Справа № 807/2355/13-а
Суддя: Глушко І.В.
Дата ухвалення: 2014-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2014 р.
Справа № 876/12723/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді:
Глушка І.В.

суддів:
Макарика В.Я., Шинкар Т.І.

за участю секретаря судового
засідання: Малетич М.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
Ужгородської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Закарпатській
області на постанову Закарпатського
окружного адміністративного суду від
30.09.2013р. по справі за позовом
Ужгородської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Закарпатській
області до Товариства з обмеженою
відповідальністю "СЕЗ-УА" про сплату
нарахованих із застосуванням
"звичайних цін" податкових зобов'язань,-

встановив:

05.07.2013 року позивач - Ужгородська
міжрайонна державна податкова
інспекція в Закарпатській області ДПС
звернулася до суду з позовною заявою до
відповідача - Товариства з обмеженою
відповідальністю «"СЕЗ-УА" про сплату
нарахованих із застосуванням
"звичайних цін" податкових зобов'язань.
У позовній заяві просить суд стягнути з
відповідача суму нарахованого із
застосуванням «звичайних цін»
податкового зобов'язання по податку на
прибуток у розмірі 46326,00 грн., в тому
числі основного платежу у сумі 41526,00
грн. та штрафної (фінансової) санкції у
сумі 4800,00 грн., та по податку на додану
вартість у розмірі 2243,00 грн., в тому
числі основного платежу у сумі 1794,00 грн.
та штрафної (фінансової) санкції у сумі
449,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначає, що під час проведення
перевірки відповідача було
встановлено порушення відповідачем .п.
1.20., 1.32 ст. 1, п.п. 7.4.2 п. 7.4 ст. 7 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств», пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14, п.п.
153.2.2 п. 153.2 ст. 153 Податкового кодексу
України, п.п. 7.4.2 п. 7.4 ст. 7 Закону України
«Про податок на додану вартість». А
саме, позивачем було визначено рівень
звичайних цін на придбану відповідачем
електрокабельну продукцію від ТОВ
«Трилюкс» на рівні продажних цін за
якими ТОВ „Трилюкс" придбав
елетрокабельну продукцію від
постачальників ПП „Компанія
Конектитук" та ТОВ „Пан електро".

Таким чином позивач зазначає, що
звичайною ціною продукції придбаної
відповідачем є ціна визначена
постачальниками ПП „Компанія
Конектитук" та ТОВ „Пан електро". У
зв'язку з цим, позивач вважає, що ним
було зроблено правильний висновок про
зменшення відповідачу валових витрат
на суму 124866 грн.. в тому числі за 3
квартал 2010 р.- 13912 грн.; за 4 квартал 2010 р.
- 62866 грн.; за 1 квартал 2011 р. - 48088 грн.;
зменшення собівартості готової
продукції за 3 квартал 2011 р. на 44826 грн.;
зменшення податкового кредиту з
податку на додану вартість у сумі 37430
грн. в тому числі за серпень 2010 - 27 грн.,
жовтень 2010 - 6085 грн., грудень 2010 - 5684 грн.,
лютий 2011 - 9618 грн., червень 2011 - 3951 грн.,
липень 2011 - 3209 грн., серпень 2011 - 8856 грн.
При цьому, позивач посилається на Акт
перевірки відповідача № 934/22-0/33128716 від
11.06.2013 року.

Постановою Закарпатського окружного
адміністративного суду від 30.09.2013р. у
задоволенні адміністративного позову
Ужгородської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Закарпатській
області до Товариство з обмеженою
відповідальністю "СЕЗ - УА" про сплату
нарахованих із застосуванням
"звичайних цін" податкових зобов'язань -
відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції виходив з
того, що позивачем взагалі не
досліджувалися питання про рівень цін
на відповідну продукцію, який склався
на ринку аналогічних товарів та послуг,
про те, за якою ціною інші контрагенти
продають свою продукцію на
внутрішньому ринку. Відповідний аналіз
рівня справедливих ринкових цін на
ідентичні товари на внутрішньому ринку
в акті перевірки не відображений. В
ході судового розгляду справи
позивачем також не надано належних та
допустимих доказів, які б свідчили, що
ціни, за якими відповідач придбавав
продукцію, не відповідають рівню
справедливих ринкових цін на ідентичні
товари.

Суд прийшов до висновку, що позивачем
не обґрунтовано правильність
встановлення рівня звичайної ціни на
продукцію, а також не доведено того, що
договірні ціни на продукцію, придбану
відповідачем у ТОВ „Трилюкс" не
відповідають рівню звичайних цін на
продукцію.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду позивач оскаржив його в
апеляційному порядку. Вважає, що
оскаржувана постанова прийнята з
неповним з'ясуванням обставин, що мають
значення для справи, з помилковим
застосуванням норм матеріального
права, порушенням норм процесуального
права та підлягає скасуванню з підстав
викладених у апеляційній скарзі
(аналогічних тим, що містяться у
позовній заяві). Просить скасувати
оскаржувану постанову та прийняти
нову, якою задовольнити позовні вимоги
в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційну скаргу апелянта слід
залишити без задоволення з наступних
підстав.

Судом встановлено, підтверджено
матеріалами справи наступні обставини.

Так, Ужгородською міжрайонною
державною податковою інспекцією
Закарпатської області Державної
податкової служби проведено планову
виїзну перевірку Товариства з
обмеженою відповідальністю «СЕЗ-УА» з
питань дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період 01.10.2010 р. по 31.12.2012р., за
результатами якої було складено Акт №
787/22-0/33128716 від 15.05.2013 року (а.с.160-250, т.1).

Згідно висновків акту відповідачу
визначено із застосуванням «звичайних
цін» податкове зобов'язання по податку
на прибуток у розмірі 40314,00 грн., та по
податку на додану вартість у розмірі
1811,00 грн.

27.05.2013 року ТОВ „СЕЗ-УА" подано
заперечення на акт перевірки та
додатково надано листи від ПП
„Компанія Коннектикут" та ТОВ
„Пан-Електро" в яких містилась
інформація щодо цін на
товарно-матеріальні цінності які
придбавались ТОВ „СЕЗ-УА", надано
копії прайсів, пояснення від вказаних
компаній щодо механізму формування цін
по яким ТОВ „Трилюкс" придбавав
вказані ТМЦ (а.с.155-159, т.1).

Позивачем за наслідками розгляду
заперечення відповідно до п.п.78.1.5 п. 78
ст.78 Податкового кодексу України
призначено та проведено позапланову
виїзну перевірку, про що складено Акт
від 11.06.2013 року за № 934/22-0/33128716 про
результати виїзної позапланової
перевірки ТОВ „СЕЗ-УА" з питань
дотримання вимог податкового
законодавства з 01.01.2010 по 31.12.2012 р.
(а.с.18-58, т.1).

В ході вищевказаної перевірки
встановлено, що в охоплений перевіркою
період відповідач здійснював
придбання електрокабельної продукції
від ТОВ „Трилюкс", яке відповідно до
приписів п. 1.26 ст. 1 Закону України „Про
оподаткування прибутку підприємств"
та п. 14.1.159 ст. 14 Податкового кодексу
України є пов'язаною особою з
відповідачем, за цінами, які, за
висновками позивача, є вищими від
звичайних цін. У зв'язку з цим, в процесі
перевірки позивачем було прийнято
рішення про застосування звичайних цін
на рівні продажних цін на
електрокабельну продукцію, за якими
ТОВ „Трилюкс", прибав вказану
продукцію від постачальників ПП
„Компанія Коннектикут" та ТОВ
„Пан-Електро". На підставі прийнятого
рішення про застосування звичайних цін
позивачем встановлено завищення
відповідачем валових витрат на суму
валових витрат на суму 124866 грн.. в тому
числі за 3 квартал 2010 р.- 13912. грн.; за 4
квартал 2010 р. - 62866 грн.; за 1 квартал 2011
р. - 48088 грн.; зменшення собівартості
готової продукції за 3 квартал 2011 р. на
44826 грн.; зменшення податкового кредиту
у сумі 37430 грн. в тому числі за серпень
2010 - 27 грн., жовтень 2010 - 6085 грн., грудень
2010 - 5684 грн., лютий 2011 - 9618 грн., червень 2011
- 3951 грн., липень 2011 - 3209 грн., серпень 2011 -
8856 грн.

На підставі Акту перевірки від 11.06.2013
року за № 934/22-0/33128716 позивачем були
прийняті, зокрема, податкове
повідомлення-рішення від 19.06.2013 року за
№ 000128/22-0/33128716, форма „Р" про збільшення
суми грошового зобов'язання з податку
на прибуток із застосуванням звичайних
цін на суму 46326 грн., за основним
платежем та 41526 грн. за штрафними
санкціями 4800 грн. (а.с.59) та податкове
повідомлення-рішення від 19.06.2013 року за
№ 000130/22-0/33128716, форма „Р" про збільшення
суми грошового зобов'язання з податку
на додану вартість із застосуванням
звичайних цін на суму 2243 грн. за
основним платежем та 1794 грн. за
штрафними санкціями 449 грн. (а.с.61).

Надаючи правову оцінку спірним
правовідносинам, що виникли між
сторонами у справі, колегія суддів
виходить з наступного.

Відповідно до п. 39.15 ст. 39 Податкового
кодексу України ( в редакції чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин), визначені із
застосуванням звичайних цін база,
об'єкт оподаткування та інші показники
податкового обліку використовуються
органами державної податкової служби
для проведення розрахунку податкових
зобов'язань, коригування від'ємного
значення об'єкта оподаткування або
інших показників податкової звітності
за результатами проведення перевірки.
За результатами цієї перевірки
приймається відповідне податкове
повідомлення-рішення. У разі коли
платник податків розпочинає процедуру
оскарження цього податкового
повідомлення-рішення, або несплати
відповідної суми, визначеної в такому
податковому повідомленні-рішенні,
протягом строків, встановлених цим
Кодексом податкове
повідомлення-рішення вважається
відкликаним. Керівник органу державної
податкової служби зобов'язаний
звернутися до суду з позовом про
нарахування та сплату податкових
зобов'язань, коригування від'ємного
значення об'єкта оподаткування або
інших показників податкової звітності.

Відтак, враховуючи, що податкові
повідомлення-рішення від 19.06.2013 року за
№№ 000128/22-0/33128716, 000130/22-0/33128716 були
прийняті позивачем після набрання
чинності ст. 39 ПК України, тому
відповідні положення цієї статті щодо
порядку нарахування та сплати
податкових зобов'язань із
застосуванням звичайних цін повинні
застосовуватися до спірних
правовідносин. Судом встановлено, що
відповідач спірні суми податкових
зобов'язань не сплатив, отже вказані
податкові повідомлення-рішення
вважаються відкликаними, а питання
щодо стягнення податкових зобов'язань
повинно вирішуватись в судовому
порядку.

Правове регулювання порядку
обчислення і сплати податку на
прибуток та ПДВ із застосуванням
звичайних цін за охоплений перевіркою
період (з 01.01.2010 р. по 31.12.2012 р.)
здійснювалося відповідно до Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств», Закону України «Про
податок на додану вартість» та
Податкового кодексу України (далі - ПК
України).

Відповідно до п. 1.18 ст. 1 Закону України
«Про податок на додану вартість» (яким
здійснювалося правове регулювання
порядку обчислення і сплати ПДВ до
31.12.2010 року) встановлено, що у цьому
законі звичайні ціни розуміються та
застосовуються за правилами,
визначеними пунктом 1.20 статті 1 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств».

Згідно з п. 8 підрозділу 10 розділу ХХ ПК
України визначено, що у випадках,
визначених цим Кодексом, до вступу в
дію статті 39 цього Кодексу
застосовується пункт 1.20 статті 1 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств».

Пунктом 1 розділу ХІХ ПК України
передбачено, що ст. 39 ПК України, яка
встановлює методи визначення та
порядок застосування звичайної ціни,
набирає чинності з 01 січня 2013 року.

Відповідно до пп. 1.20.1. п. 1.20 ст. 1 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» встановлено, якщо цим
пунктом не встановлено інше, звичайною
вважається ціна товарів (робіт, послуг),
визначена сторонами договору. Якщо не
доведене зворотне, вважається, що така
звичайна ціна відповідає рівню
справедливих ринкових цін.

Справедлива ринкова ціна - це ціна, за
якою товари (роботи, послуги)
передаються іншому власнику за умови,
що продавець бажає передати такі
товари (роботи, послуги), а покупець
бажає їх отримати за відсутності
будь-якого примусу, обидві сторони є
взаємно незалежними юридично та
фактично, володіють достатньою
інформацією про такі товари (роботи,
послуги), а також ціни, які склалися на
ринку ідентичних (а за їх відсутності -
однорідних) товарів (робіт, послуг).

Ринок товарів (робіт, послуг) - сфера
обігу товарів (робіт, послуг), яка
визначається виходячи з можливості
покупця (продавця) реально і без
значних додаткових витрат придбати
(продати) товар (роботу, послугу) на
найближчій стосовно будь-якої із
сторін договору території.

Ідентичні товари (роботи, послуги) -
товари (роботи, послуги), що мають
однакові характерні для них основні
ознаки. Під час визначення
ідентичності товарів беруться до
уваги, зокрема, їх фізичні
характеристики, які не впливають на їх
якісні характеристики і не мають
суттєвого значення для визначення
ознак товару, якість і репутація на
ринку, країна походження та виробник.
Незначні відмінності в їх зовнішньому
вигляді можуть не враховуватися.

Порядок визначення звичайної ціни
товару (робіт, послуг) регламентований
підпунктом 1.20.2 пункту 1.20 статті 1
Закону, в межах якого податковий орган
зобов'язаний діяти при визначенні
рівня звичайних цін. Цією нормою Закону
передбачено, що для визначення
звичайної ціни товару (робіт, послуг)
використовується інформація про
укладені на момент продажу такого
товару (роботи, послуги) договори з
ідентичними (однорідними) товарами
(роботами, послугами) у співставних
умовах. Зокрема, враховуються такі
умови договорів, як кількість (обсяг)
товарів (наприклад, обсяг товарної
партії), строки виконання зобов'язань,
умови платежів, звичайних для такої
операції, а також інші об'єктивні
умови, що можуть вплинути на ціну. При
цьому умови договорів на ринку
ідентичних (у разі їх відсутності -
однорідних) товарів (робіт, послуг)
визнаються співставними, якщо
відмінність між такими умовами суттєво
не впливає на ціну, або може бути
економічно обґрунтована. При цьому
враховуються звичайні при укладанні
угод між непов'язаними особами
надбавки чи знижки до ціни. Зокрема,
але не виключно, враховуються знижки,
пов'язані з сезонними та іншими
коливаннями споживчого попиту на
товари (роботи, послуги), втратою
товарами якості або інших
властивостей; закінченням
(наближенням дати закінчення) строку
зберігання (придатності, реалізації);
збутом неліквідних або
низьколіквідних товарів;
маркетинговою політикою, у тому числі
при просуванні товарів (робіт, послуг)
на ринки; наданням дослідних моделей і
зразків товарів з метою ознайомлення з
ними споживачів. Якщо товари (роботи,
послуги), ідентичні (за їх відсутності -
однорідні) товарам (роботам, послугам),
стосовно яких визначається звичайна
ціна, прилюдно пропонуються до
продажу, або мають ціни, встановлені
на організованому ринку цінних
паперів, або мають біржову ціну
(біржове котирування), визначення
звичайної ціни у встановленому в
абзаці першому цього підпункту
порядку здійснюється із врахуванням
таких факторів.

Згідно з пп. 1.20.8 ст. 1 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» обов'язок доведення того,
що ціна договору не відповідає рівню
звичайної ціни у випадках, визначених
цим Законом, покладається на
податковий орган у порядку,
встановленому законом. При проведенні
перевірки платника податку податковий
орган має право надати запит, а платник
податку зобов'язаний обґрунтувати
рівень договірних цін або послатися на
норми абзацу першого підпункту 1.20.1
цього пункту.

Вищенаведена правова норма
кореспондує з приписами ч. 1 ст. 71
Кодексу адміністративного судочинства
України, якою встановлено, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до абз 2. п.39.4 ст. 39 ПК
України (в редакції від 01.04.2013 р. )для
визначення звичайної ціни товару
(роботи, послуги) згідно з методом
порівняльної неконтрольованої ціни
(аналогів продажу) використовується
інформація про укладені на момент
продажу такого товару (роботи, послуги)
договори з ідентичними (однорідними)
товарами (роботами, послугами) у
порівнянних умовах на відповідному
ринку товарів (робіт, послуг).
Враховуються, зокрема, такі умови
договорів, як кількість (обсяг) товарів
(наприклад, обсяг товарної партії);
обсяг функцій, що виконуються
сторонами; умови розподілу між
сторонами ризиків і вигод; строки
виконання зобов'язань; умови
здійснення платежів, звичайних для
такої операції; характеристика ринку
товарів, на якому здійснено
господарську операцію;
бізнес-стратегія підприємства;
звичайні надбавки чи знижки до ціни під
час укладення договорів між
непов'язаними особами, а також інші
об'єктивні умови, що можуть вплинути на
ціну. При цьому умови договорів на
ринку ідентичних (за їх відсутності -
однорідних) товарів (робіт, послуг)
визнаються порівнянними, якщо
відмінність між такими умовами істотно
не впливає на ціну або може бути
економічно обґрунтована. При цьому
враховуються звичайні під час
укладення договорів між непов'язаними
особами надбавки чи знижки до ціни,
зокрема знижки, зумовлені сезонними та
іншими коливаннями споживчого попиту
на товари (роботи, послуги), втратою
товарами якості або інших
властивостей; закінченням (наближенням
дати закінчення) строку зберігання
(придатності, реалізації); збутом
неліквідних або низьколіквідних
товарів.

Якщо товари (роботи, послуги), стосовно
яких визначається звичайна ціна,
ідентичні (за їх відсутності -
однорідні) товарам (роботам, послугам),
які прилюдно пропонуються до продажу,
або мають ціни, встановлені на
організованому ринку цінних паперів,
або мають біржову ціну (біржове
котирування), визначення звичайної
ціни, в установленому в абзаці першому
цього пункту порядку, здійснюється з
урахуванням таких факторів.

В ході судового розгляду судом
апеляційної інстанції встановлено, що
при визначенні звичайної ціни товару
не враховувались та не досліджувались
існуючі надбавки чи знижки до ціни,
маркетингова політика, у тому числі
при просуванні товарів (робіт, послуг)
на ринки, а також інші об'єктивні умови,
що можуть вплинути на ціну.

Колегія суддів бере до уваги також те,
що позивачем взагалі не досліджувалися
питання про рівень цін на відповідну
продукцію, який склався на ринку
аналогічних товарів та послуг, про те,
за якою ціною інші контрагенти
продають свою продукцію на
внутрішньому ринку. Відповідний аналіз
рівня справедливих ринкових цін на
ідентичні товари на внутрішньому ринку
в акті перевірки не відображений. Крім
того, позивачем також не надано
належних та допустимих доказів, які б
свідчили, що ціни, за якими відповідач
придбавав продукцію, не відповідають
рівню справедливих ринкових цін на
ідентичні товари.

В той же час, позивач будучи обізнаним з
наданими відповідачем до заперечення
від 27.05.2013 року на акт перевірки
доказами та інформацією щодо цін на
товарно-матеріальні цінності, які є
відмінні від визначеного податковим
органом рівня звичайних цін
проігнорував та залишив поза увагою
вказані аргументи, не вжив заходів щодо
повного та всебічного встановлення
рівня звичайних цін, не звертався з
запитами до інших платників податку
щодо рівня договірних цін, тобто не
врахував всіх об'єктивних умов,
врахування яких є обов'язковим.

Як наслідок, судом першої інстанції
вірно встановлено, що визначення
звичайної ціни товару позивачем було
проведено з суттєвими порушеннями
приписів п.п. 1.20.2 п. 1.20 ст. 1 Закону
України „Про оподаткування прибутку
підприємств", та абз 2. п.39.4 ст. 39 ПК
України.

Крім того, судом першої інстанції вірно
встановлено, що не може бути достатнім
доводом на підтвердження факту
порушення відповідачем вимог
податкового законодавства факт
пов'язаності позивача та ТОВ „Трилюкс",
та обставина, що директором на
вказаних підприємствах була одна й
таж особа, оскільки вказане саме по
собі не є порушення податкового
законодавства та не є доказом
придбання товарно матеріальних
цінностей за цінами вищими за рівень
звичайних цін.

Згідно ч.1 ст. 71 КАС України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Так, колегія суддів бере до уваги
надані відповідачем письмові докази
(а.с.138-154, т.1), а саме : листи від ПП
„Компанія Конектікут" від 24.05.2013,
офіційні прайси вказаної компанії щодо
діючих цін на продукцію, видаткові
накладні за якими ПП „Компанія
Конектікут" постачала продукцію іншим
не пов'язаним контрагентам, листи ТОВ
„Пан електро" щодо цін на продукцію та
цінової політики від 24.05.2013 р. за № 29, та
від 06.09.2013 р за № 54, згідно яких
випливає, що ціни по яким ТОВ „СЕЗ-УА"
придбало продукцію у ТОВ „Трилюкс" не є
вищими від цін за якими вказана
продукція реалізовувалась іншими
контрагентам, і по більшості товарних
позицій є навіть нижчими, а ціни по яким
було відпущено продукцію ТОВ
„Трилюкс" було визначено
індивідуально, товари постачались під
замовлення, з застосуванням знижок, з
врахуванням статусу офіційного дилера
тощо - є достатніми для обґрунтованого
сумніву щодо правильності визначення
позивачем рівня звичайних цін.

Крім того, наявність позитивної
різниці між цінами по яким ТОВ
„Трилюкс" придбав продукцію у ПП
„Компанія Конектікут" та ТОВ „Пан
електро" та в подальшому реалізував
відповідачу є закономірною з огляду на
те, що вказані господарські операції
спрямовані на отримання доходу. В той
же час відповідач реалізував вказану
продукцію та отримав чистий прибуток у
загальній сумі 70384 грн., що відображено
в Акті перевірки та не заперечується
позивачем.

Як наслідок, колегія суддів поділяє
висновок суду першої інстанції про те,
що позивачем не обґрунтовано
правильність встановлення рівня
звичайної ціни на продукцію, а також не
доведено того, що договірні ціни на
продукцію, придбану відповідачем у ТОВ
„Трилюкс" не відповідають рівню
звичайних цін на продукцію.

Крім того відповідно до п.п. 39.11. ст. 39 ПК
України для визначення звичайних цін
на товари (роботи, послуги)
використовуються офіційні джерела
інформації, у тому числі: статистичні
дані державних органів і установ; ціни
спеціалізованих аукціонів з торгівлі
окремими видами продукції, біржові
котирування; довідкові ціни
спеціалізованих комерційних видань та
публікацій, у тому числі електронних та
інших банків даних; звіти та довідки
відділів з економічних питань у складі
дипломатичних представництв України
за кордоном; інші інформаційні джерела,
що визнаються офіційними в
установленому порядку.

Судом встановлено, що в Акті перевірки
відсутнє посилання, а позивач ні в
позовній заяві ні ході судового
розгляду не навів будь-якого
офіційного джерела інформації, який
було використано для визначення рівня
звичайних цін.

Відповідно до п 39.1. ПК України звичайна
ціна на товари (роботи, послуги)
збігається з договірною ціною, якщо
інше не встановлено цим Кодексом і не
доведено зворотне.

Згідно пп. 1.20.1. п. 1.20 ст. 1 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств», якщо цим пунктом не
встановлено інше, звичайною вважається
ціна товарів (робіт, послуг), визначена
сторонами договору. Якщо не доведене
зворотне, вважається, що така звичайна
ціна відповідає рівню справедливих
ринкових цін.

Відтак, колегія суддів приходить до
висновку, що оскільки позивачем не
доведено, що договірні ціни на
електрокабельну продукцію, придбану у
ТОВ „Трилюкс" є вищими від рівня
звичайних цін, та що така ціна не
відповідає рівню справедливих
ринкових цін - звичайною вважається
ціна товарів визначена сторонами
договору.

Згідно пп. 14.1.27. п. 14.1. ст. 14 Податкового
кодексу України, визначено, що витрати -
сума будь-яких витрат платника податку
у грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних
для провадження господарської
діяльності платника податку, в
результаті яких відбувається
зменшення економічних вигод у вигляді
вибуття активів або збільшення
зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Відповідно до п. 138.1. ст. 138 цього Кодексу
витрати, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування,
складаються зокрема із витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4,
138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту
138.10, пунктом 138.11 цієї статті.

Собівартість придбаних та
реалізованих товарів формується
відповідно до ціни їх придбання з
урахуванням ввізного мита і витрат на
доставку та доведення до стану,
придатного для продажу (п. 138.6. ст. 138 ПК
України).

Згідно п. 138.8 ст. 138 ПК України
собівартість виготовлених та
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг складається з витрат,
прямо пов'язаних з виробництвом таких
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, а саме: прямих матеріальних
витрат; прямих витрат на оплату праці;
амортизації виробничих основних
засобів та нематеріальних активів,
безпосередньо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг;
загальновиробничі витрати, які
відносяться на собівартість
виготовлених та реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг
відповідно до положень (стандартів)
бухгалтерського обліку; вартості
придбаних послуг, прямо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг; інших прямих
витрат, у тому числі витрат з придбання
електричної енергії (включаючи
реактивну).

Пунктом 138.2 ст. 138 ПК України, визначено,
що витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

У відповідності до пп. 7.4.2 п. 7.4 ст. 7
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» встановлено, що
витрати, понесені платником податку у
зв'язку з придбанням товарів (робіт,
послуг) у пов'язаної особи визначаються
виходячи із договірних цін, але не
більших за звичайні ціни, що діяли на
дату такого придбання.

Підпунктом 153.2.2 пункту 153.2 ст. 153 ПК
України передбачено, що витрати,
понесені платником податку
визначаються виходячи з договірних
цін, але не вищих за звичайні ціни, що
діяли на дату такого придбання, у разі
якщо договірна ціна на такі товари
(роботи, послуги) відрізняється більше
ніж на 20 відсотків від звичайної ціни
на такі товари (роботи, послуги).

У свою чергу, підпунктом 139.1.9. п. 139.1. ст.
139 ПК України визначено, що не
включаються до складу витрат: витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Судом апеляційної інстанції
встановлено, що відповідач здійснював
включення до складу собівартості
придбаних та реалізованих товарів
вартість придбаної електрокабельної
продукції у ТОВ „Трилюкс", що
підтверджується відповідними
видатковими накладними.

Як наслідок, враховуючи те, що спірні
суми витрат відповідача на придбання
продукції підтверджені первинними
документами, а позивачем всупереч
правовим приписам ч. 1 ст. 71 КАС України
не доведено того, що договірні ціни на
продукцію, придбану у вищенаведеного
контрагента, є вищими від рівня
звичайних цін, суд першої інстанції
прийшов до вірного висновку, що позивач
зробив хибний висновок про завищення
відповідачем валових витрат на суму
124866 грн.. в тому числі за 3 квартал 2010 р.-
13912. грн.; за 4 квартал 2010 р. - 62866 грн.; за 1
квартал 2011 р. - 48088 грн.; зменшення
собівартості готової продукції за 3
квартал 2011 р. на 44826 грн., та про
заниження відповідачем податку на
прибуток на суму 46326 грн.

Згідно з пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України
«Про податок на додану вартість» (яким
здійснювалося правове регулювання
порядку обчислення і сплати ПДВ до
31.12.2010 року) встановлено, що податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8-1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до пп. 198.3 ст. 198 Податкового
кодексу України, податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається із сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Згідно з пп. 198.2 ст. 198 ПК України датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше, зокрема дата
отримання платником податку
товарів-послуг, що підтверджено
податковою накладною. Аналогічні
положення були встановлені і нормами
ст. 7 Закону України «Про податок на
додану вартість».

Колегія суддів враховує, що оскільки
господарські операції відповідача по
придбанню електрокабельної продукції
від ТОВ „Трилюкс" були пов'язані з
господарською діяльністю відповідача
та здійснені за договірними цінами, які
не є вищими від рівня звичайних цін, то
правомірним є включення відповідачем
суми 37430 грн. податку на додану вартість
до податкового кредиту, суми якого
підтверджені належним чином
оформленими податковими накладними.

А відтак, суд апеляційної інстанції
вважає неправомірним висновок
позивача про зменшення відповідачу
податкового кредиту з податку на
додану вартість у сумі 37430 грн. в тому
числі за серпень 2010 - 27 грн., жовтень 2010 -
6085 грн., грудень 2010 - 5684 грн., лютий 2011 - 9618
грн., червень 2011 - 3951 грн., липень 2011 - 3209
грн., серпень 2011 - 8856 грн., та про
збільшення відповідачу грошового
зобов'язання по податку на додану
вартість на суму 2243 грн. за основним
платежем та 1794 грн. за штрафними
санкціями 449 грн.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів
вважає, що вимоги позивача про
стягнення з відповідача податкового
зобов'язання по податку на прибуток у
розмірі 46326 грн., в тому числі суми 41526
грн. основного платежу та суми 4800 грн.
штрафної (фінансової) санкції, та
податку на додану вартість в сумі 2243
грн., в тому числі суми 1 794 грн.
основного платежу та суми 449 грн.
штрафної (фінансової) санкції, є
безпідставними та не підлягають
задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 159
Кодексу адміністративного судочинства
України судове рішення повинно бути
законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав
вказані вимоги процесуального закону,
оскільки до спірних правовідносин
вірно застосував норми матеріального
та процесуального права, що призвело до
ухвалення законного рішення, яке
скасуванню не підлягає.

Керуючись ч.3 ст.160 ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205,
206, 254 КАС України, суд -

ухвалив:

Апеляційну скаргу Ужгородської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Закарпатській області
залишити без задоволення, а постанову
Закарпатського окружного
адміністративного суду від 30.09.2013р. по
справі № 807/2355/13-а - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання ухвалою
законної сили, а у разі складення
ухвали в повному обсязі відповідно до
ст. 160 КАС України - з дня складення
ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя
І.В. Глушко

Судді
В.Я. Макарик

Т.І. Шинкар

Ухвала складена в повному обсязі 15.09.2014
року.