Справа № 826/14719/13-а
Суддя: Борисюк Л.П.
Дата ухвалення: 2014-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач: Борисюк Л.П.
У Х В А Л А

Іменем України

17 вересня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

Головуючого судді суддів при секретарі
за участю: представника позивача
представника відповідачаБорисюк Л.П.,
Петрика І.Й., Собківа Я.М. Чайка О.С.
Собко С.Л. Колодяжної Л.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
апеляційною скаргою Державної
податкової інспекції у Дніпровському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві на постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 01 жовтня 2013 року у
справі за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю «ФАРА-1» до
Державної податкової інспекції у
Дніпровському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

В вересні 2013 року Товариство з
обмеженою відповідальністю «ФАРА-1»
звернулося до Окружного
адміністративного суду міста Києва із
позовом до Державної податкової
інспекції у Дніпровському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві в якому просило визнати
незаконними та скасувати податкові
повідомлення рішення від 16.08.2013 №
та № .

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
01 жовтня 2013 року позов задоволено.

Визнано протиправними та скасовано
податкові повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
Дніпровському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві від
16.08.2013 № та № .

Відповідач, не погоджуючись з
прийнятим рішенням суду, звернувся з
апеляційною скаргою, в якій зазначає,
що оскаржувана постанова суду не
відповідає вимогам матеріального та
процесуального права, а саме, судом
першої інстанції неповно з'ясовано та
не доведено обставини, що мають
значення для справи, висновки суду
першої інстанції не відповідають
обставинам справи, в зв'язку з чим
просить скасувати постанову суду та
прийняти нове рішення, яким у
задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
учасників процесу, які з'явилися в
судове засідання, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції, в
період з 22.07.2013 по 26.07.2013 Державною
податковою інспекцією у Дніпровському
районі Державної податкової служби
було проведено документальну
позапланову виїзну перевірку
Товариства з обмеженою
відповідальністю «ФАРА-1» () з питань правильності
нарахування, повноти і своєчасності
сплати податку на додану вартість та
податку на прибуток по
фінансово-господарським
взаємовідносинам з ТОВ
«Виробничо-комерційна фірма «Мілана»
( за березень, червень,
липень 2012 року.

В ході проведення перевірки податковим
органом встановлено порушення
позивачем вимог:

- п. 198.2, 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 201.1, 201.2 ст. 201
Податкового кодексу України в
результаті чого занижено податок на
додану вартість на загальну суму 40 730
грн., а саме: березень - на суму 13 233 грн.,
червень - на суму 19 550 грн. та за липень
2012 року - на суму 7 947 грн.;

- пп. 139.1.1, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139
Податкового кодексу України в
результаті чого занижено податок на
прибуток в сумі 42 767 грн., а саме: за І
квартал 2012 року - на суму 13 895 грн.,
півріччя 2012 року - на суму 20 528 грн. та за
3 квартали - 8 344 грн.

За результатами проведеної перевірки
відповідачем складено Акт перевірки
від 02.08.2013 № 437-26-53-22-04-21/33299396 на підставі
якого прийнято податкові
повідомлення-рішення № , яким
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на прибуток підприємств,
створених за участі іноземних
інвесторів на суму 64 150,00 грн. (за
основним платежем - 42 767,00 грн., за
штрафними (фінансовими) санкціями - 21
383,00 грн.) та № , яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на додану вартість із
вироблених в Україні товарів (робіт,
послуг) на суму 61 095,00 грн. (за основним
платежем - 40 730,00 грн., за штрафними
(фінансовими) санкціями - 20 365,00 грн.

Не погоджуючись з прийнятими
податковими повідомленнями-рішеннями
відповідача, позивач звернувся до суду
з вищевказаним позовом з метою
визнання їх протиправними та
скасування.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
податковим органом не доведено, що
господарські операції позивача з його
контрагентом ТОВ «ВКФ «Мілана» є
фіктивними, не доведено
недобросовісності позивача та його
контрагента, в той час як позивачем
були надані всі первинні документи, які
фіксують факт здійснення
господарської діяльності.

З таким висновком суду колегія суддів
погоджується, виходячи з наступного.

Відносини, що виникають у сфері
справляння податків і зборів, а також
права та обов'язки платників податків і
зборів, компетенція контролюючих
органів, повноваження і обов'язки їх
посадових осіб під час здійснення
податкового контролю, а також
відповідальність за порушення
податкового законодавства,
регулюються Податковим кодексом
України, який вступив в силу з 01.01.2011
року (далі по тексту - ПК України).

Порядок формування податкового
кредиту з податку на додану вартість
визначено статтею 198 ПК України, згідно
якої право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій, зокрема, з
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг.

Відповідно до п. 198.2 ст. 198 ПК України,
датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: або
дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг; або дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.

Пунктом 198.3 статті 198 ПК України
визначено, що податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з, зокрема, придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Згідно п. 198.6. статті 198 ПК України, не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими
порушенням вимог ст. 201 цього Кодексу)
чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими п. 201.11 ст. 201 цього
Кодексу. У разі коли на момент
перевірки платника податку органом
державної податкової служби суми
податку, попередньо включені де складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
цього Кодексу.

За приписами пункту 138.2 статті 138 ПК
України, витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визначаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення зберігання яких
передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Між тим, згідно положень підпункту 139.1.9
пункту 139. 1 статті 139 ПК України, не
включаються до складу валових витрат,
витрати, не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Статтею 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» визначено, що
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Із системного аналізу положень
Податкового кодексу України
вбачається висновок, що право на
формування податкового кредиту з
податку на додану вартість та валових
витрат виникає у платника податків за
наявності сукупності таких елементів:
наявності у сторін спеціальної
податкової правосуб'єктності (особа, що
видає податкову накладну, повинна бути
зареєстрованою як платник ПДВ);
фактичного (реального) здійснення
оподатковуваних операцій
постачальником на користь покупця;
наявності причинно-наслідкового
зв'язку між операцією з придбання
товарів чи послуг та потребою
використання в господарській
діяльності; документального
підтвердження факту здійснення
господарської операції сукупністю
належним чином складених (оформлених)
первинних та інших документів (у т.ч.
платіжних), які зазвичай супроводжують
операції певного виду та підтверджують
їх фактичне виконання; наявності у
покупця належним чином складеної
податкової накладної (має усі
обов'язкові реквізити).

Відповідно до інформаційного листа
Вищого адміністративного суду України
від 02.06.2011 року № 742/11/13-11, з метою
встановлення факту здійснення
господарської операції, формування
витрат для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість належить з'ясовувати,
зокрема, обставини щодо руху активів у
процесі здійснення господарської
операції, установлення спеціальної
податкової правосуб'єктності
учасників господарської операції,
установлення зв'язку між фактом
придбання товарів (послуг),
спорудженням основних фондів, імпортом
товарів (послуг), понесенням інших
витрат і господарською діяльністю
платника податку.

Дослідженню підлягають усі первинні
документи, які належить складати
залежно від певного виду господарської
операції: договори, акти виконаних
робіт, документи про перевезення,
зберігання товарів тощо.

Необхідно перевіряти фізичні, технічні
та технологічні можливості певної
особи до вчинення тих чи інших дій, що
становлять зміст господарської
операції, як-от: наявність
кваліфікованого персоналу, основних
фондів, у тому числі транспортних
засобів для перевезення або
виробництва, приміщень для зберігання
товарів тощо, якщо такі умови необхідні
для здійснення певної операції;
можливість здійснення операцій з
відповідною кількістю певного товару у
відповідні строки з урахуванням
терміну його придатності, доступності
на ринку тощо; наявність відповідних
ліцензій та інших дозвільних
документів, що необхідні для ведення
певного виду господарської діяльності.

Про відсутність факту здійснення
господарської операції можуть також
свідчити і результати, відображені у
даних податкового обліку будь-кого з
учасників господарської операції, які
фактично не настали внаслідок
відсутності відповідних дій будь-кого
з учасників такої операції (наприклад,
відображення отримання послуг без їх
фактичного надання або в разі їх
надання іншою особою, ніж та, що вказана
у даних податкового обліку чи
первинних документах; імітація купівлі
товару в особи, яка ніколи його не
продавала тощо).

Вивченням матеріалів справи колегією
суддів встановлено, що між ТОВ «ВКФ
«Мілана» (Постачальник) та ТОВ «ФАРА-1»
(Покупець) було укладено договір
поставки № 2511 від 25.11.2011 (т.1, арк.36-37),
згідно умов якого Постачальник
зобов'язується в порядку та на умовах,
визначених у цьому Договорі, передати у
власність Покупцеві товар, а Покупець в
порядку та на умовах, визначених у
цьому Договорі, прийняти та оплатити
визначений товар.

На виконання умов вищевказаного
договору, факт поставки відповідних
матеріалів та меблів було оформлено та
підтверджено видатковими накладними,
подорожніми листами вантажного
автомобіля, угодою про припинення
зобов'язань шляхом сплати зустрічних
однорідних вимог, накладними на
внутрішнє переміщення, актами на
списання матеріалів, наказами,
інвентаризаційними описами, актами
приймання-передачі (внутрішнього
переміщення) основних засобів (т.1,
арк.22-28, 38-41, 54-70; т.2, арк.2-169), ТОВ «ВКФ
«Мілана» було виписано податкові
накладні на загальну суму ПДВ 40 730,00 грн.
(т.1, арк.29-35), копії яких наявні в
матеріалах справи.

При цьому, в акті перевірки
відповідачем не вказано на наявність
недоліків в оформленні податкових
накладних від імені контрагента
позивача, на підставі яких сформовано
податковий кредит.

Основні засоби, які позивач придбав у
ТОВ «ВКФ «Мілана» для застосування у
своїй господарській діяльності, а саме:
меблі для персоналу та стелажі для
зберігання автотоварів, після вводу в
експлуатацію були переміщені у власні
торгові підрозділи Запоріжжя 2,
Сімферополь, Ковель 2. Пакувальні
матеріали позивач використав для
упаковки товарів, які відправлялися на
відокремлені підрозділи та
безпосередньо покупцям.

Отже, операції позивача з ТОВ «ВКФ
«Мілана» здійснені в межах
господарської діяльності, є реальними,
відповідають дійсному економічному
змісту та підтверджуються необхідними
документами, що є свідченням
добросовісності позивача при
здійсненні вказаних операцій.

Крім цього, колегія суддів звертає
увагу на те, що штатно-посадові листи,
які надані представником позивача на
вимогу суду, містять перелік посад та
прізвища тих службових осіб, які
підписували первинні документи,
підтверджуючі фінансово-господарські
відносини між позивачем та ТОВ «ВКФ
«Мілана». З огляду на зазначене,
твердження відповідача про те, що деякі
з осіб не є штатними працівниками
підприємства та відповідно, не мають
права підпису первинних документів є
безпідставними та необґрунтованими.

Заперечуючи проти вимог даного позову
відповідач, зокрема, посилається на акт
про неможливість проведення
зустрічної звірки ТОВ «ВКФ «Мілана»
Бориспільської ОДПІ Київської області
від 24.07.2013 № 30/22-2/30523272, згідно якого ТОВ
«ВКФ «Мілана» має ознаки
«фіктивності», а саме: відсутність
підприємства за місцезнаходженням, на
підприємстві відсутні наймані
працівники та виробничі потужності.

Враховуючи наведене, відповідач дійшов
висновку про непідтвердження
отримання ТОВ «ФАРА-1» відповідних
матеріалів та меблів (товар) від ТОВ
«ВКФ «Мілана» в періоді за який
проводилася перевірка, а правочини,
укладені ТОВ «ФАРА-1» з вказаним
контрагентом, не спричинили реального
настання правових наслідків, крім тих,
що пов'язані з їх недійсністю.

Відповідно до правової позиції
Верховного Суду України, у разі, якщо
дії платника податку свідчать про його
добросовісність, а вчинені ним
господарські операції не викликають
сумніву в їх реальності та
відповідності дійсному економічному
змісту, для підтвердження права на
податковий кредит та/або бюджетне
відшкодування достатньо наявності
належним чином оформлених документів,
зокрема податкових накладних. Разом з
тим, не є підставою для відмови у праві
на податковий кредит та бюджетне
відшкодування з податку на додану
вартість порушення податкової
дисципліни, вчинені контрагентом
платника податку. Також не є підставою
для визнання неправомірними операцій
платника податків подальше припинення
чи анулювання статусу платника податку
на додану вартість його контрагента.
Усі операції, вчинені контрагентом
платника податку до припинення такого
контрагента, не можуть автоматично
розглядатися як нікчемні правочини в
силу самого собою припинення юридичної
особи або анулювання її податкового
статусу. У такому разі достатньо
встановити необізнаність платника
податку, що заявляє право на податковий
кредит чи бюджетне відшкодування з
податку на додану вартість про факт
припинення або недобросовісний
характер діяльності контрагента
(зокрема про несплату податків чи
неподання податкової звітності).

У разі, якщо на час здійснення
господарських операцій, за якими
податкова інспекція не визнає
обґрунтованим віднесення позивачем до
податкового кредиту сум податку на
додану вартість, постачальники були
включені до Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців, а також мали
свідоцтво про реєстрацію платника
податку на додану вартість, покупець не
може нести відповідальність за
несплату податків продавцями, ні за
можливу недостовірність відомостей
про них, наведених у зазначеному
реєстрі, за умови необізнаності щодо
неї.

Так на момент здійснення вищевказаних
господарських операцій юридична особа
ТОВ «ВКФ «Мілана» була зареєстрована у
визначеному законом порядку та не була
припинена згідно Закону України «Про
державну реєстрацію юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців».

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України
«Про державну реєстрацію юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців»,
державна реєстрація юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців засвідчення
факту створення або припинення
юридичної особи, засвідчення факту
набуття або позбавлення статусу
підприємця фізичною особою, а також
вчинення інших реєстраційних дій, які
передбачені цим Законом, шляхом
внесення відповідних записів до
Єдиного державного реєстру.

Згідно статті 33 Закону України «Про
державну реєстрацію юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців», юридична
особа припиняється в результаті
передання всього свого майна, прав та
обов'язків іншим юридичним особам -
правонаступникам у результаті злиття,
приєднання, поділу, перетворення
(реорганізації) або в результаті
ліквідації за рішенням, прийнятим
засновниками (учасниками) юридичної
особи або уповноваженим ними органом,
за судовим рішенням або за рішенням
органу державної влади, прийнятим у
випадках, передбачених законом.

Юридична особа є такою, що припинилася,
з дати внесення до Єдиного державного
реєстру запису про державну реєстрацію
припинення юридичної особи.

На момент здійснення правовідносин,
контрагента позивача було
зареєстровано як юридичну особу та
платником податку на додану вартість,
доказів існування вироків суду у
кримінальних справах, якими б
встановлювався факт фіктивного
підприємництва, відповідачем не
надано.

Згідно Рішень Європейського суду з
прав людини у справах Інтерсплав проти
України (2007 рік, заява № 803/02), «Булвес»
АД проти Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03)
і Бізнес Супорт Центр проти Болгарії
(2010 рік, заява № 6689/03), які відповідно до
ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання
рішень та застосування практики
Європейського суду з прав людини»
підлягають застосуванню судами як
джерела права, платника податку не може
бути позбавлено права на бюджетне
відшкодування ПДВ за відсутності
доказів того, що його було залучено до
протиправної діяльності, пов'язаної з
незаконним отриманням бюджетного
відшкодування; при цьому платник ПДВ не
повинен нести відповідальність за
зловживання, вчинені його
постачальниками, якщо платник ПДВ не
знав про такі зловживання і не міг про
них знати.

З огляду на принцип персональної
відповідальності платника податку
право на податковий кредит не може
ставитись у пряму залежність від
додержання податкової дисципліни
третіми особами. Тобто якщо контрагент
не виконав свого зобов'язання щодо
сплати податку до бюджету, це тягне
відповідальність та негативні
наслідки саме щодо цієї особи, а тому
сама по собі несплата податку (у тому
числі внаслідок ухилення від сплати) не
може бути підставою для відмови у праві
платника податку на податковий кредит
за наявності факту здійснення
господарської операції.

Аналогічна правова позиція викладена в
постанові Верховного суду України від
31.01.2011 у справі за позовом ЗАТ
«Мукачівський лісокомбінат» до
Мукачівської об'єднаної державної
податкової інспекції в Закарпатській
області про визнання недійсним
податкового повідомлення-рішення.

Як свідчать матеріали даної справи, на
момент здійснення господарських
операцій у Єдиному державному реєстрі
були відсутні відомості, які б могли
ставити під сумнів цивільну
правоздатність контрагента позивача -
ТОВ «ВКФ «Мілана». При цьому, за даними
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців не
вбачається, що на момент укладення та
виконання сторонами спірних угод були
наявні записи щодо не підтвердження
відомостей про юридичні особи даного
підприємства.

Відповідно до ст. 71 КАС України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Тобто, на відповідача як суб'єкта
владних повноважень, покладено
обов'язок щодо доказування
правомірності прийнятих ним
податкових повідомлень-рішень, так як
він заперечує проти задоволення
позовних вимог.

Відповідачем не було надано до суду
належних та допустимих доказів
правомірності прийняття ним
податкових повідомлень-рішень від
16.08.2013 № та № .

З огляду на викладене, колегія суддів
приходить до висновку щодо
правомірності заявлених позивачем
вимог, які є обґрунтованими,
підтверджуються належними доказами та
є такими, що підлягають задоволенню.

Згідно зі ст. 159 КАС України, судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.

З підстав вищенаведеного, колегія
суддів дійшла висновку, що суд першої
інстанції вірно встановив фактичні
обставини справи, дослідив наявні
докази, надав їм належну оцінку та
прийняв законне і обґрунтоване
рішення, з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
а тому підстав для його скасування не
вбачається.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України,
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції суд апеляційної інстанції
має право залишити апеляційну скаргу
без задоволення, а постанову суду без
змін.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212,
254 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Дніпровському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві на постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 01 жовтня 2013 року -
залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 01 жовтня 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
в повному обсязі, шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя
суддя суддя Л.П. Борисюк
І.Й. Петрик Я.М. Собків

Повний текст ухвали складено та
підписано - 19.09.2014

Головуючий суддя
Борисюк Л.П.

Судді:
Петрик І.Й.

Собків Я.М.