Справа № 2-а/489/177/14
Суддя: Золотніков О.С.
Дата ухвалення: 2014-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2014 р.м.ОдесаСправа № 2-а/489/177/14

Категорія: 11.5 Головуючий в 1 інстанції:
Коваленко І.В.

Одеський апеляційний адміністративний
суд у складі колегії:

головуючого Золотнікова О.С.,

суддів Осіпова Ю.В. та Скрипченка В.О.,

при секретарі Мадюді В.В.,

за участю представників апелянта
Апуневич Н.Ю. та Мезгодько Т.Л.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі апеляційну
скаргу Управління Пенсійного фонду
України в Ленінському районі м.
Миколаєва на постанову Ленінського
районного суду м. Миколаєва від 21
травня 2014 року по справі за
адміністративним позовом ОСОБА_3 до
Відділу примусового виконання рішень
управління Державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Миколаївській області (треті особи
Управління Пенсійного фонду України в
Ленінському районі м. Миколаєва та
Головне управління Державної
казначейської служби України у
Миколаївській області) про скасування
постанови, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до Відділу примусового
виконання рішень управління Державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Миколаївській
області (далі ВПВР УДВС ГУЮ у
Миколаївській області) про визнання
протиправною та скасування постанови
про відмову у відкритті виконавчого
провадження та зобов'язання
відповідача прийняти до виконання
виконавчий лист.

В обґрунтування заявлених вимог
зазначалось, що 13 лютого 2014 року
державним виконавцем ВПВР УДВС ГУЮ у
Миколаївській області винесено
постанову про відмову у відкритті
виконавчого провадження за виконавчим
листом № 2а/489/249, виданим Ленінським
районним судом м. Миколаєва, про
стягнення з Управління ПФУ в
Ленінському районі м. Миколаєва на
користь позивача заборгованості в
розмірі 22928 грн. 20 коп.. На думку
позивача, постанова про відмову у
відкритті провадження є незаконною та
підлягає скасуванню.

Постановою Ленінського районного суду
м. Миколаєва від 21 травня 2014 року
позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено
частково. Визнано незаконною та
скасовано постанову головного
державного виконавця ВПВР УДВС ГУЮ у
Миколаївській області від 13 лютого 2014
року про відмову у відкритті
виконавчого провадження з примусового
виконання виконавчого листа, виданого
Ленінським районним судом м. Миколаєва
10 вересня 2013 року, про стягнення з
Управління ПФУ в Ленінському районі м.
Миколаєва на користь ОСОБА_3
заборгованості в сумі 22928 грн. 20 коп.. В
іншій частині у задоволенні позовних
вимог відмовлено.

Не погоджуючись з постановленим по
справі судовим рішенням, начальник
Управління ПФУ в Ленінському районі м.
Миколаєва в апеляційній скарзі
зазначає, що судом при вирішенні справи
неповно з'ясовано обставини, що мають
значення для справи, і, крім того,
порушено норми матеріального та
процесуального права, а саме ст. 3
Закону України «Про виконавче
провадження», ст. 3 Закону України «Про
гарантії держави щодо виконання
судових рішень» та ст. 159 КАС України.
Так, на думку апелянта, рішення суду
першої інстанції є незаконним та
необґрунтованим. У зв'язку з викладеним
в апеляційній скарзі ставиться питання
про скасування постанови суду першої
інстанції з винесенням нової постанови
про відмову у задоволенні позовних
вимог у повному обсязі.

В запереченнях на апеляційну скаргу
позивач просить залишити оскаржене
судове рішення без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, виступи
представників третьої особи
(Управління ПФУ в Ленінському районі м.
Миколаєва) в підтримку апеляційної
скарги, розглянувши матеріали справи
та перевіривши доводи апеляційної
скарги, апеляційний суд приходить до
висновку про необхідність її
задоволення.

Судом встановлено, що 13 лютого 2014 року
державним виконавцем ВПВР УДВС ГУЮ у
Миколаївській області винесено
постанову про відмову у відкритті
виконавчого провадження за виконавчим
листом № 2а/489/249, виданим Ленінським
районним судом м. Миколаєва, про
стягнення з Управління ПФУ в
Ленінському районі м. Миколаєва на
користь позивача заборгованості в
розмірі 22928 грн. 20 коп..

Постанову суду першої інстанції в
частині відмови у задоволенні позовних
вимог в апеляційному порядку не
оскаржено.

Вирішуючи справу в частині задоволених
позовних вимог, суд першої інстанції
обґрунтовано виходив з того, що
постанова про відмову у відкритті
виконавчого провадження від 13 лютого
2014 року винесена з порушенням вимог
Закону України «Про виконавче
провадження».

Так, відповідно до ст. 1 Закону України
«Про виконавче провадження» виконавче
провадження як завершальна стадія
судового провадження та примусове
виконання рішень інших органів
(посадових осіб) - це сукупність дій
органів і посадових осіб, визначених у
цьому Законі, що спрямовані на
примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), які
провадяться на підставах, в межах
повноважень та у спосіб, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, прийнятими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню.

Згідно ч. 1 ст. 11 названого Закону
державний виконавець зобов'язаний
вживати передбачених цим Законом
заходів примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.

На підставі п. 1 ч. 2 ст. 17 Закону
відповідно до цього Закону підлягають
виконанню державною виконавчою
службою такі виконавчі документи як
виконавчі листи, що видаються судами.

Пунктом 1 ст. 19 Закону визначено, що
державний виконавець відкриває
виконавче провадження на підставі
виконавчого документа, зазначеного в
статті 17 цього Закону, зокрема, за
заявою стягувача або його представника
про примусове виконання рішення.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 25 Закону
державний виконавець зобов'язаний
прийняти до виконання виконавчий
документ і відкрити виконавче
провадження, якщо не закінчився строк
пред'явлення такого документа до
виконання, він відповідає вимогам,
передбаченим цим Законом, і
пред'явлений до виконання до
відповідного органу державної
виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох
робочих днів з дня надходження до нього
виконавчого документа виносить
постанову про відкриття виконавчого
провадження.

Згідно ст. 26 Закону державний
виконавець відмовляє у відкритті
виконавчого провадження у разі: 1)
пропуску встановленого строку
пред'явлення документів до виконання; 2)
неподання виконавчого документа,
зазначеного у статті 17 цього Закону, та
неподання заяви про відкриття
виконавчого провадження у випадках,
передбачених цим Законом; 3) якщо
рішення, на підставі якого видано
виконавчий документ, не набрало
законної (юридичної) сили, крім
випадків, коли воно у встановленому
законом порядку допущено до негайного
виконання; 4) пред'явлення виконавчого
документа до органу державної
виконавчої служби не за місцем або не
за підвідомчістю виконання рішення; 5)
якщо не закінчилася відстрочка
виконання рішення, надана судом, яким
постановлено рішення; 6)
невідповідності виконавчого документа
вимогам, передбаченим статтею 18 цього
Закону; 6-1) офіційного оприлюднення
повідомлення про визнання боржника
банкрутом і відкриття ліквідаційної
процедури; 7) якщо виконавчий документ
повернуто стягувачу за його заявою,
крім виконавчих документів про
стягнення аліментів та інших
періодичних платежів; 8) наявності
інших передбачених законом обставин,
що виключають здійснення виконавчого
провадження.

Як встановлено матеріалами справи, 10
вересня 2013 року Ленінським районним
судом м. Миколаєва видано виконавчий
лист за № 2а/489/249 про стягнення з
Управління ПФУ в Ленінському районі м.
Миколаєва на користь ОСОБА_3
заборгованості в розмірі 22928 грн. 20 коп..

Зазначений вище виконавчий лист 12
лютого 2014 року був пред'явлений
позивачем до ВПВР УДВС ГУЮ у
Миколаївській області.

Постановою відповідача від 13 лютого 2014
року відмовлено у відкритті
виконавчого провадження ВП № 42064752 за
названим виконавчим листом на підставі
п. 8 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про
виконавче провадження», а саме за
наявністю інших передбачених законом
обставин, що виключають здійснення
виконавчого провадження.

У вказаній вище постанові від 13 лютого
2014 року зазначено, що відповідно до ч. 2
ст. 3 Закону України «Про виконавче
провадження» та ст. 3 Закону України
«Про гарантії держави щодо виконання
судових рішень» виконавчі документи
про стягнення коштів, боржником за
якими є державний орган, пред'являються
на примусове виконання до Державної
казначейської служби України.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України
«Про виконавче провадження» рішення
про стягнення коштів з державних
органів, державного та місцевих
бюджетів або бюджетних установ
виконуються органами, що здійснюють
казначейське обслуговування бюджетних
коштів.

Згідно ст. 3 Закону України «Про
гарантії держави щодо виконання
судових рішень» виконання рішень суду
про стягнення коштів, боржником за
якими є державний орган, здійснюється
центральним органом виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
казначейського обслуговування
бюджетних коштів, в межах відповідних
бюджетних призначень шляхом списання
коштів з рахунків такого державного
органу, а в разі відсутності у
зазначеного державного органу
відповідних призначень - за рахунок
коштів, передбачених за бюджетною
програмою для забезпечення виконання
рішень суду.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 30 січня 2013 року № 45 викладено в
новій редакції Порядок виконання
рішень про стягнення коштів державного
та місцевих бюджетів або бюджетних
установ, затверджений постановою
Кабінету Міністрів України від 3 серпня
2011 року № 845.

На підставі п. 1 названого Порядку
останній визначає механізм виконання
рішень про стягнення коштів державного
та місцевих бюджетів або боржників,
прийнятих судами, а також іншими
державними органами (посадовими
особами), які відповідно до закону
мають право приймати такі рішення.

Пунктом 3 Порядку визначено, що рішення
про стягнення коштів державного та
місцевих бюджетів або боржників
(визначені в рішенні про стягнення
коштів розпорядники (бюджетні
установи) та одержувачі бюджетних
коштів, а також підприємства, установи
та організації, рахунки яких відкриті в
органах Казначейства) виконуються на
підставі виконавчих документів
виключно органами Казначейства у
порядку черговості надходження таких
документів (про стягнення коштів
державного та місцевих бюджетів - з
попереднім інформуванням Мінфіну), про
стягнення коштів боржників - у межах
відповідних бюджетних призначень,
наданих бюджетних асигнувань (залишків
коштів на рахунках підприємств,
установ, організацій).

Згідно п. 24 Порядку стягувачі, на
користь яких прийняті рішення про
стягнення коштів з рахунків боржника,
подають до органу Казначейства, в якому
обслуговується боржник, документи,
зазначені у пункті 6 цього Порядку.

Пунктом 6 Порядку визначено, що у разі
прийняття рішення про стягнення коштів
стягувач подає органові Казначейства в
установлений зазначеним органом
спосіб: заяву про виконання такого
рішення із зазначенням реквізитів
банківського рахунка, на який слід
перерахувати кошти, або даних про
перерахування коштів у готівковій
формі через банки або підприємства
поштового зв'язку, якщо зазначений
рахунок відсутній; оригінал
виконавчого документа; судові рішення
про стягнення коштів (у разі наявності);
оригінал або копію розрахункового
документа (платіжного доручення,
квитанції тощо), який підтверджує
перерахування коштів до відповідного
бюджету. До заяви можуть додаватися
інші документи, які містять відомості,
що сприятимуть виконанню рішення про
стягнення коштів (довідки та листи
органів, що контролюють справляння
надходжень бюджету, або органів
місцевого самоврядування, рішення
органів досудового розслідування та
прокуратури тощо).

Таким чином, якщо боржниками є
підприємства, установи та організації,
рахунки яких відкриті в органах
Казначейства, стягувач за рішенням
суду про стягнення коштів з державного
органу звертається до Державної
казначейської служби України у строки,
встановлені Законом України «Про
виконавче провадження», із заявою про
виконання рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи, на
виконання ст. 3 Закону України «Про
гарантії держави щодо виконання
судових рішень» та вимог Порядку
виконання рішень про стягнення коштів
державного та місцевих бюджетів або
бюджетних установ, позивач у жовтні 2013
року звернувся до Управління Державної
казначейської служби України у м.
Миколаєві (далі Управління ДКСУ у м.
Миколаєві) з виконавчим листом № 2а/489/249
про стягнення з Управління ПФУ в
Ленінському районі м. Миколаєва на
користь ОСОБА_3 заборгованості в
розмірі 22928 грн. 20 коп..

Проте, листом Управління ДКСУ у м.
Миколаєві від 21 жовтня 2013 року за №
0301-08/2/2092 названий виконавчий лист
повернуто ОСОБА_3 з посиланням на те, що
Управління ПФУ в Ленінському районі м.
Миколаєва до Єдиного реєстру
розпорядників бюджетних коштів та
одержувачів бюджетних коштів не
включене та не має відкритих рахунків в
Управлінні (а. с. 13).

На звернення позивача до Державної
казначейської служби України листом
останньої від 15 січня 2014 року за №
5-13/131-473 ОСОБА_3 повідомлено про те, що на
ім'я боржника (Управління ПФУ в
Ленінському районі м. Миколаєва) в
органі Казначейства відкрито лише
рахунок 3719 «Рахунок для зарахування
коштів, які підлягають розподілу за
видами загальнообов'язкового
державного соціального страхування»,
кошти по якому відповідно до ч. 3 ст. 8
Закону України «Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування» не
можуть зараховуватись до Державного
бюджету України, бюджетів інших рівнів
та використовуватися на цілі, не
передбачені законодавством про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування. При цьому також
зазначено, що чинним законодавством не
передбачено повноважень органу
Казначейства на здійснення списання
коштів з рахунків боржника, відкритих у
банківських установах, натомість такі
права мають органи Державної
виконавчої служби відповідно до
положень Закону України «Про виконавче
провадження» (а. с. 14-15).

За таких обставин, враховуючи
неможливість виконання судового
рішення, що набрало законної сили, в
порядку, визначеному Законом України
«Про гарантії держави щодо виконання
судових рішень», що підтверджується
листами Управління ДКСУ у м. Миколаєві
від 21 жовтня 2013 року за № 0301-08/2/2092 та
Державної казначейської служби
України від 15 січня 2014 року за № 5-13/131-473,
апеляційний суд приходить до висновку
про неправомірність відмови органом
державної виконавчої служби у відкриті
виконавчого провадження за виконавчим
листом № 2а/489/249 про стягнення з
Управління ПФУ в Ленінському районі м.
Миколаєва на користь ОСОБА_3
заборгованості в розмірі 22928 грн. 20 коп.
на підставі п. 8 ч. 1 ст. 26 Закону України
«Про виконавче провадження».

Крім того, апеляційний суд вважає за
необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції
України судові рішення ухвалюються
судами іменем України i є обов'язковими
до виконання на всій території України.

Згідно ч. 1 ст. 255 Кодексу
адміністративного судочинства України
постанова або ухвала суду, яка набрала
законної сили, є обов'язковою для осіб,
які беруть участь у справі, для їхніх
правонаступників, а також для всіх
органів, підприємств, установ та
організацій, посадових чи службових
осіб, інших фізичних осіб i підлягає
виконанню на всій території України.

На підставі частин 1 та 2 названого
Кодексу суд при вирішенні справи
керується принципом верховенства
права, відповідно до якого зокрема
людина, її права та свободи визнаються
найвищими цінностями та визначають
зміст і спрямованість діяльності
держави.

Суд застосовує принцип верховенства
права з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини» визначено, що суди
застосовують при розгляді справ
Конвенцію та практику Суду як джерело
права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод 1950 року
передбачено право на справедливий суд.

Європейський суд з прав людини в пункті
40 рішення у справі «Горнсбі проти
Греції» від 19 березня 1997 року зазначив,
що право на суд було б ілюзорним, якби
національна правова система
Договірної держави допускала
невиконання остаточного та
обов'язкового судового рішення на
шкоду одній зі сторін.

Якщо адміністративний (виконавчий)
орган відмовляється виконувати, не
виконує чи затягує виконання судового
рішення, то передбачені статтею 6
гарантії, які забезпечуються стороні
на етапі судового розгляду справи,
фактично втрачають свій сенс (рішення у
справі «Піалопулос та інші проти
Греції» від 15 березня 2001 року, пункт 68).

Таким чином, оскаржена позивачем
постанова відповідача про відмову у
відкритті виконавчого провадження
порушує закріплений ч. 1 ст. 8 КАС
України принцип верховенства права та
створює передумови для можливості
визнання Європейським судом з прав
людини порушення Україною статті 6
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року, згоду на
обов'язковість якої надано Верховною
Радою України.

Із врахуванням викладеного, висновок
суду першої інстанції про задоволення
позовних вимог ОСОБА_3 в частині
визнання незаконною та скасування
постанови відповідача від 13 лютого 2014
року про відмову у відкритті
виконавчого провадження є правильним.

Оскільки судом першої інстанції повно
встановлено обставини справи та
ухвалено судове рішення з додержанням
норм матеріального та процесуального
права, суд апеляційної інстанції на
підставі ст. 200 КАС України залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
оскаржену постанову районного суду -
без змін.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС
України, апеляційний суд, - -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в Ленінському
районі м. Миколаєва залишити без
задоволення, а постанову Ленінського
районного суду м. Миколаєва від 21
травня 2014 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржена в касаційному
порядку до Вищого адміністративного
суду України протягом двадцяти днів з
дня набрання законної сили судовим
рішенням суду апеляційної інстанції.

Повний текст ухвали складено 22 вересня
2014 року.

Головуючий:

Судді: