Справа № 813/5381/14
Суддя: Хома Олена Петрівна
Дата ухвалення: 2014-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19 вересня 2014 року
№ 813/5381/14
Львівський окружний адміністративний
суд у складі:
судді Хоми О.П.,
з участю секретаря судового засідання
з участю представників: позивача
Валовін Ю. В., відповідача Юрчака Ю.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові адміністративну
справу за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю
лікувально-реабілітаційний курортний
комплекс «Ріксос-Прикарпаття» до
Дрогобицької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Львівській
області про визнання протиправними та
скасування податкового повідомлення -
рішення,

в с т а н о в и в:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Діагностичний
лікувально-реабілітаційний курортний
комплекс «Ріксос-Прикарпаття» (далі -
ТзОВ «ДЛРКК «Ріксос-Прикарпаття»)
звернулось до суду з позовом до
Об'єднаної державної податкової
інспекції у Дрогобицькому районі ГУ
Міндоходів у Львівській області
(надалі - ОДПІ у Дрогобицькому районі) з
вимогою скасувати податкове
повідомлення-рішення відповідача від
16.07.2014р. № , яким збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість в розмірі 370 989 грн, в
тому числі 247 326 грн - за основним
платежем та 123 663 грн - за штрафними
(фінансовими) санкціями. В
обґрунтування позовних вимог
посилається на те, що оскаржене рішення
є протиправним, оскільки прийняте на
основі необґрунтованих висновків акту
органу доходів і зборів № 350/22-01/34358195
від 15.05.2014р., вважає висновки акта
перевірки є помилковими та такими, що
не відповідають фактичним обставинам
справи, суперечать первинним
документам бухгалтерського обліку, та
вимогам діючого законодавства.
Зазначив, що контролюючим органом
безпідставно визнано безтоварним
правочин, вчинений товариством з ТзОВ
«Аріленд». При визначенні суми
податкового кредиту з податку на
додану вартість за наслідками
господарських операцій з вказаним
суб'єктом господарювання позивачем
виконані умови, передбачені статтями
138, 139, 198 та 201 Податкового кодексу
України, а достовірність та
правильність підтверджується
первинними документами
бухгалтерського обліку, податковими
накладними, що засвідчують факт
здійснення господарських операцій, і
були підставою для формування у
відповідних податкових періодах
податкового кредиту. ТзОВ «Аріленд»
зареєстрований як юридична особа,
включений до Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців і на момент
проведення господарських операцій був
зареєстрований платником податку на
додану вартість. Висновки акту
перевірки № 350/22-01/34358195 від 15.05.2014р., щодо
безтоварності правочину, укладеного
між позивачем та ТзОВ «Аріленд»
ґрунтуються виключно на припущеннях
працівників податкового органу, що
проводили перевірку та на інформації,
отриманої від інших податкових
органів. ОДПІ у Дрогобицькому районі не
надано доказів, які б ставили під
сумнів реальність виконання
господарських операцій з поставки
товарів або вказували на
невідповідність їх дійсному
економічному змісту чи підтверджували
б недобросовісність дій позивача як
платника податку.

Представник позивача Валовін Ю.В. в
судовому засіданні позовні вимоги
підтримала з підстав, викладених у
позовній заяві. Додатково наголосила,
що долучені до матеріалів справи
документи свідчать не лише про
документування операцій між ТзОВ
«ДЛРКК «Ріксос Прикарпаття» та ТзОВ
«Аріленд», але й їх фактичне
здійснення. Просила позов задовольнити
повністю.

Дрогобіцька ОДПІ позову не визнала з
підстав, викладених у письмовому
запереченні.

Суть заперечень, які полягають у
правомірності оскарженого податкове
повідомлення-рішення відповідача від
16.07.2014р. № , озвучив представник
відповідача Юрчак Ю.Ю. в судовому
засіданні. Пояснив, що під час
позапланової перевірки ТзОВ «ДЛРКК
«Ріксос-Прикарпаття» встановлено
порушення останнім вимог п.44.1 ст.44,
пп.139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового кодексу
України, а саме: завищено суму
податкового кредиту грудень 2013 року в
сумі 247 326 грн по взаєморозрахунках з
ТзОВ «Аріленд». Вказав, що
безтоварність операцій між позивачем
та ТзОВ «Аріленд» встановлено з огляду
на те, що податковий орган не зміг
провести зустрічну звірку у ТзОВ
«Аріленд», оскільки воно не
знаходиться за юридичною адресою, а
також не представленням позивачем до
перевірки товарно-транспортних
накладних на перевезення ТМЦ від ТзОВ
«Аріленд» і сертифікатів якості товару
підприємства - виробника, що
унеможливлює оприбуткування
відповідно до якості товару від
контрагента ТзОВ «Аріленд». У зв'язку з
цим в акті перевірки зроблено висновок,
що за період грудень 2013 року, відсутній
об'єкт оподаткування податком на
додану вартість по операціях з
контрагентом - постачальником в
розумінні п.185.1 ст.185 п.188.1 ст.188
Податкового кодексу України. Просив у
задоволенні позову відмовити повністю.

Суд, заслухавши пояснення
представників позивача та відповідача,
з'ясувавши обставини, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
та заперечень, дослідивши докази, якими
вони обґрунтовуються та оцінивши їх в
сукупності, дійшов висновку, що позов
підлягає до задоволення, мотивуючи це
наступним.

Позивач - ТзОВ «ДЛРКК
«Ріксос-Прикарпаття», зареєстрований
як суб'єкт підприємницької діяльності -
юридична особа 04.05.2006 року за кодом
та перебуває на
податковому обліку в Дрогобицькій ОДПІ
(Трускавецьке відділення) з 11.05.2006 року
за № 2235/10.

ТзОВ «ДЛРКК «Ріксос-Прикарпаття» є
платником ПДВ відповідно до виданого
ДПІ у м.Трускавці Свідоцтва про
реєстрацію платника податку на додану
вартість № 18308359 від 29.05.2006 року.

Згідно Довідки АБ № 731606 з ЄДРПОУ,
основними видами діяльності ТзОВ
«ДЛРКК «Ріксос-Прикарпаття» за КВЕД -
2010 є: 55.10. Діяльність готелів і подібних
засобів тимчасового розміщування; 46.21.
Оптова торгівля зерном, необробленим
тютюном, насінням і кормами для тварин;
46.33. Оптова торгівля молочними
продуктами, яйцями, харчовими оліями та
жирами; 86.21 Загальна медична практика;
86.22 Спеціалізована медична практика;
56.10 Діяльність ресторанів, надання
послуг мобільного харчування.

Дрогобицькою ОДПІ проведено
документальну позапланову виїзну
перевірку діяльності ТзОВ «ДЛРКК
«Ріксос-Прикарпаття» з питань
дотримання вимог податкового
законодавства по операціях щодо
придбання товарів (робіт, послуг) у ТзОВ
«Аріленд» за грудень 2013р. та
використання придбаних товарів (робіт,
послуг) у власній господарській
діяльності.

Результати перевірки оформлено актом
від 15.05.2014 р. № 350/22-01/34358195, яким
встановлено порушення ТзОВ «ДЛРКК
«Ріксос-Прикарпаття» (відповідно до
предмету спору):

- вимог п. 198.1, п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст. 198 ПК
України, в результаті чого занижено
податок на додану вартість всього в
сумі 247 326,00 грн., у тому числі: за грудень
2013 року у сумі 247 326,00 грн.

- не підтверджено реальність
здійснення операцій з ТзОВ «Аріленд»
за грудень 2013 року.

Не погоджуючись з висновками акту
перевірки, позивачем було подано
заперечення, за результатами розгляду
якого Дрогобицька ОДПІ визнала такі
висновки правомірними.

На підставі акту перевірки від 15.05.2014 р.
№ 350/22-01/34358195 Дрогобицькою ОДПІ 16.07.2014
року прийнято податкове повідомлення -
рішення № , яким ТзОВ «ДЛРКК
«Ріксос-Прикарпаття» збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість в розмірі 370 989 грн, в
тому числі 247 326 грн - за основним
платежем та 123 663 грн - за штрафними
(фінансовими) санкціями.

Податкове повідомлення - рішення від
16.07.2014 року № не оскаржувалося
позивачем в адміністративному порядку
і є предметом скарження даного позову.

Підставою для прийняття вказаного
податкового повідомлення-рішення
стали висновки контролюючого органу
про неправомірність включення до
складу податкового кредиту за грудень
2013 року за наслідками господарських
операцій з ТзОВ «Аріленд» по причині їх
безтоварності.

Вирішуючи спір, суд виходив з
наступного.

Відносини, що виникають у сфері
справляння податків і зборів, зокрема,
визначення вичерпного переліку
податків та зборів, що справляються в
Україні, порядок їх адміністрування,
платників податків та зборів, їх права
та обов'язки, компетенцію контролюючих
органів, повноваження і обов'язки їх
посадових осіб під час здійснення
податкового контролю, а також
відповідальність за порушення
податкового законодавства,
регулюються Податковим кодексом
України (далі - Податковий кодекс).

Склад витрат, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування та
порядок їх визнання регулюється
статтею 138 Податкового кодексу, а
витрати, що не враховуються при
визначенні оподатковуваного прибутку -
статтею 139.

Згідно пункту 138.2. статті 138 Податкового
кодексу витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

У разі якщо платник податку здійснює
виробництво товарів, виконання робіт,
надання послуг з довготривалим (більше
одного року) технологічним циклом
виробництва за умови, що договорами,
укладеними на виробництво таких
товарів, виконання робіт, надання
послуг, не передбачено поетапної їх
здачі, до витрат звітного податкового
періоду включаються витрати, пов'язані
з виробництвом таких товарів,
виконанням робіт, наданням послуг у
цьому періоді.

Платник податку для визначення об'єкта
оподаткування має право на врахування
витрат, підтверджених документами, що
складені нерезидентами відповідно до
правил інших країн.

Згідно до підпункту 139.1.9. пункту 139.1
статті 139 Податкового кодексу не
включаються до складу витрат витрати,
не пов'язані з провадженням
господарської діяльності, а саме:
витрати, не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Відповідно до підпункту 14.1.181. пункту
14.1. статті 14 Податкового кодексу,
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Правила формування податкового
кредиту визначені статтею 198
Податкового кодексу.

Відповідно до пункту 198.1. статті 198
Податкового кодексу право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів
(у тому числі в разі їх ввезення на
митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України;

г) ввезення необоротних активів на
митну територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту відповідно до
пункту 198.2. цієї статті вважається дата
тієї події, що відбулася раніше:

дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3. статті 198
Податкового кодексу податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг
з метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій
у необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Отже, вказана норма Податкового
кодексу пов'язує настання права на
податковий кредит з призначенням
придбаних або виготовлених
матеріальних та нематеріальних
активів (послуг) - для використання
таких у господарській діяльності
платника податку.

Пунктом 198.6. статті 198 Податкового
кодексу встановлено заборону
віднесення до податкового кредиту сум
податку, сплаченого (нарахованого) у
зв'язку з придбанням товарів/послуг,
які не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
цього Кодексу.

Відповідно до пункту 14.1.36. статті 14
Податкового кодексу господарська
діяльність - діяльність особи, що
пов'язана з виробництвом
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
і проводиться такою особою самостійно
та/або через свої відокремлені
підрозділи, а також через будь-яку іншу
особу, що діє на користь першої особи,
зокрема за договорами комісії,
доручення та агентськими договорами.

Згідно частини першої статті 627
Цивільного кодексу України (далі - ЦК
України) сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору (в тому числі,
щодо вартості товару) з урахуванням
вимог ЦК України, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до частини другої статті 67
Господарського кодексу України (надалі
- ГК України), підприємства вільні у
виборі предмета договору, визначені
зобов'язань, інших умов господарських
взаємовідносин, що не суперечать
законодавству України.

Предметом перевірки Дрогобицької ОДПІ
були операції по придбанню ТзОВ «ДЛРКК
«Ріксос-Прикарпаття» макухи
соняшникової у ТзОВ «Аріленд» та
формування податкового кредиту з сум
сплаченого в ціні товару податку на
додану вартість в грудні 2013 року.

Судом встановлено, що між ТзОВ «ДЛРКК
«Ріксос-Прикарпаття» та ТзОВ «Аріленд»
було укладено два договори поставки: №
2111.13 від 21.11.2013 р. та № 0212.13 від 02.12.2013 р.

Згідно умов обох договорів (п. 1.1.)
Постачальник (ТзОВ «Аріленд»),
зобов'язувався поставити, а покупець
(ТзОВ «ДЛРКК «Ріксос-Прикарпаття»)
зобов'язувався прийняти товар, а саме:
макуху соняшникову.

Товар поставлявся на умовах «СРТ» у
відповідності до вимог Міжнародних
правил щодо тлумачення термінів
«Інкотермс» (в редакції 2010 року), що
означає взяття продавцем на себе
обов'язку по забезпеченню доставки
товару у визначене договором місце.

Місцем поставки товару згідно п. 4.1.
договорів визначено Дніпровський
термінал, м. Херсон, вул.
Перекопська, 169.

Згідно умов договору № 2111.13 від 21.11.2013
р., продавець зобов'язувався поставити
протягом 30 календарних днів товар
(макуху соняшникову) в загальній
кількості 1 800 метричних тонн +/-10 МТ за
вибором постачальника.

У відповідності до п. 3.2 договору ціна
товару за одну МТ становить 1 900,00 грн.

Згідно умов контракту № 0212.13 від 02.12.2013
р. ТзОВ «Аріленд» зобов'язувався
поставити протягом 30 календарних днів
аналогічний товар в кількості 500 МТ.

06.12.2013р. між сторонами було підписано
додаткову угоду до контракту, якою
збільшено кількість товару до 650 МТ +/- 10
МТ.

Відповідно до п.3.2 контракту та п.3.2
додаткової угоди до контракту ціна
товару за одну МТ становить 1 900,00 грн.

На підтвердження виконання вказаних
договорів, позивачем долучено до
матеріалів справи видаткові накладні:

- № РН-0000021 від 03.12.2013 р. на поставку
131,030 МТ макухи соняшникової на загальну
суму 248 957,00 грн, в т.ч. ПДВ 41 492, 83 грн;

- № РН-0000022 від 06.12.2013 р. на поставку
650,000 МТ макухи соняшникової на загальну
суму 1 235 000,00 грн. в т.ч. ПДВ 205 833,00 грн.

На підтвердження виконання зобов'язань
ТзОВ «Аріленд» було надано податкові
накладні:

- № 22 від 03.12.2013 р. (виписана по факту
виконання першої з подій, а саме
поставки товару);

- № 24 від 06.12.2013р. (виписана на дату
поставки товару);

- № 23 від 04.12.2013. (виписану на дату
оплати коштів).

Умовами обох договорів передбачено, що
транспортування товару включено до
ціни товару та здійснюється силами
продавця. Розвантажувальні роботи
покладено на Покупця.

ТзОВ «ДЛРКК «Ріксос-Прикарпаття»
здійснило оплату отриманого товару, що
підтверджується платіжними
дорученнями:

- № 13306 від 04.12.2013 р. на суму 853 935,00 грн;

- № 13356 від 06.12.2013 р. на суму 285 000,00 грн;

- № 13220 від 03.12.2013 р. на суму 462 566,00 грн;

- № 13358 від 09.12.2013 р. на суму 333 710,00 грн;

- № 13790 від 26.12.20134р. на суму 96 065,00 грн.

Заборгованості перед ТзОВ «Аріленд»
станом на 31.12.2013 р. у ТзОВ «ДЛРКК
«Ріксос-Прикарпаття» не було, що
встановлено перевіркою та відображено
у акті перевірки.

З сум сплаченого в складі ціни товару
ПДВ в грудні 2013 року ТзОВ «ДЛРКК
«Ріксос-Прикарпаття» було сформовано
податковий кредит в розмірі 247 235,00 грн.

При дослідженні використання
придбаного товару (макухи
соняшникової) в господарській
діяльності, судом встановлено
наступне.

21.11.2013р. позивач уклав контракт № SFC 2111
на продаж макухи соняшникової
нерезиденту компанії «Tenfore Systems UK Limited».

Умовами поставки товару визначено
аналогічні умови - СРТ (п. 5.2. контракту).

22.11.2013р. між сторонами було укладено
додаткову угоду № 1 до контракту, якою
покладено на покупця нерезидента
обов'язок за свій рахунок організувати
всі вантажно-розвантажувальні роботи в
пункті прийому товару, а також
розміщення і зберігання товару у
Терміналі.

Відповідно до п. 2 контракту, продавець
ТзОВ «ДЛРКК «Ріксос-Прикарпаття»
зобов'язується поставити макуху
соняшникову у кількості 10 000 МТ +/- 10 %. (п.
2.1. контракту). Кількість поставки на
кожну партію визначається в додатках
до контракту. Кінцева кількість товару
визначається в порту загрузки судна на
підставі звіту сертифікату (акту) про
отримання товару в порту. Ціна товару
становить 200,00 доларів США за 1 МТ.
Відгрузка товару здійснюється до 31.12.2013
р. (п. 5.1. контракту)

Додатком (Приложением) № 1 від 26.11.2013р.
та специфікацією № 1 до контракту
передбачено відвантаження макухи в
кількості 1 800 МТ +/- 10 % МТ. Додатком
(Приложением) № 2 від 02.12.2013р.
передбачено відвантаження макухи
соняшникової в кількості 650 МТ +/- 10 % МТ.

В розділі 4 контракту зазначено, що
продавець повинен надати ветеринарне
свідоцтво, а також довіреність для
експедитора на оформлення сертифікату
походження.

В підтвердження виконання контракту №
SFC 2111, позивачем долучено до матеріалів
справи дві митні декларації.

Перша митна декларація № 508040000/2013/003694
від 05.12.2013 р., в якій ТзОВ «ДЛРКК
«Ріксос-Прикарпаття» визначено
експортером та відповідальною за
фінансове врегулювання особою.
Одержувачем визначено нерезидента
«Tenfore Systems UK Limited».

В гр. 44 декларації вказано, що товар
макуха соняшникова експортується на
підстав контракту SFC 2111 від 21.11.2013р.

В гр. 35 декларації вказано вагу товару,
яка становить 1714530 кг.

На звороті декларації стоїть відмітка
від 11.12.2013 р., в якій вказано, що товар
вивезено за межі митної території
України в повному обсязі 05.12.2013р.

Друга митна декларація №508040000/2014/000137
від 16.01.2014 р., в якій експортером та
відповідальним за фінансове
забезпечення знову ж таки значиться
ТзОВ «ДЛРКК «Ріксос-Прикарпаття», а
одержувачем вантажу - нерезидент «Tenfore
Systems UK Limited».

В гр.гр. 31, 35 та 44 вказано, що товар
макуха соняшникова експортується на
підставі контракту SFC 2111від 21.11.2013р. в
кількості 650000 кг. На звороті декларації
міститься відмітка про те, що товар
вивезено за межі митної території
України 16.01.2014р.

В обох декларація декларантом
визначено ФОП ОСОБА_4, який діяв на
підставі договору доручення на надання
послуг з декларування товарів № 34-2013
від 21.11.2013 р., укладеного з ТзОВ «ДЛРКК
«Ріксос-Прикарпаття».

Копія договору доручення на надання
послуг з декларування товарів № 34-2013
від 21.11.2013 р., додаток №1 до нього та
акти виконаних робіт від 05.12.2013 року та
від 14.01.2014 року щодо надання
посередницьких послуг та оформленню
митних декларацій наявні в матеріалах
справи.

До матеріалів справи позивачем також
долучено:

- копію міжнародного ветеринарного
сертифікату на корми рослинного
походження ш-29 № 071119 від 04.12.2013р.,
виданого Державним комітетом
ветеринарної медицини (вказаний у гр. 44
декларації № 508040000/2013/003694 від 05.12.2013р.);

- фітосанітарний сертифікат №
75/21-019/ЕК-21240 від 03.12.2013р., виданий
Державною ветеринарною та фіто
санітарною службою України (вказаний у
гр. 44 декларації № 508040000/2013/003694 від
05.12.2013 р.);

- ветеринарний сертифікат на корми
рослинного походження ш-29 № 071181 від
11.01.2014 р., виданий Державним комітетом
ветеринарної медицини (вказаний у гр. 44
декларації № 508040000/2014/000137 від 16.01.2014 р.);

- фітосанітарний сертифікат №
75/21-018/ЕК/212469 від 11.04.2014р., виданий
Державною ветеринарною та
фітосанітарною службою України
(вказаний у гр.. 44 декларації №
508040000/2014/000137).

Окрім цього, до матеріалів справи
долучена копія доручення № 361 від
22.11.2013р., виданого ТзОВ «ДЛРКК
«Ріксос-Прикарпаття» компанії ПП
«Віатранс» на виконання від імені
позивача дій в Херсонській
торгово-промисловій палаті по
отриманню сертифікату походження на
макуху соняшникову, що експортується
для компанії «Tenfore Systems UK Limited».

Наявність згаданих сертифікатів дає
підстави стверджувати про виконання ПП
«Віатранс» наданих позивачем
повноважень про отриманню таких.

Аналіз наведених вище документів по
здійсненню експортних операцій
підтверджують факт того, що власником
експортованого товару - макухи
соняшникової було саме ТзОВ «ДЛРКК
«Ріксос- Прикарпаття», а не будь-яка
інша юридична особа, про що наголошував
відповідач.

Оскільки одним із основних видів
діяльності ТзОВ «ДЛРКК
«Ріксос-Прикарпаття» за КВЕД - 2010 є
оптова торгівля зерном, необробленим
тютюном, насінням і кормами для тварин
(згідно довідки АБ № 731606 з ЄДРПОУ),
операції по придбанню і реалізації
макухи соняшникової є такими, що
відповідають видам господарської
діяльності підприємства.

Згідно із частиною другою статті 3
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» бухгалтерський облік є
обов'язковим видом обліку, який
ведеться підприємством. Фінансова,
податкова, статистична та інші види
звітності, що використовують грошовий
вимірник, ґрунтуються на даних
бухгалтерського обліку.

Відповідно до статті 1 цього Закону
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення,
а господарська операція - дія або подія,
яка викликає зміни в структурі активів
та зобов'язань, власному капіталі
підприємства.

Статтею 9 зазначеного Закону
передбачено, що підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій.

Необхідність підтвердження
господарських операцій первинними
документами визначена п.п.1.2 п.1, п.п.2.1 п.2
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 року №88, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України від 05.06.1995
року за № 168/704.

Згідно пунктів 2.1, 2.4 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.95 року № 88, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 05.06.95 року
за № 168/704 (далі - Положення), первинні
документи (на паперових і
машинозчитуваних носіях інформації)-
це письмові свідоцтва, що фіксують та
підтверджують господарські операції,
включаючи розпорядження та дозволи
адміністрації (власника) на їх
проведення, які для надання їм
юридичної сили і доказовості повинні
мати такі обов'язкові реквізити: назва
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), код форми, дата і місце
складання, зміст господарської
операції та її вимірники (у
натуральному і вартісному виразі)
посади, прізвища і підписи осіб,
відповідальних за дозвіл та здійснення
господарської операції і складання
первинного документа.

Відповідно до пунктів 2.15, п. 2.16
Положення, забороняється приймати до
виконання первинні документи на
операції, що суперечать законодавчим
та нормативним актам.

Відповідно до статті 1 Закону № 996-ХІV
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно зі статтею 1 Закону № 996-ХІV
господарською операцією є дія або
подія, яка викликає зміни в структурі
активів та зобов'язань, власному
капіталі підприємства.

Будь-які документи (у тому числі
договори, накладні, рахунки тощо) мають
силу первинних документів лише в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Якщо ж фактичного здійснення
господарської операції не було,
відповідні документи не можуть
вважатися первинними документами для
цілей ведення податкового обліку
навіть за наявності всіх формальних
реквізитів таких документів, що
передбачені чинним законодавством.

Таким чином, для підтвердження даних
податкового обліку можуть братися до
уваги лише ті первинні документи, які
складені в разі фактичного здійснення
господарської операції, а визначальною
ознакою господарської операції є те, що
вона повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

Всі представлені позивачем документи
відповідають вимогам, встановленим
Законом України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» до первинних документів, не
викликають у суду сумнівів щодо їх
достовірності та в сукупності з іншими
доказами підтверджують реальність
вчинення господарської операції з
придбання ТзОВ «ДЛРКК
«Ріксос-Прикарпаття» макухи
соняшникової у ТзОВ «Аріленд».

Ураховуючи викладене, податковий
кредит з сум сплаченого за даний товар
ПДВ за грудень 2013 року ТзОВ «ДЛРКК
«Ріксос-Прикарпаття» сформовано з
дотриманням вимог діючого податкового
законодавства.

Встановлені судом фактичні обставини
справи спростовують доводи
відповідача щодо неправомірності
формування позивачем податкового
кредиту та законності оскарженого
податкового повідомлення-рішення та
судом до уваги не беруться з огляду на
таке.

Відповідач зазначає, що рішення
контролюючого органу базувалось
зокрема, на результатах аналізу
діяльності контрагента позивача ТзОВ
«Аріленд» та контрагентів контрагента:
ТзОВ «ДескоЮкрейн», ТзОВ «Сапсан-Юг» та
ТзОВ «Вторметекспорт».

На підтвердження відповідачем
долучено копії контрактів, укладених
ТзОВ «Аріленд» з ТзОВ «ДескоЮкрейн»,
ТзОВ «Сапсан-Юг» та ТзОВ
«Вторметекспорт» на придбання макухи
соняшникової.

В акті перевірки від 15.05.2014 р. №
350/22-01/34358195 орган доходів і зборів
робить висновок, що дані контрагенти
знаходяться в тіньовому секторі
економіки. Такий висновок зроблено з
причин присвоєння двом підприємствам,
зокрема ТзОВ «Сапсан Юг» та ТзОВ
«Вторметекспорт», стану - «направлено
повідомлення про відсутність за
місцезнаходженням».

Однак долучена до матеріалів справи
позивачем копія постанови
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 03.06.2014р., яка
набрала законної сили 28.06.2014р. щодо
контрагента ТзОВ «Сапсан-Юг», повністю
спростовує такі висновки.

Згідно статті 19 Конституції України
правовий порядок в Україні ґрунтується
на засадах, відповідно до яких ніхто не
може бути примушений робити те, що не
передбачено законодавством.

Таким чином, виконання одним платником
податків своїх зобов'язань перед
бюджетом не ставиться у залежність від
виконання зазначених зобов'язань
будь-яким іншим платником податків.

Вказане узгоджується з положеннями
статті 61 Конституції України щодо
індивідуального характеру юридичної
відповідальності особи, відповідно до
яких притягненню до відповідальності
підлягає саме правопорушник, а не той,
хто мав з ним господарські відносини.

Згідно з пунктами 2.13. та 2.14. Наказу
Мінфіну «Про затвердження Положення
про документальне забезпечення
записів у бухгалтерському обліку» № 88
від 24.05.1995р. (діючого на момент
виникнення спірних правовідносин),
керівник підприємства забезпечує
фіксування фактів здійснення всіх
господарських операцій, що були
проведенні у первинних документах та
несе відповідальність за правильність
їх складання та відображення в обліку.

За практикою Європейського суду з прав
людини, якщо державні органи мають
інформацію про зловживання в системі
оподаткування конкретною компанією,
вони повинні застосовувати відповідні
заходи саме до цього суб'єкта, а не
розповсюджувати негативні наслідки на
інших осіб при відсутності зловживання
з їх боку (рішення Європейського Суду
від 09.01.2007 у справі «Інтерсплав проти
України»).

У разі якщо національні органи за
відсутності будь-яких вказівок на
безпосередню участь фізичної або
юридичної особи у зловживанні,
пов'язаним зі сплатою податку на додану
вартість, який нараховується у ланцюгу
поставок, або будь-яких вказівок на
обізнаність про таке порушення, все ж
таки застосовують негативні наслідки
до отримувача оподатковуваної
податком на додану вартість поставки,
який повністю виконав свої
зобов'язання, за дії або бездіяльність
постачальника, який перебував поза
межами контролю отримувача і у
відношенні якого у нього не було
засобів перевірки та забезпечення його
виконання, то такі владні органи
порушують справедливий баланс, який
має підтримуватися між вимогами
суспільних інтересів та вимогами
захисту права власності (рішення
Європейського суду з прав людини від
22.01.2009 у справі «БУЛВЕС» АД проти
Болгарії»).

З долучених відповідачем до матеріалів
справи копій контрактів, укладених
ТзОВ «Аріленд» з вказаними вище
контрагентами (контракт від 29.11.2013 р. №
2911.13, контракт від 04.12.2013 р. № 0411.13,
контракт від 19.11.2013р. № 1911.13, контракт
від 02.12.2013р. № 0212.13) видно, що умови
контрактів є практично ідентичними і
передбачають поставку макухи
соняшникової з базисом поставки - СРТ,
доставка оплачена до Дніпровський
термінал м. Херсон.

Системний аналіз наданих позивачем
документів, на підставі яких суд дійшов
висновку про товарність господарських
операцій між ТзОВ «ДЛРКК «Ріксос-
Прикарпаття» та ТзОВ «Аріленд», а також
контрактів останнього з своїми
контрагентами дає підстави
стверджувати, що фактично, товар який
по договору був придбаний позивачем і
потім проданий нерезиденту, на момент
такого придбання та продажу був вже
наявний в порту терміналі і не
потребував його транспортування і
виконання розвантажувальних робіт
ТзОВ «Аріленд» (останні виконувалися
нерезидентом).

Даний факт не заперечується позивачем,
який одночасно і пояснив, що саме з цієї
причини, відсутні передбачені
договором з ТзОВ «Аріленд»
товарно-транспортні накладні.

Товарно-транспортна накладна не
відноситься до первинних документів,
на підставі яких здійснюється
формування податкового кредиту, а є
лише додатковим доказом виконання
зобов'язань на рівні і з іншими
документами (актами приймання-передачі
тощо).

Товарно-транспортна накладна не
міститься в переліку документів, що
визначають право на формування
податкового кредиту, а підтверджує
лише факти виконання зобов'язань
перевізником по транспортуванню
товару.

З огляду на наведене, лист ПрАТ
«Дніпровський термінал» від 03.07.2014р. за
№ 202 з долученим переліком
товарно-транспортних накладних не може
свідчити про фактичне нездійснення
операції.

Навпаки, товарно-транспортні накладні
підтверджують факт надходження товару
в термінал.

Як вказано у листі ПрАТ «Дніпровський
термінал», вантажоодержувачем товару є
ПП «Віатранс», яке отримувало вказаний
товар на зберігання за дорученням
нерезидента «Tenfore Systems UK Limited».

Дана обставина не заперечується
позивачем, який пояснив, що відповідно
до укладеного ним з «Tenfore Systems UK Limited»
контракту № SFC 2111 від 21.11.2013р., саме на
нерезидента покладається обов'язок по
розвантажувальних роботах та
зберіганню товару.

При цьому суд звертає увагу, що
негативні наслідки невиконання
договірних зобов'язань можуть настати
лише для сторін таких зобов'язань і не
можуть поширюватись на третіх осіб, які
не є стороною договору.

Твердження відповідача про виключне
документування операції, а не реальне
її здійснення через виникнення у
нерезидента права власності на
придбаний товар раніше, ніж у ТзОВ
«ДЛРКК «Ріксос-Прикарпаття» та ТзОВ
«Аріленд» не відповідають дійсності і
спростовані зібраними та оціненими в
сукупності доказами щодо фактичних
обставин справи.

За відсутності товарно-транспортних
накладних належним первинним
документом, що свідчить про перехід
товару від ТзОВ «Аріленд» до ТзОВ
«ДЛРКК «Ріксос-Прикарпаття» можна
вважати видаткову накладну чи інші
документи, які свідчать про фактичну
передачу товару.

Так, як ТзОВ «ДЛРКК
«Ріксос-Прикарпаття» в особі директора
Палагути О. П., отримало макуху
соняшникову 03.12.2013 р. (в кількості 131,030
МТ) та 06.12.2013р. (в кількості 650,000 МТ).

В подальшому макуху соняшникову було
отримано нерезидентом:

- 05.12.2013р. в кількості 1714,530 МТ , в т.ч. 13,030
МТ макухи, отриманої позивачем 03.12.2013 р.,
що підтверджується митною декларацією
з відміткою Херсонської митниці про
відправлення товару;

- 13.01.2014р. в кількості 650 МТ, що
підтверджується Актом приймання
товару від 13.01.2014 р. та митною
декларацією з відміткою Херсонської
митниці про відправлення товару.

Щодо висновків податкового органу щодо
відсутності відрядження директора до
м. Херсон для отримання товару
03.12.2014р. та 06.12.2013 р. та до м. Києва для
підписання контракту з ТзОВ «Аріленд»
21.11.2013р. та 02.12.2013 р., то такі твердження
не можуть впливати ні на законність
ведення платником податків
податкового обліку, ні на правильність
формування податкового кредиту.

Відповідно до статті 647 ЦК України,
місцем укладення договору є не
фактичне місце підписання обома
сторонами договору, а місце
знаходження юридичної особи, яка
зробила пропозицію укласти договір,
якщо інше не встановлено самим
договором.

Виходячи з положень вказаної статті ЦК
України, зазначення в договорі місцем
укладення договору «м. Київ», означає,
що на дату надходження пропозиції його
укладення одна зі сторін знаходилась в
м. Києві (та, що ініціює укладення
договору).

Доводи відповідача щодо відсутності у
директора ТзОВ «ДЛРКК
«Ріксос-Прикарпаття» довіреності на
прийняття товару суперечать нормам
частини п'ятої статті 65 ГК України,
відповідно до якої керівник
підприємства без доручення діє від
імені підприємства, представляє його
інтереси в органах державної влади і
органах місцевого самоврядування,
інших організаціях, у відносинах з
юридичними особами та громадянами,
формує адміністрацію підприємства і
вирішує питання діяльності
підприємства в межах та порядку,
визначених установчими документами.

Судом встановлено, що як позивач так і
відповідач на дату вчинення операції,
перебували в ЄДР без обмежень, були
зареєстровані платниками податку на
додану вартість, а також володіли
правом здійснювати таку діяльність.

На підтвердження господарських
відносин позивачем надано договори,
акти приймання-передачі, податкові та
видаткові накладні, платіжні доручення
а також митні декларації та
сертифікати.

Видаткова накладна та акт
приймання-передачі товару є
самостійними первинними документами,
які відповідно фіксують факти
здійснення господарських операції з
відпуску

Одночасно, належним підтвердженням
здійснення операції є і митна
декларація, якою згідно з пунктом 30
Положення про митні декларації,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 21.05.2013 р. № 450,
підтверджується вивезення товарів за
межі митної території України в
митному режимі експорту та про
фактичне вивезення товарів за межі
митної території України.

Всі представлені позивачем документи
судом не викликали у суду сумнівів щодо
їх достовірності та визнані належними
та допустимими доказами реальності
здійснення господарської операції між
ТзОВ «ДЛРКК «Ріксос-Прикарпаття» та
ТзОВ «Аріленд» щодо придбання макухи
соняшникової і правомірність
віднесення підприємством до
податкового кредиту сум податку на
додану вартість.

Відповідно до пункту 1 статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі - КАС України), розгляд і
вирішення справ в адміністративних
судах здійснюється на засадах
змагальності сторін та свободи в
наданні ними суду своїх доказів і у
доведеності перед судом їх
переконливості.

Відповідно до частини першої статті 71
КАС України, кожна сторона повинна
довести ті обставини, на яких
ґрунтуються їх вимоги та заперечення.

Відповідно до вимог частини другої
статті 71 КАС України, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідачем не подано належних
доказів правомірності прийняття
податкового повідомлення - рішення від
16.07.2014 року №.

Відповідно до частини третьої статті 2
КАС України, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті ( вчинені
) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України;

2) з використанням повноваження з
метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням
усіх обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності
перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія);

9) з урахуванням права особи на участь у
процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Перевіривши оскаржуване податкове
повідомлення - рішення Дрогобицької
ОДПІ ід 16.07.2014 року №, суд дійшов
переконання, що воно прийняте
відповідачем без урахування вимог
Податкового кодексу України та з
порушенням передбачених статтею 2 КАС
України принципів, тому його слід
визнати протиправним і скасувати.

Відповідно до частини першої статті 94
КАС України підлягають відшкодуванню з
Державного бюджету України понесені
позивачем судові витрати у вигляді
судового збору в розмірі 487 грн 20 к.,
сплаченого за платіжним дорученням №
17320 від 30 липня 2014 року.

Керуючись ст. ст. 7-14, 69-71, 86, 87, 94, 159, 160-163,
167 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

п о с т а н о в и в :

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення - рішення
Дрогобицької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Львівській
області від 16.07.2014 року №.

Стягнути з Державного бюджету України
в користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «Діагностичний
лікувально-реабілітаційний курортний
комплекс «Ріксос-Прикарпаття» 487
(чотириста вісімдесят сім) гривень 20
копійок судових витрат.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства
України, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови
відповідно до частини другої статті 186
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Постанова суду першої інстанції, якщо
інше не встановлено Кодексом
адміністративного судочинства
України, набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого цим Кодексом,
якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Суддя
Хома О.П.

Повний текст постанови виготовлено 22
вересня 2014 року.