Справа № 2а-2155/11/0706
Суддя: Стрелець Т.Г.
Дата ухвалення: 2014-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"18" вересня 2014 р. м. Київ
К/800/41668/14

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого судді: суддів: Стрелець
Т.Г., Голяшкіна О.В., Зайця В.С.,

розглянувши в письмовому провадженні
касаційну скаргу ОСОБА_4

на постанову Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 24 жовтня 2012 року

у справі № 2а-2155/2011

за позовом ОСОБА_4

до Головного управління
Пенсійного фонду України в
Закарпатській області

про призначення пенсії, -

ВСТАНОВИЛА:

В травні 2011 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом до Головного управління
Пенсійного фонду України в
Закарпатській області в якому просив
визнати неправомірними дії Головного
управління Пенсійного фонду України в
Закарпатській області щодо відмови у
призначенні йому пенсії за вислугу
років та зобов'язати відповідача
призначити йому пенсію за вислугу
років починаючи з 24 квітня 2011 року, а
також стягнути з посадових осіб
відповідача на його користь заподіяну
моральну шкоду 1000 грн.

На обґрунтування позову зазначив, що 28
грудня 2004 року він був звільнений з
військової служби відповідно до Закону
України від 15 червня 2004 року № 1763-IV «Про
державні гарантії соціального захисту
військовослужбовців, які звільняються
із служби у зв'язку з реформуванням
Збройних Сил України, та членів їхніх
сімей» і тому йому з 24 квітня 2011 року -
дати досягнення ним 45 років - згідно з
пунктом «в» статті 12 Закону України від
09 квітня 1992 року № 2262-XII «Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших
осіб» може бути призначена відповідна
пенсія.

Постановою Міжгірського районного
суду Закарпатської області від 08
червня 2011 року позов задоволено
частково.

Визнано протиправною відмову
відповідача в призначенні пенсії
військовослужбовця за вислугою років
ОСОБА_4. Зобов'язано відповідача
призначити ОСОБА_4 пенсію за вислугою
років відповідно до Законів України
"Про державні гарантії
військовослужбовців, які звільняються
зі служби у зв'язку з реформуванням
Збройних сил України" і пункт "в" статті
12 Закону України "Про пенсійне
забезпечення військовослужбовців та
осіб начальницького і рядового складу
органів внутрішніх справ та деяких
інших осіб" від 09 квітня 1992 року №
2262-ХІІ починаючи з 24 квітня 2011
року. В решті позовних вимог
відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 24 жовтня 2012
року, рішення суду першої інстанції
скасовано та прийнято нове, яким
відмовлено позивачу в задоволенні
позовних вимог.

Не погоджуючись з рішенням суду
апеляційної інстанції, ОСОБА_4 подав до
Вищого адміністративного суду України
касаційну скаргу, в якій, посилаючись
на порушення судом норм матеріального
права, просить вищезазначене судове
рішення скасувати та залишити в силі
постанову Міжгірського районного суду
Закарпатської області від 08 червня 2011
року у справі № 2а-2155/2011.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 06 лютого 2014 року постанову
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 24 жовтня 2012
року у справі № 2а-2155/2011 залишено без
змін.

Зазначене рішення суду касаційної
інстанції було переглянуто Верховним
Судом України та постановою Верховного
Суду України від 01 липня 2014 року ухвалу
Вищого адміністративного суду України
від 06 лютого 2014 року скасовано, справу
направлено на новий розгляд до суду
касаційної інстанції.

Справу розглянуто в порядку письмового
провадження, встановленого пунктом 1
частини 1 статті 222 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши і обговоривши доводи
касаційної скарги, перевіривши
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права
і наданої ними правової оцінки
обставин у справі, дослідивши
матеріали справи, колегія суддів
дійшла висновку, що касаційна скарга
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Згідно частини 2 статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції
переглядає судові рішення судів першої
та апеляційної інстанцій в межах
касаційної скарги.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що ОСОБА_4 звільнений з
військової служби наказом начальника
Генерального штабу Збройних Сил
України від 28 грудня 2004 року № 380
відповідно до підпункту "г" пункту 63 (у
зв'язку зі скороченням штатів) у зв'язку
з реформування Збройних Сил України.
Наказом командира ВЧ А 0332 від 31 грудня
2004 року № 35 позивач виключений 31 грудня
2004 року із списків особового складу
частини.

Відповідач, рішенням комісії від 27
квітня 2011 року (протокол № 7) відмовив
позивачу у призначенні пенсії за
вислугою років, керуючись статтею 12
Закону України "Про пенсійне
забезпечення військовослужбовців та
осіб начальницького і рядового складу
органів внутрішніх справ та деяких
інших осіб", а саме у зв'язку з тим, що
досягнення позивачем 45-ти річного віку
не пов'язане з моментом звільнення.

Переглядаючи судові рішення судів
першої та апеляційної інстанцій, з
урахуванням доводів касаційної скарги,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
виходить з наступного.

Відповідно до пункту 11 статті 1 Закону
України "Про державні гарантії
соціального захисту
військовослужбовців, які звільняються
зі служби у зв'язку з реформуванням
Збройних Сил України, та членів їхніх
сімей" (у редакції на час звільнення
позивача зі служби та на час звернення
за призначенням пенсії)
військовослужбовцям, які звільняються
зі Збройних Сил України у зв'язку з їх
реформуванням, при досягненні
45-річного віку і за наявності вислуги 15
років пенсія обчислюється у розмірі 40
відсотків від грошового забезпечення
із збільшенням цього розміру на 2
відсотки за кожний наступний рік, але
не більше ніж 50 відсотків відповідного
грошового забезпечення.

Згідно статті 3 Закону України "Про
державні гарантії соціального захисту
військовослужбовців, які звільняються
зі служби у зв'язку з реформуванням
Збройних Сил України, та членів їхніх
сімей" дію вказаної норми поширено на
військовослужбовців, які звільнені з
військової служби у зв'язку з
реформуванням Збройних Сил України
після 01 січня 2004 року.

Закон України від 4 квітня 2006 року №
3591-IV «Про внесення змін до деяких
законів України з питань пенсійного
забезпечення та соціального захисту
військовослужбовців» внесено зміни до
Закону України від 09 квітня 1992 року №
2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб,
звільнених з військової служби, та
деяких інших осіб». Так, статтю 12
викладено в іншій редакції, зокрема
доповнено пунктом «в». У редакції,
чинній і на час звернення позивача за
призначенням пенсії, згаданою нормою
передбачено, що пенсія за вислугу років
призначається особам офіцерського
складу, прапорщикам і мічманам,
військовослужбовцям надстрокової
служби та військової служби за
контрактом при досягненні 45-річного
віку і за наявності у них вислуги 15
років, які звільняються з військової
служби відповідно до Закону України
від 15 червня 2004 року № 1763-IV «Про
державні гарантії соціального захисту
військовослужбовців, які звільняються
із служби у зв'язку з реформуванням
Збройних Сил України, та членів їхніх
сімей».

Пунктом 11 статті 1 Закону України № 1763-IV
«Про державні гарантії соціального
захисту військовослужбовців, які
звільняються із служби у зв'язку з
реформуванням Збройних Сил України, та
членів їхніх сімей» від 15 червня 2004
року (зі змінами, внесеними згідно із
Законом України від 08 липня 2011 року №
3668-VI «Про заходи щодо законодавчого
забезпечення реформування пенсійної
системи», який набрав чинності з 01
жовтня 2011 року) передбачено, що
військовослужбовцям, які звільняються
зі Збройних Сил України у зв'язку з їх
реформуванням, при досягненні
45-річного віку і за наявності вислуги 20
календарних років пенсія обчислюється
у розмірі 50 відсотків відповідного
грошового забезпечення.

Вирішуючи питання про застосування
зазначених норм закону у часі, колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України виходить із того, що згідно зі
статтею 22 Конституції України
закріплені нею права і свободи не є
вичерпними, гарантуються і не можуть
бути скасовані. При прийнятті нових
законів або внесенні змін до чинних
законодавчих актів не допускається
звуження змісту та обсягу існуючих
прав і свобод.

Рішенням Конституційного Суду України
№ 5-рп/2002 зазначено, що зупинення пільг,
компенсацій і гарантій для
військовослужбовців та працівників
правоохоронних органів без
відповідної матеріальної компенсації
є порушенням гарантованого державною
права на їх соціальний захист та членів
їхніх сімей.

Відповідно до пункту 11 статті 1 Закону
України № 1763-IV «Про державні гарантії
соціального захисту
військовослужбовців, які звільняються
із служби у зв'язку з реформуванням
Збройних Сил України, та членів їхніх
сімей» і висловленого у рішеннях
Конституційного Суду України
розуміння сутності соціальних
гарантій військовослужбовців та
прирівняних до них осіб зміст та обсяг
досягнутих ними соціальних гарантій не
може бути звужено шляхом внесення змін
до законодавства, а правовідносини
щодо їхнього пенсійного забезпечення
виникають не в момент звернення за
призначенням пенсії, а в момент
виникнення права на її призначення.

Отже, право на пенсійне забезпечення
для осіб, які звільнені у зв'язку з
реформуванням Збройних Сил України,
при досягненні ними в майбутньому 45
років та наявності вислуги 15 років,
було встановлено пунктом 11 статті 1
Закону України № 1763-IV «Про державні
гарантії соціального захисту
військовослужбовців, які звільняються
із служби у зв'язку з реформуванням
Збройних Сил України, та членів їхніх
сімей», чинного на момент звільнення
позивача, то зазначена норма зберігає
юридичну силу як для позивача, так і для
відповідача.

З урахування викладених вище
матеріальних норм права, станом на
момент звернення за призначенням
пенсії позивачу виповнилося 45 років, що
в сукупності з відповідною вислугою
років сформувало підстави для
призначення пенсії.

Таким чином, судова колегія Вищого
адміністративного суду України вважає,
що суд першої інстанції дійшов
висновку про часткове задоволення
позовних вимог із дотримання норм
діючого законодавства та з повним,
достовірним, неупередженим та
об'єктивним з'ясуванням всіх обставин
справи.

Відповідно статті 226 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції
скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції та залишає в
силі рішення суду першої інстанції, яке
ухвалено відповідно до закону і
скасоване або змінене помилково.

З огляду на наведене, судова колегія
Вищого адміністративного суду України
дійшла висновку, що апеляційним
адміністративним судом скасоване
вірне по суті рішення суду першої
інстанції.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 226, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити.

Постанову Львівського апеляційного
адміністративного суду від 24 жовтня 2012
року у справі № 2а-2155/2011 -
скасувати.

Постанову Міжгірського районного суду
Закарпатської області від 08 червня 2011
року у справі № 2а-2155/2011 - залишити
в силі.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
сторонам і може переглянута Верховним
Судом України з підстав, у строки та у
порядку, передбачені статтями 237 - 239-1
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Судді: