Справа № 803/1559/13-а
Суддя: Гінда О.М.
Дата ухвалення: 2014-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2014 р.
№
876/11058/13 Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді:
Гінди О.М.

суддів:
Качмара В.Я., Рибачука А.І.

за участю секретаря судових засідань:
Ратушної М.І.

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 на
постанову Волинського окружного
адміністративного суду від 25 липня 2013
року у справі за адміністративним
позовом Волинського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів до Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_3 про стягнення
адміністративно-господарських
санкцій, -

встановив:

12.07.2013 Волинське обласне відділення
Фонду соціального захисту інвалідів
звернулося в суд із адміністративним
позовом до ФОП ОСОБА_3 у якому просить
стягнути з відповідача
адміністративно-господарські санкції
в сумі 11200 грн та 194,88 грн пені.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилався на те, що відповідно до вимог
Закону України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів», відповідач у
2012 році зобов'язаний був
працевлаштувати 1 інваліда, проте цього
обов'язку не виконав, у зв'язку з чим він
був зобов'язаний до 15 квітня наступного
за звітним роком сплатити
адміністративно-господарські санкції
в розмірі половини середньорічної
заробітної плати, а саме - 11200 грн. Однак,
ФОП ОСОБА_3 вказану суму
адміністративно-господарських санкції
в добровільному порядку не сплачено, а
тому такі підлягають стягненню з
нарахуванням пені в сумі 194,88 грн.

Постановою Волинського окружного
адміністративного суду від 25.07.2013 у
задоволенні позову відмовлено.

Із постановою суду першої інстанції не
погодився позивач та оскаржив її в
апеляційному порядку. Вважає, що така
ухвалена з неповним з'ясуванням
обставин, що мають значення для справи,
з неправильним дослідженням доказів та
з порушенням норм права, що призвело до
неправильного вирішення справи, а тому
просить її скасувати та ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
позову.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги
апелянт посилається на те, що станом на
01.01.2012 у відповідача працювало 62
найманих працівників, з яких два
інваліди. Проте, у зв'язку з фактичним
припиненням здійснення основного виду
діяльності, ним протягом І кварталу 2012
року звільнено 58 осіб, у т.ч. 54 по
переводу на ТОВ «Негабарит-Сервіс».
Таким чином, поки у ФОП ОСОБА_3 згідно
законодавства існував обов'язок на
працевлаштування інвалідів (І кв. 2012
року) він його виконував
(працевлаштовані 2 інваліди), а коли у
зв'язку зі зміною виробництва у
відповідача залишилось лише 2
працівники (2- 4 квартали 2012 року) він не
повинен був та об'єктивно не міг
працевлаштовувати інвалідів.

Представник апелянта у судовому
засіданні апеляційну скаргу підтримав
та просить її задовольнити.

Представник позивачу у судове
засідання не прибув, хоча належним
чином повідомлений про дату, час та
місце судового розгляду, що згідно ч. 4
ст. 196 КАС України, не перешкоджає
апеляційному розгляду.

Суд апеляційної інстанції, заслухав
доповідь судді-доповідача, пояснення
представника апелянта, перевірив
матеріали справи та обговорив підстави
і межі апеляційних вимог, вважає, що
апеляційна скарга задоволеною бути не
може.

Суд першої інстанції дійшов висновку,
що позов належить задовольнити,
оскільки згідно поданого ФОП ОСОБА_3
звіту форми 10-ПІ, середньооблікова
кількість штатних працівників у 2012
році становила 9 осіб, кількість
інвалідів - штатних працівників, які
мали працювати на робочих місцях,
створених відповідно до вимог ст. 19
Закону України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні» - 1
особа, а працевлаштовані « 0». Згідно
повідомлення Ковельського
міськрайонного центру зайнятості від
12.07.2013 № 1515/01-23, відповідач протягом 2012
року не інформував центр зайнятості
про наявність вільних вакантних місць
для інвалідів. Тому суд першої
інстанції дійшов висновку, що оскільки
відповідач не виконав покладених на
нього законодавством заходів по
створенню робочих місць для інвалідів
та їх працевлаштуванню та не дотримано
вимог, встановлених статтею 19
зазначеного вище Закону, а саме не було
у 2012 році створено 1 робоче місце для
працевлаштування інвалідів, у
відповідності до чинного
законодавства нарахована йому
адміністративно-господарська санкція
в сумі 11200 грн та пеня в сумі 194,88 грн,
підлягає стягненню в користь
державного бюджету.

З такими висновками суду першої
інстанції погоджується і суд
апеляційної інстанції, з огляду на
таке.

Порядок, підстави та умови участі
суб'єктів господарювання в реалізації
державних гарантій для забезпечення
інвалідів рівними правами з іншими
громадянами регулюється Законом
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні» від 21
березня 1991 року N 875-XII (в редакції чинній
на момент виникнення спірних
правовідносин, далі - Закон N 875-XII).

Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону N 875-XII,
підприємства, установи, організації,
фізичні особи, які використовують
найману працю, зобов'язані виділяти та
створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів, у тому
числі спеціальні робочі місця,
створювати для них умови праці з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації і забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Частиною 1 ст. 19 Закону N 875-XII, для
підприємств, установ, організацій, у
тому числі підприємств, організацій
громадських організацій інвалідів,
фізичних осіб, які використовують
найману працю, установлюється норматив
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця.

Статтею 20 Закону України «Про
зайнятість населення» від 1 березня 1991
року N 803-XII (чинного на час виникнення
спірних правовідносин) визначено, що
підприємства, установи і організації
незалежно від форми власності
реєструються у місцевих центрах
зайнятості за їх місцезнаходженням як
платники збору до Фонду
загальнообов'язкового державного
соціального страхування України на
випадок безробіття, щомісяця подають
цим центрам адміністративні дані у
повному обсязі про наявність вільних
робочих місць (вакансій), у тому числі
призначених для працевлаштування
інвалідів, та про працівників, які
працюють неповний робочий день
(тиждень), якщо це не передбачено
трудовим договором, або не працюють у
зв'язку з простоєм виробництва з не
залежних від них причин, і в
десятиденний строк - про всіх прийнятих
працівників у порядку, встановленому
законодавством. Несвоєчасна
реєстрація або відмова від неї,
порушення порядку подання
адміністративних даних тягне за собою
відповідальність, передбачену законом.

Згідно приписів частини 1 статті 20
Закону N 875-XII підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, які
використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом. Для підприємств, установ,
організацій, у тому числі підприємств,
організацій громадських організацій
інвалідів, фізичних осіб, на яких
працює від 8 до 15 осіб, розмір
адміністративно-господарських санкцій
за робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом, визначається в розмірі
половини середньої річної заробітної
плати на відповідному підприємстві, в
установі, організації, у тому числі
підприємстві, організації громадських
організацій інвалідів, у фізичної
особи, яка використовує найману працю.

Частиною 2 цієї статті визначено, що
порушення термінів сплати
адміністративно-господарських санкцій
тягне за собою нарахування пені. Пеня
обчислюється виходячи з 120 відсотків
річних облікової ставки Національного
банку України, що діяла на момент
сплати, нарахованої на повну суму
недоїмки за весь її строк.

З огляду на приписи статті 238
Господарського кодексу України, до
суб'єктів господарювання можуть бути
застосовані уповноваженими органами
державної влади або органами місцевого
самоврядування
адміністративно-господарські санкції,
тобто заходи організаційно-правового
або майнового характеру, спрямовані на
припинення правопорушення суб'єкта
господарювання та ліквідацію його
наслідків, та за порушення
встановлених законодавчими актами
правил здійснення господарської
діяльності.

Відповідно до ч. 2 ст. 218 ГК України,
учасник господарських відносин
відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення прав ведення
господарської діяльності, якщо не
доведе, що ним вжито усіх залежних від
нього заходів для недопущення
господарського правопорушення.

З наведених вище нормативно-правових
приписів вбачається обов'язок
підприємства створити робочі місця для
інвалідів відповідно до визначеного
Законом нормативу та щомісячно
інформувати органи працевлаштування
про кількість вакантних робочих місць
в тому числі для інвалідів, а тому у
разі невиконання чи неналежного
виконання цих обов'язків підприємство
зобов'язане сплатити
адміністративно-господарські санкції.

Форма звітності про наявність вільних
вакантних місць затверджена Наказом
Міністерства праці та соціальної
політики України від 19.12.2005 № 420, який
втратив чинність на підставі Наказу
Міністерства соціальної політики N 316
від 31.05.2013. Згідно вказаного Наказу
роботодавці повідомляють органи
державної служби зайнятості про
наявність вільних вакантних місць, у
тому числі для осіб з обмеженими
фізичними можливостями, шляхом подання
щомісячних Звітів форми 3-ПН.

Однак, всупереч наведених вище
положень, звіти форми 3-ПН відповідачем
до Ковельського міськрайонного центру
зайнятості протягом 2012 року не подавав,
що підтверджується наявним у
матеріалах справи листом останнього
від 12.07.2013 № 1515/01-23 (а.с. 22).

Як вбачається із звіту форми 10-ПІ про
зайнятість і працевлаштування
інвалідів за 2012 рік, ФОП ОСОБА_3
самостійно повідомив позивача про те,
що середньооблікова кількість штатних
працівників облікового складу
працівників склала 9 осіб, з них
інваліди - « 0», при нормативі згідно ст.
19 Закону N 875-XII - 1 інвалід. Середньорічна
заробітна плата штатного працівника
22410 грн.

З викладених вище обставин справи суд
апеляційної інстанції погоджується з
висновками суду першої інстанції про
те, що відповідачем не виконано
встановлений Законом норматив щодо
працевлаштування інвалідів у 2012 році (1
особа), та не вжито усіх залежних від
нього заходів спрямованих на
недопущення правопорушення, а тому він
зобов'язаний був до 15.04.2013 сплати
адміністративно-господарські санкції
у розмірі половини середньорічної
заробітної плати штатного працівника,
тобто 11200 грн.

Оскільки відповідач не надав доказів
сплати цих санкцій у визначений строк,
такі підлягають стягненню з
нарахуванням пені в сумі 194,88 грн,
згідно з розрахунком (а.с. 4), який
проведений відповідно до Порядку
нарахування пені та її сплати,
затвердженого Наказом Мінпраці «Про
затвердження Порядку нарахування пені
та її сплати» від 15.05.2007 № 223.

Суд апеляційної інстанції не приймає
до уваги посилання апелянта на те, що у
першому кварталі 2012 року у нього
працювало два інваліди, оскільки на
підтвердження цього ним не надано
жодного доказу, зокрема, копій трудових
книжок, наказів про прийняття та
звільнення з роботи, довідок МСЕК тощо,
хоча у відповідності до ч. 1 ст. 71 КАС
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення.

Також необґрунтованими є доводи
апелянта щодо кількості працівників,
які у нього працювали, оскільки такі є
суперечливими, так як у запереченні на
позовну заяву відповідач зазначає, що
станом на 01.01.2012 у нього працювало 48
працівників, а у апеляційній скарзі - 62.
Позивачем не надано жодних доказів, які
б підтверджували фактичну кількість
працівників, які працювали станом на
01.01.2012 та за кожен місяць 2012 року.

Надані апелянтом суду апеляційної
інстанції копії трудових договорів не
можуть бути прийняті до уваги, оскільки
згідно ч. 2 ст. 195 КАС України суд
апеляційної інстанції може дослідити
докази, які не досліджувалися у суді
першої інстанції, з власної ініціативи
або за клопотанням осіб, які беруть
участь у справі, якщо визнає
обґрунтованим ненадання їх до суду
першої інстанції або необґрунтованим
відхилення їх судом першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції може
дослідити також докази, які
досліджувалися судом першої інстанції
з порушенням вимог цього Кодексу.

Апелянтом не наведено належних
обґрунтувань того, чому ці докази, які
знаходяться у його розпорядження, не
могли бути подані до суду першої
інстанції.

Крім того, копії цих договорів
підтверджують тільки факт припинення
трудових відносин з рядом працівників,
однак за відсутності належних та
допустимих доказів щодо кількості
працівників станом на 01.01.2012 та за кожен
місяць 2012 року, висновків суду першої
інстанції вони не спростовують.

Згідно ч. 1 ст. 11 КАС України розгляд і
вирішення справ в адміністративних
судах здійснюються на засадах
змагальності сторін та свободи в
наданні ними суду своїх доказів і у
доведенні перед судом їх
переконливості.

З огляду на викладене, суд першої
інстанції обґрунтовано задовольнив
позовні вимоги, правильно і повно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків рішення суду, а
тому підстав для скасування оскарженої
постанови, суд апеляційної інстанції
не вбачає.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254
КАС України, суд -

ухвалив:

апеляційну скаргу Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_3 - залишити без
задоволення, а постанову Волинського
окружного адміністративного суду від 25
липня 2013 року у справі № 803/1559/13-а - без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення.

На ухвалу протягом двадцяти днів, з дня
складення її у повному обсязі, може
бути подана касаційна скарга
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий:
О.М. Гінда

Судді:
В.Я. Качмар

А.І. Рибачук

Ухвала у повному обсязі складена та
підписана 19.09.2014.