
результати документальної
позапланової виїзної перевірки ТОВ
"Агрофірма Сокільське" з питань
дотримання вимог податкового та іншого
законодавства за період з 01.01.2010 по
30.06.2013 суд оцінює критично.

Із змісту вказаного акту перевірки
вбачається, що господарські
правовідносини позивача із ТОВ
"Агрофірма Сокільське" під час
перевірки не досліджувалися, висновки
про фактичну відсутність цих операцій
не робилися (а.с. 173 - 238, Т.1). При цьому
відсутність на час перевірки у ТОВ
"Агрофірма Сокільське" тих чи інших
документів може свідчити про порушення
вимог податкового чи іншого
законодавства тільки в діяльності ТОВ
"Агрофірма Сокільське", за які не можуть
нести відповідальність його
добросовісні контрагенти.

Відповідно до статті 17 Закону України
"Про виконання рішень та застосування
практики Європейського Суду з прав
людини" практика Європейського Суду з
прав людини є джерелом права.

У рішенні Європейського Суду від
09.01.2007 у справі "Інтерсплав проти
України" звернуто увагу на те, що якщо
державні органи мають інформацію про
зловживання в системі оподаткування
конкретною компанією, вони повинні
застосовувати відповідні заходи саме
до цього суб'єкту, а не розповсюджувати
негативні наслідки на інших осіб при
відсутності зловживання з їх боку.

Суд вважає за необхідне також
зазначити, що отримання податковим
органом акту перевірки, в якому
викладені висновки про наявність ознак
фіктивної господарської діяльності,
відсутність факту реального вчинення
господарських операцій, вчинення
контрагентом платника податків
нікчемного правочину або відображення
в звітності показників господарських
операцій, які фактично не відбулись, не
звільняє такий орган від виконання
обов'язку по самостійному встановленню
та доведенню факту вчинення платником
податків порушення закону, акт
перевірки контрагента не має
преюдиціального значення при розгляді
справи судом та не є документом, що
достовірно та безсумнівно
підтверджують фактичні обставини.

З огляду на викладене, суд
приходить до висновку, що податкове
повідомлення-рішення № від
21.05.2014, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
прибуток у розмірі 12242,00 грн, у тому
числі 8161,00 грн - за основним платежем,
4081,00 грн - за штрафними (фінансовими)
санкціями, не ґрунтується на нормах
податкового законодавства та
достовірно встановлених обставинах, а
тому є протиправним та підлягає
скасуванню.

Що стосується висновку
контролюючого органу про заниження
позивачем податку на додану вартість
за результатами господарських
правовідносин із ТОВ "Агрофірма
Сокільське", то суд враховує наступне.

Відповідно до пункту 198.1. статті 198
Податкового кодексу України в
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин, право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій, зокрема, з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198
Податкового кодексу України
Податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду.

В силу приписів пункту 198.6 статті 198
Податкового кодексу України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11

статті 201 цього Кодексу.

Як встановлено судом, ТОВ "Українське
зерно" включено до складу податкового
кредиту за грудень 2011 року суму податку
на додану вартість у загальному
розмірі 7772,00 грн на підставі виписаної
ТОВ "Агрофірма Сокільське" податкової
накладної № 5/2 від 06.12.2011 (а.с. 96, 157, Т. 1).
Податкова накладна містить необхідні
реквізити, визначені пунктом 201.1.
статті 201 Податкового кодексу України.

Відповідно до пункту 201.8 статті 201
Податкового кодексу України право на
нарахування податку та складання
податкових накладних надається
виключно особам, зареєстрованим як
платники податку в порядку,
передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Пунктом 184.1 статті 184 Податкового
кодексу України визначено, що
реєстрація діє до дати анулювання
реєстрації платника податку, яка
проводиться шляхом виключення з
реєстру платників податку.

Факту анулювання реєстрації ТОВ
"Агрофірма Сокільське" як платника
податку на додану вартість на момент
здійснення господарської операції із
позивачем судом не встановлено.

Натомість в акті Західно-Донбаської
ОДПІ ГУ Міндоходів у Дніпропетровській
області від 09.09.2013 № 34-22.3-32685222 "Про
результати документальної
позапланової виїзної перевірки ТОВ
"Агрофірма Сокільське" з питань
дотримання вимог податкового та іншого
законодавства за період з 01.01.2010 по
30.06.2013 , зафіксовано, що 05.02.2009 ТОВ
"Агрофірма Сокільське" було видано
свідоцтво про реєстрацію
сільськогосподарського підприємства
як суб'єкта спеціального режиму
оподаткування податком на додану
вартість, яке було анульоване 24.01.2013 у
зв'язку із зміною виду діяльності, при
цьому видано нове свідоцтво від 17.01.2013,
яке анульоване 05.07.2013 у зв'язку з тим, що
питома вага несільськогосподарських
товарів/послуг перевищує 25 відсотків
вартості всіх поставлених
товарів/послуг (а.с. 174, Т.1).

Пунктом 15 підрозділу 2 розділу ХХ
Податкового кодексу України в редакції
на час спірних правовідносин було
встановлено, що тимчасово до 1 січня 2014
року від оподаткування податком на
додану вартість звільняються операції
з постачання на митній території
України зернових культур товарних
позицій 1001 - 1008 згідно з УКТ ЗЕД та
технічних культур товарних позицій 1205
і 1206 згідно з УКТ ЗЕД, крім першого
постачання таких зернових та технічних
культур сільськогосподарськими
підприємствами - виробниками та
підприємствами, які безпосередньо
придбали такі зернові та технічні
культури у сільськогосподарських
підприємств - виробників.

Норми цього пункту не застосовуються
до операцій з постачання зернових
культур товарної позиції 1006 (рис) та
товарної підкатегорії 1008 10 00 00 (гречка)
згідно з УКТ ЗЕД і такі операції
оподатковуються податком на додану
вартість у порядку, встановленому цим
Кодексом.

Зважаючи на те, що ТОВ "Агрофірма
Сокільське" на час господарської
операції із позивачем мало статус
сільськогосподарського підприємства,
підтверджений свідоцтвом про
реєстрацію сільськогосподарського
підприємства як суб'єкта спеціального
режиму оподаткування податком на
додану вартість, його операції із
постачання зернових (кукурудзи)
позивачу оподатковувалися податком на
додану вартість за ставкою 20 відсотків,
зумовлюючи у свою чергу право позивача
на формування податкового кредиту із
сум ПДВ, сплачених у вартості придбаних
товарів. Відповідна позиція викладена
у листі ДПАУ від 29.08.2011 № 23179/7/15-3417-08.

За таких обставин посилання
представника відповідача на
відсутність у ТОВ "Агрофірма
Сокільське" з грудня 2010 року статусу
сільськогосподарського
підприємства-виробника та
неправомірність у зв'язку з цим
нарахування позивачем податкового
кредиту з податку на додану вартість є
безпідставними.

Отже, в ході судового розгляду
доведено, що позивачем правомірно
включено до складу податкового кредиту
суму податку на додану вартість у
загальному розмірі 7772,00 грн, на
підставі належним чином оформленої
податкової накладної, виданої за
результатами документально і фактично
підтвердженої господарської операції
з ТОВ "Агрофірма Сокільське".

За таких обставин податкове
повідомлення-рішення № від
21.05.2014, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість у розмірі 11658,00 грн, у
тому числі 7772,00 грн - за основним
платежем, 3886,00 грн - за штрафними
(фінансовими) санкціями, не ґрунтується
на нормах податкового законодавства,
прийняте без урахування усіх обставин,
які мали значення для прийняття такого
рішення, а тому підлягає визнанню
протиправним і скасуванню.

Відповідно до статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, суд оцінює
докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні. В адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльність суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

В ході судового розгляду доказів на
підтвердження правомірності прийнятих
податкових повідомлень - рішень
відповідачем не надано, у зв'язку з чим
позовні вимоги підлягають
задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Таким чином понесені позивачем
судові витрати у розмірі 182,70 грн
підлягають стягненню на його користь з
Державного бюджету України .

В силу пункту 21 частини 1 статті 5
Закону України "Про судовий збір"
органи доходів і зборів звільнені від
сплати судового збору, а тому судовий
збір в сумі, що становить 90 відсотків
розміру ставки судового збору, з
відповідача до державного бюджету не
стягується.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 2, 7, 8, 9, 10, 11, 71, 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України,-

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Українське зерно" до Державної
податкової інспекції у м.Полтаві
Головного управління Міндоходів у
Полтавській області про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень
задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
м.Полтаві Головного управління
Міндоходів у Полтавській області №
від 21.05.2014, № від 21.05.2014.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Українське зерно"
(ідентифікаційний код 30044094) судові
витрати зі сплати судового збору в
розмірі 182 грн. 70 коп. (сто вісімдесят
дві гривні сімдесят копійок).
Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до
Харківського апеляційного
адміністративного суду через
Полтавський окружний адміністративний
суд шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня отримання
копії постанови.

Повний текст постанови складено 15
вересня 2014 року.

Суддя
М.В. Довгопол