Справа № 802/2609/14-а
Суддя: Жернаков Михайло Володимирович
Дата ухвалення: 2014-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

10 вересня 2014 р.
Справа № 802/2609/14-а

Вінницький окружний адміністративний
суд у складі судді Жернакова М. В.,
розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу

за позовом: публічного акціонерного
товариства "ОТП Банк"

до: відділу державної виконавчої
служби Вінницького районного
управління юстиції; треті особи, які не
заявляють самостійних вимог на предмет
спору, на стороні відповідача: ОСОБА_1,
товариство з обмеженою
відповідальністю "ОТП Факторинг
Україна"

про: зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного
адміністративного суду звернулося
публічне акціонерне товариство "ОТП
Банк" (далі - ПАТ "ОТП Банк", позивач) з
адміністративним позовом до відділу
державної виконавчої служби
Вінницького районного управління
юстиції (далі - ВДВС Вінницького РУЮ,
відповідач); треті особи, які не
заявляють самостійних вимог на предмет
спору, на стороні відповідача: ОСОБА_1
(далі - ОСОБА_1, третя особа 1), товариство
з обмеженою відповідальністю "ОТП
Факторинг Україна" (далі - ТОВ "ОТП
Факторинг Україна", третя особа 2). В
позовній заяві позивач просить суд
зобов'язати ВДВС Вінницького РУЮ
винести постанову про зняття арешту, що
був накладений постановою про арешт
майна боржника та оголошення заборони
на його відчуження від 01.11.2013 у межах
виконавчого провадження № 39561526 з
легкового автомобіля марки/моделі SUZUKI
GRAND VITARA, що належить ОСОБА_1 та є
предметом застави за договором №
PCL-B00/049/2007, укладеного 23.10.2007 між ЗАТ "ОТП
Банк" та ОСОБА_1

Позовні вимоги мотивовані тим, що
звернення стягнення на предмет застави
в порядку примусового виконання
допускається за виконавчими
документами для задоволення вимог
стягувача-заставодержателя, проте
відповідач наклав арешт на майно, що
перебуває у заставі банку під час
виконання виконавчого документа про
стягнення боргу на користь стягувача,
який не є заставодержателем такого
майна. Позивач зазначає, що наявність
арешту предмета застави заважає банку
як пріоритетному обтяжувачу
реалізувати своє право на першочергове
задоволення своїх вимог шляхом
звернення стягнення на предмет застави
у спосіб, обраний ним на власний розсуд,
виходячи з законодавства України та
умов кредитного договору.

В судове засідання представники сторін
не прибули, 10.09.2014 надали суду
клопотання про розгляд справи за їх
відсутності (вх. №№ 18038 та 18039).

Представники третіх осіб в судове
засідання також не прибули, про дату,
час та місце судового розгляду справи
були повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі - КАС України) особа, яка бере
участь у справі, має право заявити
клопотання про розгляд справи за її
відсутності.

Частиною 6 ст. 128 КАС України
встановлено, якщо немає перешкод для
розгляду справи у судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином повідомлені
про дату, час і місце судового розгляду,
суд має право розглянути справу у
письмовому провадженні у разі
відсутності потреби заслухати свідка
чи експерта.

Враховуючи клопотання представників
сторін, зважаючи, що в матеріалах
справи достатньо письмових доказів для
вирішення справи, суд на підставі ч. 6
ст. 128 КАС України визнав за можливе
розглянути справу в порядку письмового
провадження за наявними у ній
матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, суд
установив такі фактичні обставини.

23.10.2007 між ЗАТ "ОТП Банк",
правонаступником якого є ПАТ "ОТП Банк"
(кредитор, заставодержатель), та ОСОБА_1
(позичальник, боржник,
заставодержатель) був укладений
кредитний договір № PCL-B00/049/2007,
відповідно до умов якого банк
зобов'язався надати позичальнику
кредит у розмірі 19800 дол. США, а
позичальник зобов'язався прийняти,
належним чином використати та
повернути банку суму отриманого
кредиту, а також оплатити проценти за
користування кредитом та можливі
штрафні санкції. Згідно з указаним
договором цільове використання
кредиту на придбання автомобіля
марки/моделі SUZUKI GRAND VITARA.

Банк виконав взяті на себе відповідно
до умов кредитного договору
зобов'язання та перерахував
позичальникові на його поточний
рахунок кредитні кошти на підставі
кредитної заявки від 23.10.2007.

Для забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором, 23.10.2007 між
позивачем та ОСОБА_1 було укладено
договір застави автотранспортного
засобу № PCL-B00/049/2007. Відповідно до
умов указаного договору у заставу
банку був переданий легковий
автомобіль марки/моделі SUZUKI GRAND VITARA 2.0,
реєстраційний
НОМЕР_1, рік випуску - 2007, колір - чорний,
шасі (кузов, рама) НОМЕР_2, тип - легковий
універсал-В.

Обтяження на предмет застави, що
виникло на підставі договору застави,
23.10.2007 було зареєстроване у Державному
реєстрі обтяжень рухомого майна, що
підтверджується витягом № 15079417 від
24.10.2007 про реєстрацію в Державному
реєстрі обтяжень рухомого майна.

28.05.2014 ОСОБА_1 повідомив ПАТ "ОТП Банк",
що на предмет застави був накладений
арешт третіми особами у зв'язку з чим
він (ОСОБА_1) позбавлений можливості
добровільно реалізувати предмет
застави для погашення заборгованості
за кредитним договором, оскільки інших
коштів для погашення боргу не має.
Разом з таким листом позичальник надав
копію постанови про відкриття
виконавчого провадження від 30.08.2013,
копію постанови про арешт майна
боржника та оголошення заборони на
його відчуження від 01.11.2013, копію картки
арешту транспортного засобу від 27.05.2014.

Досліджуючи вказані обставини, суд
установив, що з метою виконання
виконавчого напису № 5072, що видав 19.07.2013
приватний нотаріус Дніпропетровського
міського нотаріального округу ОСОБА_3,
про звернення стягнення на рухоме
майно - лінію для отримання (установка
для виробництва) біодизеля,
продуктивністю 1000 л/год, маржа БДД-1000,
2007 року виробництва, яка складається з
такого обладнання: лінія фільтрації,
експозитор, електронагрівач,
теплообмінники, десольвер, редактор (2
шт), сепаратор гравітаційний (3 шт),
змішувач (3 шт), фільтруюча батарея 5 мк,
насоси (7 шт), блок управління, запорна
арматура, трубопровід, інструкція до
використання, паспорт,
місцезнаходження рухомого майна:
АДРЕСА_1, що належить на праві власності
ОСОБА_1, державний виконавець ВДВС
Вінницького МРУЮ Собчук В. В. 30.08.2013
прийняв постанову про відкриття
виконавчого провадження ВП № 39561526.

В межах наведеного виконавчого
провадження 01.11.2013 прийнято постанову
про арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження. На
підставі цієї постанови 18.11.2013 був
накладений арешт на належний ОСОБА_1 на
праві власності легковий автомобіль
марки/моделі SUZUKI GRAND VITARA 2.0,
реєстраційний НОМЕР_1, рік
випуску - 2007, колір - чорний, шасі (кузов,
рама) НОМЕР_2, тип - легковий універсал-В.

На думку позивача, накладення арешту на
майно ОСОБА_1, відмінне від того майна,
на яке у межах виконавчого провадження
звертається стягнення за виконавчим
написом нотаріуса, є протиправним та
таким, що порушує права позивача як
заставодержателя. З метою захисту свої
прав позивач звернувся до суду з цим
адміністративним позовом.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд
виходив з такого.

Умови і порядок виконання рішень судів
та інших органів (посадових осіб), що
відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню у разі
невиконання їх у добровільному
порядку, врегульовано Законом України
"Про виконавче провадження" від 21.04.1999 №
606-XIV (далі - Закон № 606-XIV).

Відповідно до статі 17 Закону України №
606-XIV примусове виконання рішень
державною виконавчою службою
здійснюється на підставі виконавчих
документів, визначених цим Законом,
зокрема, виконавчих написів
нотаріусів.

Водночас, загальні умови проведення
процедури стягнення на майно боржника
під час виконавчого провадження
передбачені нормами глави 4 Закону
України № 606-XIV.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України "Про
виконавче провадження" державний
виконавець зобов'язаний
використовувати надані йому права
відповідно до закону і не допускати у
своїй діяльності порушення прав та
законних інтересів фізичних і
юридичних осіб.

Відповідно до вимог Закону України "Про
виконавче провадження" державний
виконавець у процесі здійснення
виконавчого провадження має право,
зокрема, накладати арешт на майно
боржника, опечатувати, вилучати,
передавати таке майно на зберігання та
реалізовувати його в установленому
законодавством порядку.

Частиною 1 ст. 52 Закону України "Про
виконавче провадження" передбачено, що
звернення стягнення на майно боржника
полягає в його арешті, вилученні та
примусовій реалізації.

Відповідно до вимог ч. 2 ст.57 Закону
України "Про виконавче провадження"
арешт на майно боржника може
накладатися державним виконавцем
шляхом: винесення постанови про
відкриття виконавчого провадження,
якою накладається арешт на майно
боржника та оголошується заборона на
його відчуження; винесення постанови
про арешт коштів та інших цінностей
боржника, що знаходяться на рахунках і
вкладах чи на зберіганні в банках або
інших фінансових установах; винесення
постанови про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його
відчуження; проведення опису майна
боржника і накладення на нього арешту.

Перед проведенням опису та арешту
майна боржника державний виконавець
повинен пересвідчитись у належності
права власності на майно боржника не
порушуючи конституційні права та
свободи інших осіб.

Згідно з ч. 1, ч. 3, ч. 4 ст. 54 Закону України
"Про виконавче провадження" звернення
стягнення на заставлене майно в
порядку примусового виконання
допускається за виконавчими
документами для задоволення вимог
стягувача-заставодержателя. Для
задоволення вимог стягувачів, які не є
заставодержателями, стягнення на
заставлене майно боржника може бути
звернуто у разі: виникнення права
застави після винесення судом рішення
про стягнення з боржника коштів; якщо
вартість предмета застави перевищує
розмір заборгованості боржника
заставодержателю. Про звернення
стягнення на заставлене майно для
задоволення вимог стягувачів, які не є
заставодержателями, державний
виконавець повідомляє
заставодержателю не пізніше
наступного дня після накладення арешту
на майно або якщо йому стало відомо, що
арештоване майно боржника перебуває в
заставі, та роз'яснює заставодержателю
право на звернення до суду з позовом
про зняття арешту із заставленого
майна.

Згідно з частиною 2 статті 1 Закону
України "Про заставу" кредитор
(заставодержатель) має право в разі
невиконання боржником (заставодавцем)
забезпеченого заставою зобов'язання
одержати задоволення з вартості
заставленого майна переважно перед
іншими кредиторами. Крім того, право
заставодержателя на звернення
стягнення саме на заставлене майно
регулюється статтею 20 Закону України
"Про заставу".

З аналізу зазначених норм випливає, що
застава як правовий інститут виконує
забезпечувальну функцію виконання
боржником основного зобов'язання,
тобто спрямований на те, щоб
гарантувати кредитору
заставодержателю право на задоволення
своїх вимог за рахунок певного,
заздалегідь визначеного сторонами (в
договорі застави) майна за наявності в
боржника заборгованості перед
кредитором.

Згідно зі статтею 16 Закону України "Про
заставу" право застави виникає з
моменту укладення договору застави, а в
разі, коли договір підлягає
нотаріальному посвідченню моменту
нотаріального посвідчення цього
договору.

Відповідно до статті 14 Закону України
"Про забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень", якщо інше не
встановлено цим Законом, зареєстроване
обтяження має вищий пріоритет над
незареєстрованими обтяженнями.
Пріоритет зареєстрованих обтяжень
визначається у черговості їх
реєстрації, за винятками,
встановленими цим Законом. Обтяжувачі,
які зареєстрували обтяження одного і
того ж рухомого майна одночасно, мають
рівні права на задоволення своїх вимог.
Обтяжувач з вищим пріоритетом має
переважне право на звернення стягнення
на предмет обтяження.

Отже, звернення стягнення на предмет
застави в порядку примусового
виконання допускається за виконавчими
документами для задоволення вимог
стягувача-заставодержателя, який має
переважне право перед іншими особами
на задоволення забезпечених заставою
вимог за рахунок предмета застави.

Суд з'ясував, що на момент вчинення
виконавчих дій щодо арешту спірного
майна право застави на визначених
законом підставах та в установленому
порядку не припинене, договір застави
недійсним не визнано.

Відтак, накладення відповідачем арешту
на автомобіль марки/моделі SUZUKI GRAND VITARA
порушує права позивача як
заставодержателя.

Крім того, накладаючи арешт на майно,
відмінне від того майна, на яке у межах
виконавчого провадження звертається
стягнення за виконавчим написом
нотаріуса, державний виконавець
порушив п. 1 ч. 2 ст. 11 Закону України "Про
виконавче провадження". Відповідно до
цієї норми державний виконавець
здійснює заходи, необхідні для
своєчасного і в повному обсязі
виконання рішення, зазначеного в
документі на примусове виконання
рішення (далі - виконавчий документ), у
спосіб та в порядку, встановленому
виконавчим документом і цим Законом.

Згідно з ч. 1 ст. 60 Закону України "Про
виконавче провадження" особа, яка
вважає, що майно, на яке накладено
арешт, належить їй, а не боржникові,
може звернутися до суду з позовом про
визнання права власності на це майно і
про зняття з нього арешту.

Оскільки при накладенні арешту на
автомобіль марки/моделі SUZUKI GRAND VITARA
порушені права позивача як
заставодержателя, суд дійшов висновку
про обґрунтованість позовних вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до вимог ст. 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, а в
адміністративних справах про
протиправність рішень обов'язок щодо
доказування правомірності свого
рішення та надання відповідних доказів
покладається на відповідача, якщо він
заперечує проти адміністративного
позову.

Під час судового розгляду справи
відповідач у судовому засіданні
визнав, що в межах виконавчого
провадження № 39561526 не мав права
накладати арешт на майно ОСОБА_1 -
автомобіль марки/моделі SUZUKI GRAND VITARA.
Тобто відповідач визнав
адміністративний позов.

Відповідно до ч. 2 ст. 51 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі - КАС України) відповідач має
право визнати адміністративний позов
повністю або частково, подати
заперечення проти адміністративного
позову.

Частиною 3 статті 136 КАС України
передбачено, що судове рішення у
зв'язку з визнанням адміністративного
позову ухвалюється за правилами,
встановленими статтею 112 КАС України.

Відповідно до частини 1 статті 112 КАС
України відповідач може визнати
адміністративний позов повністю або
частково. Згідно з частиною 4 цієї
статті суд не приймає визнання
адміністративного позову і продовжує
розгляд адміністративної справи, якщо
ці дії відповідача суперечать закону
чи порушують чиї-небудь права, свободи
або інтереси.

Суд приймає визнання відповідачем
адміністративного позову як таке, що не
суперечить закону, не порушує
чиї-небудь права, свободи або інтереси.

Враховуючи визнання відповідачем
адміністративного позову, суд ухвалює
рішення за правилами, що встановлені ч.
3 ст. 112 КАС України.

Відповідно до ч. 3 ст. 112 КАС України в
разі часткового визнання
адміністративного позову відповідачем
і прийняття його судом може бути
прийнята постанова суду про
задоволення визнаних відповідачем
позовних вимог відповідно до статті 164
цього Кодексу. Водночас, цією ж
частиною статті 112 КАС України
встановлено, що в разі повного визнання
відповідачем адміністративного позову
і прийняття його судом приймається
постанова суду про задоволення
адміністративного позову.

Таким чином, у разі повного визнання
відповідачем адміністративного позову
і прийняття його судом, суд позбавлений
процесуальної можливості прийняте
інше рішення, ніж постанову про
задоволення адміністративного позову.

Враховуючи визнання позову
відповідачем, а також те, що таке
визнання не порушує нічиї права,
свободи або інтереси, суд доходить
висновку про необхідність задоволення
адміністративного позову.

При цьому, визначаючись щодо позовних
вимог позивача про зобов'язання ВДВС
Вінницького РУЮ прийняти постанову про
зняття арешту, що був накладений з
легкового автомобіля, суд зазначає
таке.

Адміністративний суд у справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень, виконуючи завдання
адміністративного судочинства щодо
перевірки відповідності їх прийняття
(вчинення), передбаченим частиною 3
статті 2 Кодексу адміністративного
судочинства України критеріям, не
втручається та не може втручатися у
дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта
владних повноважень поза межами
перевірки за названими критеріями.

Згідно з Рекомендаціями Комітету
Міністрів Ради Європи № R (80) 2 стосовно
здійснення адміністративними органами
влади дискреційних повноважень,
прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980,
під дискреційними повноваженнями
необхідно розуміти повноваження, які
адміністративний орган, приймаючи
рішення, може здійснювати з певною
свободою розсуду, тобто, коли такий
орган може обирати з кількох юридично
допустимих рішень те, яке він вважає
найкращим за даних обставин.

Повноваження відповідача щодо
прийняття відповідних рішень в межах
виконавчого провадження, у тому числі
постанови про зняття мана з-під арешту,
за своєю правовою природою є
дискреційним.

У Постанові від 21 жовтня 2010 року №П-278/10
Вищий адміністративний суд України
зазначає, що з огляду на положення
Кодексу адміністративного судочинства
України щодо компетенції
адміністративного суду, останній не
може підміняти інший орган державної
влади та перебирати на себе
повноваження щодо вирішення питань,
які законодавством віднесені до
компетенції цього органу державної
влади.

Аналогічна правова позиція міститься у
постанові Верховного Суду України від
21.05.2013 №21-87а13.

Враховуючи викладене, суд позбавлений
процесуальної можливості зобов'язати
відділ Державної виконавчої служби
Вінницького районного управління
юстиції прийняти постанову про зняття
арешту з легкового автомобіля.

Водночас, частиною 2 статті 11 КАС
України допускається вихід суду за
межі позовних вимог в разі, якщо це
необхідно для повного захисту прав,
свобод та інтересів сторін чи третіх
осіб, про захист яких вони просять.

Для повного захисту права позивача суд
вважає за необхідне вийти за межі
позовних вимог та зобов'язати
відповідача зняти зазначене вище
рухоме майно з-під арешту.

Відповідно до ч. 2 ст. 60 Закону України
"Про виконавче провадження" у разі
прийняття судом рішення про зняття
арешту з майна арешт з майна знімається
за постановою державного виконавця не
пізніше наступного дня, коли йому стало
відомо про такі обставини. Копія
постанови про зняття арешту з майна
надсилається боржнику та органу
(установі), якому була надіслана для
виконання постанова про накладення
арешту на майно боржника.

При цьому, приймаючи таке рішення, суд
керується нормами п. 2 ч. 2 ст. 162 КАС
України, відповідно до яких у разі
задоволення адміністративного позову
суд може прийняти постанову про
зобов'язання відповідача вчинити певні
дії. Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162,
163, 167, 255, 257 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити
повністю.

Зобов'язати відділ Державної
виконавчої служби Вінницького
районного управління юстиції зняти
з-під арешту легковий автомобіль
марки/моделі SUZUKI GRAND VITARA 2.0;
реєстраційний НОМЕР_1, рік випуску - 2007,
колір - чорний, шасі (кузов, рама)
НОМЕР_2, тип - легковий універсал-В, що
належить ОСОБА_1 та є предметом застави
автотранспортного засобу № PCL-B00/049/2007,
укладеного 23.10.2007 між закритим
акціонерним товариством "ОТП Банк",
правонаступником якого є публічне
акціонерне товариство "ОТП Банк", та
ОСОБА_1.

Постанова набирає законної сили в
порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України
апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови. Якщо
суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя Жернаков Михайло
Володимирович