Справа № 2а-1641/09/1370
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2014-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"05" серпня 2014 р. м. Київ
К-20996/10

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Карася О.В. (головуючого), Голубєвої
Г.К., Рибченка А.О.,

представники сторін в судове засідання
не з'явились, про дату, час та місце
судового засідання повідомлені
належним чином, - розглянувши в порядку
письмового провадження касаційну
скаргу Державної податкової інспекції
у м. Червонограді Головного управління
Міндоходів у Львівській області на
постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 13.07.2009 та
ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 22.04.2010 у
справі № 2а-1641/09/1370 за позовом
Закритого акціонерного товариства
"Львівсистеменерго" до Державної
податкової інспекції у м. Червонограді
Головного управління Міндоходів у
Львівській області про визнання
нечинними податкових
повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2009 року Товариством до суду
оскаржено податкові
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції від 19.09.2008 №
/0 та від 26.11.2008 № /1, якими
позивачеві донараховано суму
основного податкового зобов'язання з
податку на прибуток у розмірі 4 637 438,00
грн. та фінансових санкцій 4 614 840,00 грн.,
рішень про застосування штрафних
(фінансових) санкцій від 19.09.2008 №/0
та від 26.11.2008 №/0 у сумі 340,00 грн.,
рішень про застосування штрафних
(фінансових) санкцій від 19.09.2008 №/0
та від 26.11.2008 №/1 у сумі 246 003,15 грн.

Ухвалою Львівського окружного
адміністративного суду від 13.07.2009
прийнято відмову позивача від позову в
частині скасування рішень про
застосування штрафних (фінансових)
санкцій від 19.09.2008 №/0 та від 26.11.2008
№/1 та закрито провадження у
справі в цій частині.

Постановою суду першої інстанції,
залишеною без змін ухвалою
апеляційного суду, позовні вимоги
задоволено частково, визнано
протиправними та нечинними
оскаржувані податкові
повідомлення-рішення від 19.09.2008
№/0, від 26.11.2008 № /1, в решті
позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із судовими рішеннями,
відповідач до Вищого
адміністративного суду України подав
касаційну скаргу, де посилаючись на
порушення судами норм матеріального та
процесуального права, просить
зазначені судові рішення скасувати.

У відповідності до вимог ст. 55 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд допустив заміну відповідача у
справі - Державну податкову інспекцію у
м. Червонограді на його
правонаступника - Державну податкову
інспекцію у м. Червонограді Головного
управління Міндоходів у Львівській
області.

Переглянувши матеріали справи і
касаційну скаргу, заслухавши доповідь
судді, Вищий адміністративний суд
України зазначає наступне.

Судами першої і апеляційної інстанцій
встановлено та підтверджено
матеріалами справи, що Державною
податковою інспекцією проведена
планова виїзна перевірка позивача з
питань дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.07.2007 по 31.03.2008 за підсумками
якої складено акт від 08.08.2008 №
1122/2301/22396085.

У ході вказаної перевірки працівниками
Державної податкової інспекції було
встановлено ряд порушень у позивача,
зокрема і порушення пп. 4.1.6 п. 4.1 ст. 4, пп.
5.2.1 п. 5.2 ст. 5 та пп. 11.2.1 п. 11.2 ст. 11 Закону
України від 28.12.1994 № 334/94-ВР "Про
оподаткування прибутку підприємств"
(далі - Закон № 334/94-ВР), в результаті
чого позивачем занижено податок на
прибуток на суму 5 665 287,00 грн.

Такий висновок податкового органу
мотивовано тим, що позивачем не
включено до валового доходу суми
безповоротної фінансової допомоги у
вигляді заборгованості платника
податку перед іншою особою, що
залишається нестягнутою після
закінчення строку позовної давності,
що у свою чергу призвело до заниження
валового доходу на суму кредиторської
заборгованості по виданих векселях.
Зазначений висновок контролюючого
органу, щодо спливу терміну позовної
давності по виданих векселях,
ґрунтується на тому, що державну
реєстрацію юридичних осіб, яким
позивач видав прості векселя
припинено, у зв'язку із визнанням їх
банкрутами, а інформації щодо
правонаступників вказаної
кредиторської заборгованості позивач
не надав.

На підставі акта перевірки від 08.08.2008,
зазначених висновків та результатів
адміністративного оскарження Державна
податкова інспекція прийняла
оспорювані податкові
повідомлення-рішення та рішення про
застосування штрафних (фінансових)
санкцій.

Так, відповідно до пп. 4.1.6 п. 4.1 ст. 4
Закону № 334/94-ВР валовий доход включає
доходи у вигляді сум безповоротної
фінансової допомоги, отриманої
платником податку у звітному періоді.

Згідно із пп. 1.22.1 п. 1.22 ст. 1 цього Закону
безповоротна фінансова допомога - це,
зокрема: сума коштів, передана платнику
податку згідно з договорами дарування,
іншими подібними договорами, які не
передбачають відповідної компенсації
чи повернення таких коштів (за винятком
бюджетних дотацій і субсидій), або без
укладання таких угод; сума безнадійної
заборгованості, відшкодована
кредитору позичальником після її
списання, якщо така безнадійна
заборгованість була попередньо
включена до складу валових витрат
кредитора; сума заборгованості
платника податку перед іншою юридичною
чи фізичною особою, що залишилася
нестягнутою після закінчення строку
позовної давності.

Пункт 1.25 ст. 1 Закону № 334/94-ВР
заборгованість по зобов'язаннях, за
якою минув строк позовної давності
відносить до безнадійної
заборгованості.

Отже, для віднесення сум грошових
зобов'язань за переданими
постачальникові товару векселями до
"безповоротної фінансової допомоги"
мають бути наявні виключні правові
підстави, визначені у п. 1.22.1 п. 1.22 ст. 1
Закону № 334/94-ВР, однією з яких є
нестягнення заборгованості після
закінчення строку позовної давності.

Згідно зі ст. 21 Закону України від 18.06.1991
№ 1201-ХІІ "Про цінні папери та фондову
біржу" вексель - це цінний папір, який
засвідчує безумовне грошове
зобов'язання векселедавця сплатити
після настання строку визначену суму
грошей власнику векселя
(векселедержателю).

Статтею 4 Закону № 2374-III передбачено, що
у разі видачі (передачі) векселя
відповідно до договору припиняються
грошові зобов'язання щодо платежу за
цим договором та виникають грошові
зобов'язання щодо платежу за векселем.

Таким чином, у покупця не виникатиме
валових доходів у періоді
трансформації заборгованості з
"товарної" у "вексельну". Чинне
законодавство не встановлює жодних
обмежень щодо строку, на який видається
вексель. При цьому, оскільки
зобов'язання за договором вважаються
виконаними, з дати видачі векселя
почнуть рахуватися нові строки
позовної давності - вексельної
позовної давності.

В свою чергу строки вексельної
позовної давності не мають нічого
спільного зі строками позовної
давності відповідно до норм Цивільного
законодавства, оскільки відносини
учасників вексельного обігу
регулюються нормами вексельного
законодавства.

Відповідно до ст. 77 Уніфікованого
закону про переказний та простий
векселі, ратифікованого Верховною
Радою України згідно Закону України
від 06.07.1999 № 826-XIV "Про приєднання
України до Женевської конвенції 1930
року, якою запроваджено Уніфікований
закон про переказні векселі та прості
векселі" (дата набуття чинності
Україною 06.01.2000) до простих векселів
застосовуються такі ж положення, що
стосуються переказних векселів, тією
мірою, якою вони є сумісними з природою
цих документів, а саме положення щодо:
індосаменту (статті 11 - 20); строку
платежу (статті 33 - 37); платежу (статті 38 -
42); права регресу у разі неплатежу
(статті 43 - 50, 52 - 54); платежу у порядку
посередництва (статті 55, 59 - 63); копій
(статті 67 і 68); змін (стаття 69); позовної
давності (статті 70 і 71); неробочих днів,
обчислення строків і заборони
пільгових строків (статті 72, 73 і 74).

Частина 1 ст. 70 глави XI "Позовна
давність" Уніфікованого закону про
переказні векселі та прості векселі
встановлює: "Позовні вимоги до
акцептанта, які випливають з
переказного векселя, погашаються із
закінченням трьох років, які
обчислюються від дати настання строку
платежу". Ця норма стосується не тільки
векселедержателя, а всіх осіб, що мають
право вимагати за векселем.

Наведене дає підстави для висновку, що
початок перебігу позовної давності у
три роки щодо погашення грошових
зобов'язань за простим векселем
пов'язується з настанням строку
платежу за таким векселем. І тільки
після закінчення такого строку
позовної давності непогашена
заборгованість відноситься до
безповоротної фінансової допомоги, а у
платника податку виникає обов'язок
збільшити валовий доход на суму такої
допомоги згідно із вимогами пп. 4.1.6 п. 4.1
ст. 4 Закону № 334/94-ВР.

Проте слід зазначити, що вексель як
платіжний засіб може
використовуватись для погашення
заборгованості між ринковими
суб'єктами, запобігаючи платіжній
кризі. Водночас вексель є інструментом
комерційного кредиту, що виступає у
вигляді відстрочення платежу за надані
товари та послуги.

Відповідно до статей 43, 77 Уніфікованого
закону держатель може використати своє
право регресу проти індосантів,
трасанта та інших зобов'язань осіб при
настанні строку платежу, якщо останній
не був здійснений, а також до настання
строку платежу за таких умов: якщо мала
місце повна або часткова відмова
здійснити акцепт; у разі банкрутства
трасата (незалежно від того, здійснив
він акцепт чи ні), або у разі припинення
ним платежів, навіть якщо ця обставина
не була встановлена судовим рішенням,
або у разі безрезультатного звернення
стягнення на його майно; у разі
банкрутства трасанта за векселем, що не
підлягає акцепту. Вказані норми
закріплюють право векселедержателя на
дострокову реалізацію права вимоги за
векселем за рахунок солідарно
зобов'язаних осіб у разі, якщо до
настання строку платежу відбудуться
визначені Уніфікованим законом події,
що унеможливлюють погашення такого
векселя прямим боржником. При цьому
векселедержатель може використовувати
простий вексель у розрахунках зі
своїми контрагентами, при цьому
переводячи власну заборгованість на
векселедателя. У такому випадку
припиняється право вимоги одного
кредитора і виникає право вимоги у
іншого кредитора. Отже, вексель може і
надалі використовуватися в обігу до
закінчення строку платежу за ним.

Таким чином, вексель як актив не
втрачає своєї правової сили внаслідок
ліквідації держателя та може і надалі
використовуватися в обігу.

Отже, припинення державної реєстрації
контрагентів жодним чином не свідчить
про сплив терміну позовної давності за
виданими векселями, оскільки до
моменту припинення або в процесі
ліквідації юридичної особи векселя
могли бути передані шляхом індосаменту
іншим юридичним чи фізичним особам.
Даних про припинення чи анулювання
вказаних векселів представниками
відповідача не надано.

Крім того, у відповідності до
законодавства про обіг векселів,
зокрема, постанови Верховної Ради
України від 17.06.1992 "Про застосування
векселів у господарському обігу
України", Закону України "Про
приєднання України до Женевської
конвенції 1930 року, якою запроваджено
Уніфікований закон про переказні
векселі та прості векселі" від 06.07.1999,
векселедавець не має можливості та не
зобов'язаний отримувати відомості щодо
обігу виданих векселів та передачі їх
векселеотримувачем іншим особам.

Отже, враховуючи, що податковим органом
не доведено, а судами не встановлено
факту залишення у ліквідованих
контрагентів позивача виданих
останнім векселів без подальшої їх
передачі, колегія суддів приходить до
висновку, що грошове зобов'язання щодо
платежів за векселями, які емітовані
позивачем на користь контрагентів, не
підпадає у даному випадку під
визначення безповоротної фінансової
допомоги у розумінні Закону України
"Про оподаткування прибутку
підприємств".

Враховуючи межі перегляду справи судом
касаційної інстанції, визначені у ст. 220
Кодексу адміністративного судочинства
України, суди дійшли вірного висновку
про те, що нарахування відповідачем
податкових зобов'язань з податку на
прибуток згідно оспорюваних
податкових повідомлень - рішень є
безпідставним.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

У Х В А Л И В :

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у м. Червонограді головного
управління Міндоходів у Львівській
області залишити без задоволення.

Постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 13.07.2009 та
ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 22.04.2010 у
справі № 2а-1641/09/1370 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, і
оскарженню не підлягає, крім як з
підстав, у строк та в порядку,
визначеними ст. ст. 237-2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий
О.В. Карась

Судді
Г.К. Голубєва

А.О. Рибченко