Справа № 826/5209/14
Суддя: Саприкіна І.В.
Дата ухвалення: 2014-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: № 826/5209/14
інстанції: Іщук І.О.
Суддя-доповідач: Саприкіна І.В.
У Х В А Л А

Іменем України

17 вересня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді:
Саприкіної І.В.,

суддів:
Безименної Н.В., Карпушової О.В.,

при секретарі:
Погорілій К.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Печерському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві на
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 20.06.2014 року по справі
за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «Новий Імідж» до
Державної податкової інспекції у
Печерському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення - рішення, -

В С Т А Н О В И Л А :

ТОВ «Новий Імідж» звернулися до
Окружного адміністративного суду м.
Києва з адміністративним позовом до
ДПІ у Печерському районі ГУ Міндоходів
у м. Києві про визнання протиправним та
скасування податкового повідомлення -
рішення від 11.02.2014 року № 1.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
20.06.2014 року позов задоволено.

Не погоджуючись з таким судовим
рішенням, ДПІ у Печерському районі ГУ
Міндоходів у м. Києві подали апеляційну
скаргу, в якій просять скасувати
незаконну, на їх думку, постанову суду
першої інстанції та постановити нову
про відмову в задоволенні позову. При
цьому апелянт посилається на
незаконність, необґрунтованість та
необ'єктивність оскаржуваного рішення,
неповне з'ясування всіх обставин, що
мають значення для вирішення справи,
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
що є підставою для скасування
оскаржуваної постанови.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши доводи апеляційної скарги
та перевіривши матеріали справи,
колегія суддів знаходить, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції прийшов до
висновку про наявність правових
підстав для задоволення позову.
Апеляційна інстанція повністю
підтримує таку правову позицію з
огляду на слідуюче.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідачем було проведено планову
виїзну перевірку позивача з питань
дотримання вимог податкового
законодавства за період з 01.10.2011 року по
31.12.2012 року, валютного та іншого
законодавства за період з 01.10.2011 року по
31.12.2012 року, за результатами якої
складено акт від 28.10.2013 року №
566/26-55-22-01/37265470.

Проведеною перевіркою встановлено
допущення позивачем порушень вимог:

пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139, пп. 140.1.2 п. 140.1
ст. 140 Податкового кодексу України, в
результаті чого встановлено заниження
податку на прибуток на загальну суму 383
885,00 грн., в тому числі: за ІV квартал 2011
року на суму 158 281,00 грн., за І квартал 2012
року на суму 41 667,00 грн., за півріччя 2012
року на суму 83 887,00 грн., за ІІІ квартал
2012 року на суму 157 326,00 грн., за 2012 рік на
суму 225 604,00 грн.;

п. 189.9 ст. 189, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п.
201.4, п. 201.6, п. 201.6, п. 201.10 Податкового
кодексу України, в результаті чого
занижено податкове зобов'язання з
податку на додану вартість за грудень
2012 року у сумі 137 880,00 грн.;

завищення від'ємного значення
різниці між сумою податкового
зобов'язання та сумою податкового
кредиту поточного (звітного)
податкового періоду за грудень 2012 року
у сумі 230 510,00 грн.;

пп. «є» 14.1.54 п. 14.1 ст. 14, пп. 14.1.47 п. 14.1
ст. 14, пп. 164.2.17, абз. «е» п. 164.2 ст. 164, п. 164.5
ст. 164, п. 167.1 ст. 167, абз. «а» п. 171.2 ст. 171,
пп. 14.1.80 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу
України, в результаті чого допущено
порушення вимог податкового
законодавства під час перевірки питань
щодо правильності утримання та
своєчасності перерахування податку на
доходи фізичних осіб до бюджету в
періоді, що перевірявся на загальну
суму 7 233,00 грн.;

п. 160.2 ст. 160 Податкового кодексу
України, а саме: заниження податку на
прибуток іноземних юридичних осіб
всього у сумі 185 148,00 грн., а саме: за ІV
квартал 2011 року у сумі 39 194,00 грн., за І
квартал 2012 року у сумі 28 975,00 грн., за ІІІ
квартал 2012 року у сумі 34 477,00 грн., за ІV
квартал 2012 року у сумі 82 502,00 грн.;

п. 3.5 Положення про ведення
касових операцій у національній валюті
в Україні, затвердженого постановою
Правління Національного банку України
від 15.12.2004 року № 637.

Зазначені вище обставини
слугували підставою для прийняття
податкових повідомлень-рішень від
29.11.2013 року № 1 щодо збільшення
грошового зобов'язання податку на
прибуток на загальну суму 575 828 грн.
(основний платіж - 383 885 грн.; штрафні
(фінансові) санкції - 191 943 грн.), № 1
щодо збільшення грошового зобов'язання
по податку на додану вартість на
загальну суму 206 820 грн. (основний платіж
- 137 880 грн.; штрафні (фінансові) санкції -
68 940 грн.), № 1 щодо зменшення
від'ємного значення податку на додану
вартість на суму 230 510 грн., № 6 щодо
збільшення грошового зобов'язання по
податку на прибуток іноземних
юридичних осіб на загальну суму 221 637
грн. (основний платіж - 185 148 грн.; штрафні
(фінансові) санкції - 36 489 грн.).

За наслідками розгляду скарги
позивача на вказані вище податкові
повідомлення - рішення, Головним
управлінням Міндоходів у м. Києві
прийнято рішення від 07.02.2014 року №
1258/10/26-15-10-06-15, яким скасовано податкове
повідомлення-рішення ДПІ у
Печерському районі ГУ Міндоходів у м.
Києві від 29.11.2013 року № щодо
збільшення грошового зобов'язання по
податку на прибуток в частині сплати
штрафних (фінансових) санкцій у розмірі
95 971 грн.50 коп. та винесено нове
податкове повідомлення-рішення від
11.02.2014 року № 1, яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
податку на прибуток на загальну суму 479
856 грн., з яких за основним платежем - 383
885 грн., за штрафними (фінансовими)
санкціями - 95 971 грн.

Як вбачається з акту перевірки
від 28.10.2013 року № 566/26-55-22-01/37265470 та
рішення про результати розгляду скарги
від 07.02.2014 року № 1258/10/26-15-10-06-15
підставою для винесення оскаржуваного
податкового повідомлення-рішення
стали висновки апелянта, що позивачем
було включено до складу витрат плату
роялті за 2012 рік компанії «New Look Retailers
LTD», яка не є бенефіціарним (фактичним)
утримувачем торгового знаку «New Look», що
призвело до порушення позивачем вимог
податкового кодексу України та
завищенням валових витрат на суму
сплаченого роялті.

Так, з матеріалів справи вбачається, що
позивачем (покупець) було укладено
зовнішньоекономічний контракт від
26.10.2010 року № б/н щодо придбання одягу
та взуття з компанією «New Look Retailers LTD»
(Сполучене королівство) (продавець).

Згідно п. 6.2 розділу 6 контракту
продавець надає покупцю право на
продаж продукції, яка містить торгову
марку та маркування у відповідності до
положень ліцензійної угоди на торгову
марку на території України в обмін на
роялті за торгову марку.

Пунктом 8.3. контракту передбачено,
що всі суми, сплачуються продавцю в
узгодженій валюті згідно з рахунком -
фактурою.(Англійські фунти стерлінги).

Відповідно до додатку № 1 до
контракту покупець сплачує роялті за
торгову марку в розмірі 5% від загальної
ціни продукції.

Пунктом 2.1 Додатку № 1 до
контракту, роялті за торгову марку
сплачуються покупцем щодо прав,
наданих покупцеві продавцем згідно
Ліцензійної угоди на торгову марку і
підлягає сплаті покупцем впродовж 30
днів з дати рахунку-фактури продавця.

На підтвердження виконання
вищевказаного контракту, позивачем до
матеріалів справи було надано копії
банківських виписок, заяви про купівлю
валюти, довідки про купівлю іноземної
валюти, платіжні доручення.

Окремо, колегія суддів хоче звернути
увагу на такі обставини справи.

Відповідно до Свідоцтва для товарів і
послуг № 96093 від 26.08.2008 року, виданого
Головним Державним департаментом
інтелектуальної власності, власником
торгової марки «New Look» є компанія New Look
Limited» (Великобританія).

З листа від 09.12.2010 року вбачається, що
компанія «New Look Retailers LTD» надає позивачу
право на використання, відтворення та
надання субліцензії на використання
торгової марки «New Look». При цьому п. 3.6
Угоди про ліцензію на торгову марку від
24.03.2009 року, укладеної між компаніями
«New Look Limited» та «New Look Retailers LTD»,
підтверджуються повноваження компанії
«New Look Retailers LTD» строком на 25 років з дати
набуття чинності даної угоди на
використання даної торгової марки.

Ліцензійна угода з власником торгової
марки «New Look» - компанією «New Look Limited»
підтверджує, що компанія «New Look Retailers LTD»
є бенефіціарним (фактичним)
утримувачем (власником) торгового
знаку «New Look».

Також, компанія «New Look Limited» надала
згоду на укладення Угоди про ліцензію
на торгову марку для України між
компанією «New Look Retailers LTD» та ТОВ «Новий
Імідж».

Крім того, згідно договору та
матеріалів, що містяться у справі,
контрагент позивача є резидентом
Сполученого Королівства, яке в свою
чергу, відповідно до розпорядження
Кабінету Міністрів України від 23
лютого 2011 року № 143-р не є офшорною
зоною.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів приходить до висновку, що
власником торгової марки «New Look» є
компанія «New Look Limited», яка згідно угоди
про ліцензію на торгову марку від 24.03.2009
року передала право на використання
своєї торгової марки компанії «New Look
Retailers LTD»(бенефіціар), яка в свою чергу
контрактом від 26.10.2010 року надала право
позивачу здійснювати продаж продукції,
яка містить вищезгадану торгову марку
на території України в обмін на роялті
за торгову марку.

Згідно з приписами підпункту 14.1.225
пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу
України роялті - будь-який платіж,
отриманий як винагорода за
користування або за надання права на
користування будь-яким авторським та
суміжним правом на літературні твори,
твори мистецтва або науки, включаючи
комп'ютерні програми, інші записи на
носіях інформації, відео- або
аудіокасети, кінематографічні фільми
або плівки для радіо- чи телевізійного
мовлення, передачі (програми)
організацій мовлення, будь-яким
патентом, зареєстрованим знаком на
товари і послуги чи торгівельною
маркою, дизайном, секретним кресленням,
моделлю, формулою, процесом, правом на
інформацію щодо промислового,
комерційного або наукового досвіду
(ноу-хау).

Підпунктом 14.1.27 пункту 14.1 ст. 14
Податкового кодексу України
передбачено, що витрати - сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних для провадження
господарської діяльності платника
податку, в результаті яких
відбувається зменшення економічних
вигод у вигляді вибуття активів або
збільшення зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

У відповідності до вимог п. 44.1. ст.
44 Податкового кодексу України для
цілей оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством. Платникам
податків забороняється формування
показників податкової звітності,
митних декларацій на підставі даних, не
підтверджених документами, що
визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно п. 138.2. ст. 138 Податкового
кодексу України витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

У відповідності до вимог пп. 138.10.3
п. 138.10 ст. 138 Податкового кодексу
України витрати на збут, які включають
витрати, пов'язані з реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг: оплата праці та комісійні
винагороди продавцям, торговим агентам
та працівникам підрозділів, що
забезпечують збут; витрати на рекламу
та дослідження ринку (маркетинг), на
передпродажну підготовку товарів; інші
витрати, пов'язані зі збутом товарів,
виконанням робіт, наданням послуг.

Пунктом 139.1.9. ст. 139 Податкового
кодексу України визначено, що не
включаються до складу витрат: витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Згідно з підпунктом 140.1.2 пункту
140.1 статті 140 розділу III Податкового
кодексу України при визначенні об'єкта
оподаткування враховуються такі
витрати подвійного призначення:
витрати (крім тих, що підлягають
амортизації), пов'язані з
науково-технічним забезпеченням
господарської діяльності, на
винахідництво і раціоналізацію
господарських процесів, проведення
дослідно-експериментальних та
конструкторських робіт, виготовлення
та дослідження моделей і зразків,
пов'язаних з основною діяльністю
платника податку, витрати з
нарахування роялті та придбання
нематеріальних активів (крім тих, що
підлягають амортизації) для їх
використання в господарській
діяльності платника податку.

До складу витрат не включаються
нарахування роялті у звітному періоді
на користь:

1) нерезидента (крім нарахувань на
користь постійного представництва
нерезидента, яке підлягає
оподаткуванню згідно з пунктом 160.8,
нарахувань, що здійснюються суб'єктами
господарювання у сфері телебачення і
радіомовлення відповідно до Закону
України «Про телебачення і
радіомовлення», та нарахувань за
надання права на користування
авторським, суміжним правом на
кінематографічні фільми іноземного
виробництва, музичні та літературні
твори) в обсязі, що перевищує 4 відсотки
доходу (виручки) від реалізації
продукції (товарів, робіт, послуг) (за
вирахуванням податку на додану
вартість та акцизного податку) за рік,
що передує звітному, а для банків - в
обсязі, що перевищує 4 відсотки доходу
від операційної діяльності (за
вирахуванням податку на додану
вартість) за рік, що передує звітному, а
також у випадках, якщо виконується
будь-яка з умов:

а) особа, на користь якої нараховуються
роялті, є нерезидентом, що має офшорний
статус з урахуванням пункту 161.3 статті
161 цього Кодексу;

б) особа, на користь якої нараховується
плата за такі послуги, не є
бенефіціарним (фактичним) отримувачем
(власником) такої плати за послуги за
виключенням випадків, коли бенефіціар
(фактичний власник) надав право
отримувати таку винагороду іншим
особам;

в) роялті виплачуються щодо об'єктів,
права інтелектуальної власності щодо
яких вперше виникли у резидента
України.

У разі виникнення розбіжностей
між контролюючим органом та платником
податку стосовно визначення особи, у
якої вперше виникли (були набуті) права
інтелектуальної власності на об'єкт
інтелектуальної власності, такі
контролюючі органи зобов'язані
звернутися до центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері інтелектуальної
власності, для отримання відповідного
висновку.

г) особа, на користь якої нараховуються
роялті, не підлягає оподаткуванню у
відношенні роялті в державі,
резидентом якої вона є.

2) юридичної особи, яка відповідно до ст.
154 цього Кодексу звільнена від сплати
цього податку чи сплачує цей податок за
ставкою, іншою, ніж встановлена в п. 151.1
ст. 151 цього Кодексу;

3) особи, яка сплачує податок у складі
інших податків, крім фізичних осіб, які
оподатковуються в порядку,
встановленому розділом IV цього
Кодексу.

Крім того Вищим адміністративним судом
України в листі від 02 червня 2011 року
№742/11/13-11 визначено, що з метою
встановлення факту здійснення
господарської операції, формування
витрат для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість судам належить
з'ясовувати, зокрема, такі обставини:
рух активів у процесі здійснення
господарської операції; установлення
спеціальної податкової
правосуб'єктності учасників
господарської операції та
установлення зв'язку між фактом
придбання товарів (послуг),
спорудженням основних фондів, імпортом
товарів (послуг), понесенням інших
витрат із господарською діяльністю
платника податку.

Господарські операції - це факти
підприємницької та іншої діяльності,
що впливають на стан майна, капіталу,
зобов'язань і фінансових результатів.
Первинні документи (на паперових і
машинозчитуваних носіях інформації)
для надання їм юридичної сили і
доказовості повинні мати такі
обов'язкові реквізити; назва
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), код форми, дата і місце
складання, зміст господарської
операції та її вимірники (у
натуральному і вартісному виразі),
посади, прізвища і підписи осіб,
відповідальних за дозвіл та здійснення
господарської операції і складання
первинного документа. ( абз. 2 п.2.1
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.95 року № 88 та зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 05.06.1995
року за № 168/704).

Статтею 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» первинний
документ - документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

Згідно ч. 1 ст. 9 вказаного Закону
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій, а
якщо це неможливо - безпосередньо після
її закінчення.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції, що позивач мав всі
правові підстави для включення до
складу валових витрат суму сплаченого
роялті компанії «New Look Retailers LTD» за
продаж продукції, яка містить марку «New
Look», оскільки контрагент позивача є
резидентом Сполученого Королівства та
бенефіціарним (фактичним) утримувачем
(власником) торгового знаку «New Look».
Крім того, надана позивачем первинна
документація у повній мірі відображає
реальні наслідки, що наступили після
укладення контракту.

Крім того, оподаткування доходів
резидентів Великобританії регулюється
положеннями Конвенції між Урядом
України і Урядом Сполученого
Королівства Великобританії і
Північної Ірландії про усунення
подвійного оподаткування та
запобігання податковим ухиленням
стосовно податків на доход і на приріст
вартості майна від 10.02.93 року.

Відповідно до пунктів 1 та 2 статті
12 вказаної Угоди роялті, які виникають
в одній Договірній Державі і
сплачуються резиденту другої
Договірної Держави, можуть
оподатковуватися в цій другій
Договірній Державі, якщо цей резидент
фактично має право на одержання цих
роялті і підлягає оподаткуванню у
відношенні роялті в цій другій
Договірній Державі.

Термін «роялті» в цій статті
означає платежі будь-якого виду, що
одержуються як відшкодування за
користування або надання права
користування будь-яким авторським
правом на літературні твори, твори
мистецтва або науки (включаючи
кінематографічні фільми, будь-які
фільми або плівки для радіо чи
телевізійного мовлення), будь-які
патенти, торгові марки, дизайн або
модель, план, таємну формулу або процес,
або за використання, або за інформацію
(«ноу-хау»), що стосується промислового,
комерційного або наукового досвіду.

Щодо доводів апелянта, що акти з
рахування роялті складені англійською
та російською мовами із зазначенням
об'єму поставки та сплати роялті у
англійських фунтах, колегія суддів
зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 18 Закону України
«Про засади Державної мовної політики»
в економічній і соціальній діяльності
державних підприємств, установ та
організацій основною мовою є державна
мова, а також вільно використовуються
російська та інші регіональні мови або
мови меншин.

Статтею 19 цього Закону
передбачено, що мовами міжнародних
договорів України, а також угод
підприємств, установ і організацій
України з підприємствами, установами
та організаціями інших держав є
державна мова і мова іншої сторони
(сторін), якщо інше не передбачено самим
міжнародним договором.

Приписами підпункту 39.5.2.10 п. 39.5 ст.
39 Податкового кодексу України у разі
необхідності отримання інформації від
іноземних державних органів,
проведення експертизи та/або перекладу
на українську мову документів, поданих
платником податків іноземною мовою,
строк проведення перевірки за рішенням
керівника (заступника керівника)
центрального органу виконавчої влади,
що забезпечує формування та реалізує
державну податкову і митну політику,
може бути продовжений на строк, що не
перевищує шести місяців.

З огляду на вищевикладене,
колегія суддів приходить до висновку,
що чинним законодавством складання
документів на російській та
англійській мовах не заборонено. Крім
того, у разі необхідності, податковий
орган міг продовжити строк проведення
перевірки і перекласти необхідний
документ на українську мову.

Твердження апелянта, що позивачем
неправомірно віднесено до складу
витрат кошти, сплачені за оперативну
оренду приміщень, оскільки в актах
здачі - прийняття робіт відсутня посада
особи, відповідальної за здійснення
господарської діяльності та її
особистий підпис, колегією суддів не
приймається до уваги з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається,
що акт здачі-прийняття робіт (надання
послуг) від 31.12.2011 року № ОУ-006559 про
надання послуг по оренді приміщення на
загальну суму 357 693,80 грн. (в т.ч. ПДВ 59 615,63
грн.) містить посаду особи,
відповідальної за здійснення
господарської діяльності та особистий
підпис особи, відповідальної за
здійснення господарської діяльності
зі сторони ПП «Сімер» та печатку ПП
«Сімер».

У акті здачі-прийняття робіт
(надання послуг) б/н від 31.12.2011 року про
надання послуг по оренді приміщення на
загальну суму 468 117,68 грн. (в т.ч. ПДВ 78 019,61
грн.), зазначено посаду особи,
відповідальної за здійснення
господарської діяльності та особистий
підпис особи, відповідальної за
здійснення господарської діяльності
зі сторони ТОВ «ЛР Глобус», також
міститься відбиток печатки ТОВ «ЛР
Глобус».

Крім того, позивачем, окрім актів
виконаних робіт (послуг) з суборенди
приміщень, надано документи, які
підтверджують право включення до
складу витрат вартість орендної плати,
придбаної у ПП «Сімер», а саме: договори
суборенди, акти приймання-передачі
приміщення, а також рахунки на сплату
орендної плати, відповідно до умов
договорів суборенди.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції, що позивачем
правомірно було віднесено кошти,
сплачені за оренду приміщень до складу
витрат, а посилання відповідача на
відсутність підписів осіб,
відповідальних за здійснення
господарських операцій в свою чергу є
необґрунтованими та такими, що не
відповідають дійсності.

Доводи апелянта, що позивачем порушено
вимоги п. 189.9. ст. 189 Податкового кодексу
України, а саме безпідставно занижено
податкові зобов'язання на суму 65 076 грн.
внаслідок здійснення опоряджувальних
робіт в орендованому приміщенні за
адресою: м. Київ, вул. Лугова, 12, на
загальну суму 390 454 грн. 80 коп., колегією
суддів також не приймається до уваги,
оскільки податковим органом не було
взято до уваги той факт, що балансову
вартість опоряджувальних робіт в
повному обсязі було висвітлено у
складі витрат. Крім того, жоден об'єкт
основних виробничих та невиробничих
засобів не ліквідувався за рішенням
позивача, а всі поліпшення об'єкта
оренди було здійснено виключно для
забезпечення належного стану
торговельних приміщень.

Відповідно до п. 146.12 ст. 146 ПК
України, сума витрат, що пов'язана з
ремонтом та поліпшенням об'єктів
основних засобів, у тому числі
орендованих або отриманих у концесію
чи створених (збудованих)
концесіонером у розмірі, що не
перевищує 10 відсотків сукупної
балансової вартості всіх груп основних
засобів на початок звітного року,
відноситься платником податку до
складу витрат.

Окрім вищевикладеного, судова колегія
вважає за необхідне відзначити, що за
умови реального здійснення
господарської операції, яка призвела
до об'єктивної зміни складу активів
платника податків - покупця, будь-які
порушення постачальниками/продавцями
товару (послуг) податкового
законодавства чи правил ведення
господарської діяльності не можуть
бути підставою для позбавлення покупця
права на податковий кредит.

Платник податку на додану вартість
(покупець товару) не має обов'язку та
повноважень здійснювати контроль за
дотриманням постачальниками товару
(послуг) вимог законодавства щодо
здійснення господарської діяльності,
дотримання вимог податкового
законодавства тощо і в подальшому
зазнавати певних негативних наслідків
у вигляді позбавлення права на
податковий кредит за можливу
неправомірну діяльність будь-кого з
контрагентів. Такий платник не повинен
притягуватися до відповідальності в
тому випадку, якщо він здійснював
реальну господарську операцію.

Лише встановлення в ході судового
розгляду факту узгодженості дій
платника податків з недобросовісними
постачальниками з метою незаконного
отримання податкових вигод або його
обізнаності з такими діями
постачальників чи сприяння ухиленню
постачальниками товару від виконання
податкових зобов'язань може слугувати
підставою для відмови у праві на
податковий кредит. При цьому такі
висновки не можуть ґрунтуватися на
припущеннях, а можуть ґрунтуватися
лише на належних, достатніх, а також тих
доказах, які одержані з дотриманням
закону.

Аналогічна правова позиція викладена в
ухвалі Вищого адміністративного суду
України від 03.07.2013 року по справі №
К/800/27746/13.

Укладаючи угоду зі своїми
контрагентами, позивач мав всі
документальні підтвердження їх
господарської правосуб'єктності:
здійснювати господарську діяльність,
реалізовувати господарську
компетенцію, мати зобов'язання, нести
за ними відповідальність тощо.

Колегія суддів повністю підтримує
позицію суду першої інстанції, що
позивачем були вчинені всі необхідні
дії та досягнуто конкретних
результатів, які визначають саме
поняття господарської операції - факти
підприємницької та іншої діяльності.

Слід відмітити, що податковим органом
не було надано рішення суду у цивільній
чи господарській справі, або іншого
належного доказу на підтвердження
«фіктивності» здійснених позивачем
господарських операцій. Отже, спірні
податкові повідомлення-рішення
прийняті податковим органом
передчасно.

Не надано також добутих, у визначений
процесуальним законодавством спосіб,
доказів підробки документів або
складання фіктивних документів на
підтвердження здійснених позивачем
господарських операцій.

Аналогічна правова позиція викладена в
ухвалі Вищого адміністративного суду
України від 25.03.2008 року по справі №
К-23642/07.

Окрім вищевикладеного судова колегія
вважає за необхідне відзначити
слідуюче:

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України,
недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин).

Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч.ч. 1-3, 5. 6 ст. 203 цього
Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК
України).

Згідно зі ст. 204 ЦК України, правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

У разі недодержання вимоги щодо
відповідності правочину інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (ч. 3 ст. 228 ЦК
України).

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу
України діє презумпція правомірності
правочину, тобто правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Головною підставою вважати правочин
нікчемним являється його недійсність,
встановлена законом. Саме законом, а не
актами, які б факти в цьому акті не були
відображені. Вказані ж в акті висновки
є суто суб'єктивною думкою державного
податкового інспектора, оскільки були
зроблені за відсутності інформації,
яка надається в передбаченому
законодавством порядку.

Таким чином, навіть за наявності ознак
нікчемності правочину, податкові
органи мають право лише звертатися до
судів з позовами про стягнення в дохід
держави коштів, отриманих по
правочинах, здійснених з метою, що
свідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, посилаючись на їх
нікчемність.

Інший підхід потенційно надасть
можливість посадовим особам державних
органів на власний розсуд оголошувати
будь-який правочин недійсним
(нікчемним) без звернення до суду, що не
є правильним виходячи з загальних
засад судочинства.

Дана правова позиція викладена в
постанові Вищого адміністративного
суду України від 14.11.2012 року № К/9991/50772/12.

Крім того, викладені в актах обставини,
не є підставою вважати правочини
недійсними, або такими, що не відбулись,
та не спростовують реальності
виконання господарських операцій,
оскільки угоди не визнані недійсними
судами, а також позивач не може нести
відповідальності за дії своїх
контрагентів.

Зазначена позиція відповідає рішенню
Європейського суду з прав людини від
22.01.2009 року у справі «БУЛВЕС» АД проти
Болгарії» (заява № 3991/03), згідно якого
Європейський суд з прав людини визнав,
що «справедливий баланс» не
додержується, коли платника ПДВ
позбавляють права на податковий кредит
(бюджетне відшкодування) за
відсутності доказів його залучення до
протиправної діяльності, пов'язаної з
незаконним отриманням бюджетного
відшкодування, чи доказів того, що йому
було відомо про таку діяльність його
постачальників.

За ст. 71 КАС України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, встановлених статтею 72
цього Кодексу.

Ч. 2 ст. 71 КАСУ в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладає на відповідача,
якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Всупереч наведеним вимогам апелянт, як
суб'єкт владних повноважень, не надав
суду апеляційної інстанції достатніх
беззаперечних доказів в обґрунтування
обставин, на яких ґрунтуються його
заперечення, і не довів правомірності
винесення ним спірних податкових
повідомлень-рішень.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів дійшла висновку про
необхідність залишення постанови суду
першої інстанції без змін.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 196, 198, 200, 205 та 206 КАС України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Печерському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві - залишити без
задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 20.06.2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів шляхом подачі
касаційної скарги до Вищого
адміністративного суду України.

Повний текст ухвали виготовлено 17.09.2014
року.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя
Саприкіна І.В.

Судді:
Безименна Н.В.

Карпушова О.В.