Справа № 3/154/5018
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2014-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"10" вересня 2014 р. м. Київ
К/9991/52092/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Головуючого - Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Лосєва А.М.

розглянула у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу
Кременчуцької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Полтавській
області на рішення Господарського суду
Полтавської області від 20.10.2005 та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 18.04.2011 по
справі №3/154 (№3/154/5018) за позовом
Кременчуцького колективного
підприємства «Житлобуд» до
Кременчуцької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Полтавській
області про визнання недійсним акту
ненормативного характеру.

Заслухавши доповідь судді Шипуліної
Т.М., перевіривши доводи касаційної
скарги щодо дотримання правильності
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
колегія

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Господарського суду
Полтавської області від 20.10.2005,
залишеним без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 18.04.2011,
позовні вимоги Кременчуцького
колективного підприємства «Житлобуд»
до Кременчуцької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Полтавській
області про визнання недійсним акту
ненормативного характеру задоволено.
Визнано недійсним податкове
повідомлення-рішення від 20.05.2005
№1495/521/1630, за яким визначено
Кременчуцькому колективному
підприємству «Житлобуд» податкове
зобов'язання зі сплати 5469,00грн. штрафу в
розмірі 50% від несвоєчасно сплаченого
узгодженого податкового зобов'язання з
податку на додану вартість.

Не погоджуючись із зазначеними
судовими рішеннями, Кременчуцька
об'єднана державна податкова інспекція
Головного управління Міндоходів у
Полтавській області 13.08.2011 звернулась з
касаційною скаргою до Вищого
адміністративного суду України, який
ухвалою від 06.09.2011 прийняв її до свого
провадження.

В касаційній скарзі відповідач просить
скасувати рішення Господарського суду
Полтавської області від 20.10.2005 та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 18.04.2011,
прийняти нове рішення про відмову у
задоволенні позову.

В обґрунтування своїх вимог
Кременчуцька об'єднана державна
податкова інспекція Головного
управління Міндоходів у Полтавській
області посилається на порушення
судами норм матеріального та
процесуального права, зокрема, пункту
7.7 статті 7 Закону України «Про порядок
погашення зобов'язань платників перед
бюджетами та державними цільовими
фондами», статей 9 та 159 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Перевіривши матеріалами справи
наведені у скарзі доводи, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга задоволенню не підлягає з
огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що Кременчуцьким
колективним підприємством «Житлобуд»
самостійно задекларовано податкове
зобов'язання з податку на додану
вартість в сумі 10938,00грн. за квітень 2002
року згідно податкової декларації,
поданої до Кременчуцької об'єднаної
державної податкової інспекції 20.05.2002.

Кременчуцькою об'єднаною державною
податковою інспекцією проведено
перевірку Кременчуцького колективного
підприємства «Житлобуд» з питань
своєчасності сплати податку на додану
вартість позивачем за період з жовтня
2001 року по травень 2004 року.

Перевіркою встановлено несвоєчасну
сплату позивачем узгодженої суми
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість за квітень 2002 року в
розмірі 10938,00грн. із затримкою сплати на
123 день.

За результатами перевірки
Кременчуцькою об'єднаною державною
податковою інспекцією прийнято
податкове повідомлення-рішення від
20.05.2005 №1495/521/1630, яким Кременчуцькому
колективному підприємству «Житлобуд»
визначено податкове зобов'язання зі
сплати 5469,00грн. штрафу в розмірі 50% від
несвоєчасно сплаченого узгодженого
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість

За змістом підпункту 5.3.1 пункту 5.3
статті 5 Закону України «Про порядок
погашення зобов'язань платників перед
бюджетами та державними цільовими
фондами» платник податків зобов'язаний
самостійно сплатити суму податкового
зобов'язання, зазначену у поданій ним
податковій декларації протягом десяти
календарних днів, наступних за
останнім днем відповідного граничного
строку, передбаченого підпунктом 4.1.4
пункту 4.1 статті 4 цього Закону для
подання податкової декларації.

Згідно підпункту 7.7 статті 7 вказаного
Закону податковий борг погашається
попередньо погашенню податкових
зобов'язань, які не є податковим боргом,
у порядку календарної черговості його
виникнення, а в разі одночасного його
виникнення за різними податками,
зборами (обов'язковими платежами) і у
рівних пропорціях.

Вказана норма не позбавляє платника
податку права самостійно визначити
джерела погашення узгоджених
податкових зобов'язань відповідно до
пункту 7.1 статті 7 Закону України «Про
порядок погашення зобов'язань
платників перед бюджетами та
державними цільовими фондами» та від
обов'язку самостійно сплатити суму
податкового зобов'язання відповідно до
підпункту 5.3.1 пункту 5.3 статті 5 цього ж
Закону.

Відповідно до підпункту 7.7.1 пункту 7.7
статті 7 Закону України «Про порядок
погашення зобов'язань платників перед
бюджетами та державними цільовими
фондами», джерелами самостійної сплати
податкових зобов'язань або податкового
боргу платника податку є будь-які
власні кошти такого платника податку.
Отже, грошовий платіж є єдиною формою
сплати податкових зобов'язань і
погашення податкового боргу.

Згідно з пунктом 6 статті 7 Закону
України «Про Національний банк
України» Національний банк України
визначає систему, порядок і форми
платежів.

Пунктом 1.7 Інструкції про безготівкові
розрахунки в Україні в національній
валюті, затвердженої постановою
Правління Національного банку України
від 21.01.2004 №22, зареєстрованої в
Міністерстві юстиції України 29.03.2004 за
№377/89/76, кошти з рахунків клієнтів банки
списують лише за дорученнями власників
цих рахунків (включаючи договірне
списання коштів згідно з главою 6 цієї
Інструкції) або на підставі платіжних
вимог стягувачів у разі примусового
списання коштів згідно з главою 5 цієї
Інструкції. При цьому згідно з пунктом
3.8 зазначеної Інструкції реквізит
«Призначення платежу» платіжного
доручення заповнюється платником так,
щоб надавати повну інформацію про
платіж та документи, на підставі яких
здійснюється перерахування коштів
отримувачу. Повноту інформації
визначає платник з урахуванням вимог
законодавства України. Платник
відповідає за дані, що зазначені в
реквізиті платіжного доручення
«Призначення платежу». Банк перевіряє
заповнення цього реквізиту на
відповідність установленим вимогам
лише за зовнішніми ознаками.

З наведеного випливає, що право
визначати призначення платежу
відповідно до чинного законодавства
України належить виключно платнику.
Тому суми податкових зобов'язань або
податкового боргу з урахуванням
підпункту 16.5.2 пункту 16.5 статті 16 Закону
України «Про порядок погашення
зобов'язань платників перед бюджетами
та державними цільовими фондами» слід
вважати сплаченими у день реєстрації
банківською установою платіжного
документа із зазначеним у ньому
призначенням платежу на сплату
відповідних податкових зобов'язань або
податкового боргу, визначених
платником податків.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що податкове зобов'язання
з податку на додану вартість за квітень
2002 року в розмірі 10938,00грн. сплачено
Кременчуцьким колективним
підприємством «Житлобуд» згідно з
платіжними дорученнями від 20.05.2002 №233
та від 27.05.2002 №265 в яких чітко зазначено
призначення платежу: за квітень місяць
2002 року.

Таким чином, суди дійшли
обґрунтованого висновку, що позивачем
своєчасно сплачено податкове
зобов'язання з податку на додану
вартість в сумі 10938,00грн. за квітень 2002
року.

Враховуючи викладене, висновок судів
попередніх інстанцій щодо
протиправності податкового
повідомлення-рішення від 20.05.2005
№1495/521/1630 є правильним.

Доводи касаційної скарги зазначених
висновків суду не спростовують і не
дають підстав для висновку, що судами
першої та апеляційної інстанцій при
розгляді справи неправильно
застосовано норми матеріального права,
які регулюють спірні правовідносини,
чи порушено норми процесуального
права.

Відповідно до частини першої статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись статтями 210, 2201, 223, 224, 230, 231,
частиною п'ятою статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу Кременчуцької
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Полтавській області
залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду
Полтавської області від 20.10.2005 та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 18.04.2011 по
справі №3/154 (№3/154/5018) залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України в порядку, на
підставі та у строки, передбачені
статтями 235 - 238, 240 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий: __________________
Т.М. Шипуліна

Судді:
__________________ Л.І. Бившева

__________________ А.М. Лосєв