Справа № 2а - 4671/09/1470
Суддя: Мельник О.М.
Дата ухвалення: 2013-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Миколаївський окружний
адміністративний суд вул. Заводська,
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 вересня 2013 року
Справа № 2а - 4671/09/1470
Миколаївський окружний
адміністративний суд у складі:
головуючого судді Мельника О. М.
за участю секретаря судового засідання
Зощака В.В. розглянувши
адміністративну справу
за позовомТОВ "Мостобудівельний загін
№ 73", вул. Новозаводська, 5, м. Миколаїв,
доСпеціалізованої державної
податкової інспекції з обслуговування
великих платників податків у м. Одесі
Міжрегіонального Головного управління
Міндоходів, вул. Чкалова, 20, м.
проскасування податкового
повідомлення-рішення від 27.02.2009 №
00002337/0, № 00002437/0, В С Т А Н О В И В:
ДП ВАТ «Мостобуд» Мостобудівельний
загін № 73 правонаступником якого є ТОВ
"Мостобудівельний загін № 73" (далі -
позивач) звернувся до суду з вимогами
про скасування податкових
повідомлень-рішень від 27.02.2009 № 00002337/0,
№ 00002437/0 спеціалізованої ДПІ по роботі
з великими платниками податків у м.
Миколаєві правонаступником якої є
Спеціалізована державна податкова
інспекція з обслуговування великих
платників податків у м. Одесі
Міжрегіонального Головного управління
За податковим повідомленням-рішенням
від 27.02.2009 № 00002437/0 відповідачем
позивачу було визначено суму
податкового зобов'язання з податку з
податковим повідомленням-рішенням від
27.02.09р. № 00002337/0 відповідачем позивачу
було визначено суму податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість у загальному розмірі 445341 грн.,
з якої 296894 грн. - сума основного платежу,
148477 грн. - сума штрафної санкції.
ДП ВАТ «Мостобуд» Мостобудівельний
загін № 73 за час розгляду справи
змінило свою назву - з Дочірнього
підприємства Відкритого акціонерного
товариства «Мостобуд»
Мостобудівельний загін № 73 на Дочірнє
підприємство Публічного акціонерного
товариства «Мостобуд»
Мостобудівельний загін № 73 у зв'язку з
приведенням організаційно-правової
форми материнського підприємства у
відповідність з вимогами Закону
України «Про акціонерні товариства», а
згодом і свою організаційно-правову
форму, здійснивши перетворення
Дочірнього підприємства Публічного
акціонерного товариства «Мостобуд»
Мостобудівельний загін № 73 у
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Мостобудівельний
загін № 73», у зв'язку з чим судом у
порядку ст. 55 КАС України було
здійснено заміну ДП ВАТ «Мостобуд»
Мостобудівельний загін № 73 на
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Мостобудівельний
загін № 73».
Спеціалізована державна податкова
інспекція у м. Миколаєві, що на момент
розгляду справи була ліквідована, її
правонаступником стала Спеціалізована
державна податкова інспекція з
обслуговування великих платників
податків у м. Одесі Міжрегіонального
Головного управління Міндоходів (далі -
відповідач або ДПІ), яка позов не
визнала, вказавши на правомірність
податкових повідомлень-рішень
контролюючого органу.
Дослідивши матеріали справи та
оцінивши наявні в них фактичні дані,
суд приходить до висновку про
обґрунтованість заявлених вимог,
Підставою для визначення позивачу сум
податкових зобов'язань став акт про
результати планової виїзної перевірки
з питань дотримання вимог податкового
законодавства за період з 01.01.07р. по
30.09.2008, валютного та іншого
законодавства за період з 01.01.2007 по
30.09.2008 за № 150/37/30126124 від 16.02.2009,
складений службовими особами
Що стосується податкового
повідомлення-рішення від 27.02.2009 №
Підґрунтям для його прийняття стали
висновки відповідача про нікчемність
договору позивача з ТОВ «Астор і Я» від
01.02.07 № 19, наведені за текстом акту
Відповідач не спростовує факту
існування на момент проведення
перевірки договору № 19 від 01.02.2007,
наводячи на сторінці 22 акту перевірки
№ 150/37/30126124 від 16.02.2009, його зміст та
істотні умови, податкових (сторінка 24
акту) та видаткових накладних, всіх
банківських виписок, що свідчать про
фактичне виконання договору сторонами.
Разом з тим відповідач ставить під
сумнів дійсність зазначеного
правочину, посилаючись на наявність
постанови Ленінського районного суду
від 11.11.2008 у справі № 2-а-3670/08.
Згідно зі ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» господарською
операцією є дія або подія, яка викликає
зміни в структурі активів та
зобов'язань, власному капіталі
підприємства. Таким чином визначальною
ознакою господарської операції є те, що
вона повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.
Статтею 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» визначено, що
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Тобто факт вчинення певних
господарських операцій та
правомірність подальшого відображення
їх у бухгалтерському та податковому
обліку можливо досліджувати лише на
підставі вивчення первинних
документів платника податків.
Однак, як зазначено вище, висновки акту
базувались переважно на постанові
Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 11.11.2008р. у справі № 2-а-3670/08
Так, 11 листопада 2008 р. Ленінським
районним судом м. Миколаєва у складі
судді Олефіра М.В. було винесено
постанову за результатами розгляду
позову Державної податкової інспекції
у Ленінському районі м. Миколаєва до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Астор і Я» (м.
Миколаїв) та визнано недійсними
установчі документи та свідоцтво
платника ПДВ контрагента позивача ТОВ
«Астор і Я» з моменту видачі.
Однак постановою Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 13.02.2013 року (справа № 2а-3670/08/1416)
постанова Ленінського районного суду
м. Миколаєва від 11.11.08р. скасована,
прийнята нова постанова, за змістом
якої суд постановив: «Постанову
Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 11 листопада 2008 року -
скасувати. Провадження у справі за
адміністративним позовом Державної
податкової інспекції у Ленінському
районі м. Миколаєва до ОСОБА_1,
товариства з обмеженою
відповідальністю «Астор і Я» про
визнання недійсними установчих
документів,- закрити. Роз'яснити особі,
яка подала позовну заяву, що повторне
звернення тієї ж особи до
адміністративного суду з таким самим
адміністративним позовом, щодо якого
постановлено ухвалу про закриття
провадження, не допускається. В іншій
частині прийняти нову постанову:
Адміністративний позов Державної
податкової інспекції у Ленінському
районі м. Миколаєва - залишити без
задоволення.».

Відповідно до положень статті 72 КАС
України обставини, встановлені судовим
рішенням в адміністративній, цивільній
або господарській справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Відповідач не має претензій до наявних
первинних документів. Аналіз самої
описової частини акту перевірки
свідчить про те, що відповідач визначив
позивачу суму грошових зобов'язань з
податку на додану вартість у зв'язку з
тим, що на його думку правочини,
здійснені позивачем з його
контрагентом - постачальником ТОВ
«Астор і Я» суперечать інтересам
держави та є нікчемними. На думку
перевіряючого, запису у актах
перевірки щодо порушення ст.ст. 203, 215, 228
ЦК України та щодо вчинення нікчемних
правочинів є достатнім для констатації
факту порушення підприємством пп. 7.4.1,
7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про
податок на додану вартість».

Відповідач в акті перевірки
посилається на нікчемність правочинів
між контрагентом-постачальником і
позивачем, що є неправомірним.

Згідно з ч. 1 ст. 228 Цивільного кодексу
України (далі по тексту - ЦК України),
правочин, спрямований, зокрема, на
незаконне заволодіння майном держави,
вважається таким, що порушує публічний
порядок, а отже, згідно з частиною 2
вказаної статті, є нікчемним. Як
зазначено у частині 2 статті 215 ЦК
України визнання судами нікчемними
правочинів не вимагається. Укладені
між Позивачем та контрагентами,
зазначеними у акті перевірки,
правочини не віднесено законом до
нікчемних, також відсутнє судове
рішення про визнання їх недійсними.

Відповідач не може керуватися лише
припущеннями щодо недійсності
укладеного договору. Його позиція, що
цей правочин є нікчемним, не
підкріплена належними доказами та
рішенням суду про визнання його таким.

В силу ст. 204 ЦК України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Нормами ст. 207 Господарського кодексу
України (далі - ГК України)
встановлено, що господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або зроблено з метою, що
завідомо суперечить інтересам держави
й суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї зі сторін або відповідного
органа державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Відповідно до постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24.12.1999 р. №12
«Про практику розгляду судами
клопотань про визнання й виконання
рішень іноземних судів та арбітражів і
про скасування рішень, постановлених у
порядку міжнародного комерційного
арбітражу на території України», під
публічним порядком у цьому та інших
випадках належить розуміти
правопорядок держави, визначальні
принципи і засади, які становлять
основу існуючого в ній ладу (стосуються
її незалежності, цілісності,
самостійності й недоторканості,
основних конституційних прав, свобод,
гарантій тощо).

Суд зазначає, що відповідачем не було
доведено, що в результаті укладання між
позивачем та його контрагентом і
виконання договору було порушено
публічний порядок, встановлений в
державі. У суду також відсутні підстави
вважати, що укладений правочин
суперечить інтересам держави та
суспільства, вчинений удавано з метою
приховання сплати податків третіми
особами, отримання податкової вигоди
та в силу ст.ст. 203, 215, 228 Цивільного
кодексу України є нікчемним.

Висновки відповідача ґрунтуються
виключно на припущеннях та
суб'єктивній думці інспектора, а не на
достовірно встановлених фактах, що є
протиправним.

Стаття 61 Конституції України
встановлює, що юридична
відповідальність особи має
індивідуальний характер, тобто позивач
не може бути притягнутий до
відповідальності за порушення, яке ним
не було вчинене.

Згідно п.п. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України
«Про податок на додану вартість»
»податковий кредит звітного періоду
складається із сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1
цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів».

Згідно п.п. 7.2.6 п. 7.2 ст. 7 Закону України
«Про податок на додану вартість»
»податкова накладна видається
платником податку, який поставляє
товари (послуги), на вимогу їх
отримувача, та є підставою для
нарахування податкового кредиту».

Відповідно до п.п. 7.4.5 п. 7.4. ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» »не підлягають включенню до
складу податкового кредиту суми
сплаченого (нарахованого) податку у
зв'язку з придбанням товарів (послуг),
які не підтверджені податковими
накладними».

Згідно п. п. 7.2.1 п. 7.2. ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» платник податку
зобов'язаний надати покупцю податкову
накладну.

Усі ці вимоги були виконані ТОВ «Астор
і Я», зауваження щодо оформлення
податкових накладних в акті перевірки
відсутні.

Дійсність господарської угоди між
позивачем та ТОВ «Астор і Я»
підтверджена наявними у матеріалах
справи доказами, відповідач, як суб'єкт
владних повноважень, на якого
покладено тягар доказування в
адміністративних справах, не довів
суду, що має будь-які докази на
підтвердження недійсності або
безтоварності цієї угоди.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає,
що відповідачем безпідставно зроблено
висновок про порушення позивачем п. 7.4.1,
п.п. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про
податок на додану вартість», оскільки,
як встановлено судом, позивачем та його
контрагентом було дотримано та
виконано умови укладеного між ними
договору та включено до складу
податкового кредиту з ПДВ відповідного
звітного періоду, а отримані товари
використано у господарській
діяльності, що підтверджується
первинними бухгалтерськими
документами, описаними за текстом акту
перевірки, та фактично не
заперечувалось відповідачем.

Вищенаведене в сукупності є підставою
для задоволення позову у цій частині.

За податковим повідомленням-рішенням
від 27.02.2009 № 00002437/0 відповідачем
позивачу було визначено суму
податкового зобов'язання з податку з
доходів фізичних осіб у розмірі 45034,20
грн., з якої 15011,40 грн. - сума податку,
30022,80 грн. - сума штрафної санкції.

Обставини, на яких ґрунтуються
донарахуванням податку з доходів
фізичних осіб за січень-липень 2007 р.,
викладені на стор. 37-38, 50 акту перевірки
та додатку № 5 до акту.

Відповідно до приписів п. 4.2.1. п. 4.2. ст. 4
Закону України «Про податок з доходів
фізичних осіб» до складу загального
місячного оподатковуваного доходу
включаються доходи у вигляді
заробітної плати, інші виплати та
винагороди, нараховані (виплачені)
платнику податку відповідно до умов
трудового або цивільно-правового
договору

Відповідач у акті перевірки відносить
до оподатковуваного доходу суми
надбавок до тарифних ставок та
посадових окладів за роз'їзний
(пересувний) характер роботи. При цьому
вказує на те, що такі роботи
передбачені у колективному договорі.

Судом встановлено і не оспорюється
сторонами, що у п. 5.1 колективного
договору позивача, що діяв на момент
здійснення виплат, передбачено для
працівників, зайнятих на
будівельно-монтажних роботах
застосування сумарного обліку
робочого часу. Максимальна тривалість
робочого часу при цьому становить 12
годин.

Згідно з п. 1 Перехідних положень
Конституції України закони та інші
нормативні акти, прийняті до набуття
нею чинності, є чинними в частині, що не
суперечить Конституції. Оскільки
питання оподаткування надбавок за
вахтовий метод роботи законами України
не врегульовані, відповідно до
Постанови Верховної Ради України від 12
вересня 1991 р. «Про порядок тимчасової
дії на території України окремих актів
законодавства Союзу РСР» спеціальним
нормативно-правовим актом, що регулює
таку організацію робіт, є постанова від
31 грудня 1987 року № 794/33-82 «Про
затвердження Основних положень про
вахтовий метод організації робіт»,
затверджена Держкомпраці СРСР,
Секретаріатом ВЦСПС та Мінздраву СРСР,
і є чинною на території Україні на
сьогоднішній день.

Пункт 4.1. зазначеної постанови
передбачає, що при вахтовому методі
організації робіт встановлюється, як
правило, сумарний облік робочого часу
за місяць, квартал чи за інший більш
тривалий період. А пунктом 4.2.
передбачено, що добова норма робочої
доби (зміни) не може перевищувати 12
годин.

Таким чином, організація роботи
окремих категорій працівників, що
задіяні у монтажно-будівельних роботах
відповідає вахтовому методу
організації праці.

А пункт 5.6. згаданої постанови
імперативно приписує, що надбавка за
вахтовий метод роботи не
оподатковується податками и не
враховується при обчисленні
середнього заробітку.

Надбавки за роз'їзний (пересувний)
характер роботи, виплачувалися і
встановлювалися відповідно до
приписів постанови Кабінету Міністрів
України від 31 березня 1999 р. № 490 «Про
надбавки (польове забезпечення) до
тарифних ставок і посадових окладів
працівників, направлених для виконання
монтажних, налагоджувальних, ремонтних
і будівельних робіт, та працівників,
робота яких виконується вахтовим
методом, постійно проводиться в дорозі
або має роз'їзний (пересувний)
характер».

Пунктом 1 згаданої постанови
передбачено, що граничні розміри
надбавок (польового забезпечення)
працівникам за день не можуть
перевищувати граничні норми витрат,
установлених Кабінетом Міністрів
України для відряджень у межах України.

Судом встановлено і не заперечується
сторонами, що розмір виплачуваних
надбавок не перевищує граничних норм
добових.

Суд також констатує, що у акті
перевірки взагалі не досліджувалося
питання оформлення працівників для
виконання будівельно-монтажних робіт
(відбувалося це в межах службового
відрядження, або будь-яким іншим чином),
у зв'язку з чим відповідно до приписів
ст. 72 КАС України суд вважає ці
обставини не доведеними відповідачем,
на якого покладено тягар доказування в
даному випадку.

Тож суд доходить висновку, що згадані
надбавки не мають характеру доходів, а
є гарантійними компенсаційними
виплатами, встановленими
нормативно-правовими актами і
пов'язаними з особливостями в
організації праці, з огляду на що суд
також погоджується з доводами позивача
про те, що за умови визначення у
колективному договорі, трудовому
договорі (контракті) службових поїздок
працівників, робота яких проходить в
дорозі або має роз'їзний (пересувний)
характер, відрядженням, надбавки до
тарифних ставок і посадових окладів
таких працівників, що виплачуються у
розмірах, передбачених колективними
договорами або за погодженням із
замовником, але не вище граничних норм
витрат, понесених у зв'язку з
відрядженням (зокрема, добових витрат),
встановлених постановою Кабінету
Міністрів України від 23 квітня 1999 року
№ 663 «Про норми відшкодування витрат на
відрядження у межах України та за
кордон» та Інструкцією, не є об'єктом
оподаткування податком з доходів
фізичних осіб з підстав, встановлених
підпунктом 4.3.2 пункту 4.3 статті 4 Закону.

З урахуванням викладеного визначення
відповідачем суми податкового
зобов'язання з податку з доходів
фізичних осіб у розмірі 45034,20 грн., з
якої 15011,40 грн. - сума податку, 30022,80 грн. -
сума штрафної санкції, є протиправним,
а позов в цій частині підлягає
задоволенню.

За таких обставин, податкові
повідомлення-рішення необхідно
визнати протиправними і скасувати в
повному обсязі.

Керуючись ст. 2, 7, 17, 94, 72, 128, 158, 160-163,
167 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд-

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення-рішення від
27.02.2009 № 00002337/0, № 00002437/0, прийняті СДПІ
ВПП у м. Миколаєві.

Постанова набирає законної сили після
закінчення 10-денного строку з дня
проголошення/отримання постанови, якщо
протягом цього часу не буде подано
апеляційної скарги.

У разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили постанови
за наслідками апеляційного
провадження.

Порядок та строки апеляційного
оскарження визначені ст. 186 КАС України.

Апеляційна скарга подається до
Одеського апеляційного
адміністративного суду через
Миколаївський окружний
адміністративний суд. Копія
апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
Одеського апеляційного
адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Апеляційна скарга, подана після
закінчення встановлених строків
залишається без розгляду, якщо суд
апеляційної інстанції за заявою особи,
яка її подала, не знайде підстав для
поновлення строку.

Суддя
О.М. Мельник