Справа № 815/4000/14
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2014-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2014 р. Справа № 815/4000/14

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції:
Токмілова Л. М. Колегія
суддів Одеського апеляційного
адміністративного суду

у складі:

головуючого - Лук'янчук О.В.

суддів - Кравченка К.В.

- Жука С.І.,

при секретарі -
Романові Д.І.

за участю: позивача - ОСОБА_1;
представника Головного управління
Державної міграційної служби в
Одеській області - Кононєнко Н. О.;
перекладача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі
адміністративну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського
окружного адміністративного суду від 04
серпня 2014 року у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Головного управління Державної
міграційної служби України в Одеській
області про визнання рішення нечинним,
зобов'язання вчинити певні дії,,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернулася до суду з
адміністративним позовом до Головного
управління Державної міграційної
служби України в Одеській області про:

- визнання рішення Головного
управління Державної міграційної
служби України в Одеській області від
01.07.2014 року № 48, яким відмовлено в
оформленні документів для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту" нечинним з моменту його
прийняття;

- зобов'язання управління у
справах біженців ГУ ДМС України в
Одеській області прийняти рішення про
оформлення документів для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 04 серпня 2014
року адміністративний позов залишено
без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставиться
питання про скасування судового
рішення в зв'язку з тим, що воно
постановлено з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
оскільки судом першої інстанції не
було досліджено обставини справи, що
мають значення для справи, наслідком
чого стало постановлення
необґрунтованого та неправомірного
рішення суду.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши суддю - доповідача, доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість судового
рішення в межах позовних вимог і
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції
встановив, що ОСОБА_1, є громадянкою
Афганістану, за національністю -
таджичка, за віросповіданням -
мусульманка-сунітка.

10.06.2014 року ОСОБА_1 звернулась до
Управління міграційної служби в
Одеській області з заявою про надання
їй статусу біженця.

01.07.2014 року Управління міграційної
служби в Одеській області дійшло до
висновку про доцільність відмовити
громадянці Афганістану ОСОБА_1 в
оформленні документів для вирішення
питання щодо надання статусу біженця,
через відсутність умов передбачених
пунктами 1, 13 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту".

Наказом заступника начальника ГУ ДМС
України в Одеській області від 01.07.2014
року № 116 з посиланням на ст. 8 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту" позивачу
відмовлено в оформленні документів для
вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

03.07.2014 року позивач отримав
повідомлення про відмову в оформленні
документів для вирішення питання про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту № 48.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачем не було надано жодних
переконливих доказів, які б свідчили
про її переслідування на батьківщині
або наявність будь-яких підстав щодо
побоювань за своє життя та життя своїх
рідних на батьківщині, а тому Головним
управлінням Державної міграційної
служби України в Одеській області
прийнято обґрунтоване, правомірне в
межах компетенції та у спосіб, що
передбачений законодавством, що
регулює спірні правовідносини, рішення
№ 48 від 01.07.2014 року про відмову ОСОБА_1 у
наданні статусу біженця або особи, яка
потребує додаткового захисту.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Порядок регулювання суспільних
відносин у сфері визнання особи
біженцем або особою, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту,
втрати та позбавлення цього статусу, а
також встановлення правового статусу
біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту і яким надано
тимчасовий захист в Україні,
визначається Законом України № 3671-VІ
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
міжнародними актами, в тому числі
Конвенцією про статус біженців 1951 року,
Протоколом щодо статусу біженців 1967
року.

Відповідно до пунктів 1 і 13 частини
першої статті 1 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
біженець - це особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань; особа,
яка потребує додаткового захисту - це
особа, яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Згідно абзаців 4, 6 частини 1 статті 6
Закону України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту" не може бути
визнана біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, особа
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 цього Закону відсутні, а
також така, яка до прибуття в Україну з
наміром бути визнаною біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, перебувала в третій безпечній
країні.

Відповідно до Директиви Європейського
Союзу від 29 квітня 2009 року "Про
мінімальні стандарти кваліфікації
громадян третіх країн та осіб без
громадянства як біженців чи осіб, що
потребують іншої форми міжнародного
захисту, та суть захисту, що надається",
яка використовується у практиці
Європейського Суду з прав людини, заяви
є обґрунтованими, якщо виконуються
такі умови: заявник зробив реальну
спробу обґрунтувати свою заяву; усі
важливі факти, що були в його
розпорядженні, були надані, і було
надано задовільне пояснення відносно
будь-якої відсутності інших важливих
фактів; твердження заявника є
зрозумілими та правдоподібними не
суперечать конкретній та загальній
інформації за його справою; заявник
подав свою заяву про міжнародний
захист як можливо раніше, якщо заявник
не зможе довести відсутності поважної
причини для подання такої заяви;
встановлено, що в цілому заявник
заслуговує довіри.

У відповідності до пунктів 45, 66
Керівництва з процедур та критеріїв
визначення статусу біженця Управління
Верховного комісара Організації
Об'єднаних Націй у справах біженців,
особа повинна вказати переконливу
причину, чому вона особисто побоюється
стати жертвою переслідування. Для того,
щоб вважатись біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, особа
повинна надати свідоцтва повністю
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за конвенційними
ознаками. Тобто, особа, яка звертається
із заявою про надання статусу біженця
повинна надати конкретні документи,
які б давали підстави вважати реальною
наявність цілком обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань.

Аналізуючи приписи чинного
законодавства, обґрунтоване
побоювання стати жертвою
переслідувань є визначальним у
переліку критеріїв щодо визначення
біженця, оскільки під впливом цієї
суб'єктивної оцінки особа вирішує
покинути країну і стала біженцем, а
тому з'ясування суб'єктивних обставин є
першочерговим завданням судів під час
вирішення таких спорів.

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що позивачем до заяви про
надання статусу біженця не надано
жодних документів або матеріалів, що
могли б бути доказом наявності умов для
набуття статусу біженця, ніяких
переконливих доказів про факти погроз,
переслідування на батьківщині, які б
слугували причиною його вимушеного
від'їзду з Афганістану, позивач не
надав, та заслуговуючих на увагу
пояснень не навів.

Крім того, як досліджено судом першої
інстанції, що ОСОБА_1 на території
Російської Федерації пробула
приблизно 2 роки, після чого позивач
виїхала автомобільним транспортом до
Харкова, кордон перетнула таємно, після
чого на рейсовому автобусі вирушила до
м. Одеси. В м. Одеса позивач прибула в
серпні 2010 року, проте за відповідним
захистом не звернулася.

Отже, колегія суддів, враховуючи
відсутність переконливих причин та
умов, чому ОСОБА_1 особисто побоюється
стати жертвою переслідування, вважає,
що відповідач дійшов обґрунтованого
висновку щодо безпідставності
визнання позивача біженцем чи особою,
яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч.6-9 статті 8 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» рішення про
відмову в оформленні документів для
вирішення питань щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, приймаються за
заявами, які є очевидно
необґрунтованими, тобто якщо у
заявника відсутні умови, зазначені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, а також якщо заяви носять
характер зловживання: якщо заявник з
метою визнання його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, видає себе за іншу особу, а так
само за заявами, поданими особами, яким
було відмовлено у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, у зв'язку з відсутністю
підстав, передбачених для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, встановлених
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, якщо зазначені умови не
змінилися.

Виходячи із змісту статті 10 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту" спеціально
уповноважений центральний орган
виконавчої влади з питань міграції
приймає рішення про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, чи про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, за результатами
всебічного вивчення і оцінки всіх
документів та матеріалів, що можуть
бути доказом наявності умов для
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

З огляду на вказане, колегія суддів
погоджується із висновком суду першої
інстанції, щодо відсутності підстав та
обставин, визначених Конвенцією про
статус біженців 1951 року, статті 1 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» для надання
позивачу статусу біженця, оскільки не
встановлено, що вона може стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань .

Враховуючи все вищевикладене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи,
порушень матеріального та
процесуального права при вирішенні
справи не допустив, а наведені в скарзі
доводи правильність висновків суду не
спростовують. За таких обставин
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Керуючись ст.ст. 195, 196, ст. 198; ст. 200; п.1 ч.1
ст. 205; ст. 206; ч.5 ст. 254 КАС України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення, постанову Одеського
окружного адміністративного суду від 04
серпня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
та може бути оскаржена в касаційному
порядку до Вищого адміністративного
суду України протягом двадцяти днів
після набрання законної сили судовим
рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий:
О. В. Лук'янчук

Суддя:
К. В. Кравченко

Суддя:
С. І. Жук