Справа № 807/685/14
Суддя: Шинкар Т.І.
Дата ухвалення: 2014-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2014 р.
Справа № 876/7153/14

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді
Шинкар Т.І.,

суддів
Ільчишин Н.В.,

Пліша М.А.,

за участю секретаря судового засідання
Прокопенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
Ужгородської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Закарпатській
області на постанову Закарпатського
окружного адміністративного суду від 25
червня 2014 року у справі №807/685/14 за
позовом Товариства з додатковою
відповідальністю «Перечинський
лісохімічний комбінат» до
Ужгородської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Закарпатській
області про визнання частково
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В :

05.03.2014р. Товариство з додатковою
відповідальністю «Перечинський
лісохімічний комбінат»
(далі-Товариство) звернулося з
адміністративним позовом в суд до
Ужгородської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Закарпатській
області (далі-ДПІ), просило визнати
протиправним та скасувати податкове
повідомлення-рішення №000232/22-0/00274105 від
29.10.2012р. в частині збільшення суми
грошового зобов'язання з податку на
прибуток підприємств на суму 241 567,00 грн.
основного платежу та 26 036,00 грн.
штрафних санкцій.

Постановою Закарпатського окружного
адміністративного суду від 25 червня 2014
року позов задоволено.

Не погодившись з рішенням суду першої
інстанції ДПІ оскаржила його в
апеляційному порядку. В апеляційній
скарзі апелянт просить постанову
Закарпатського окружного
адміністративного суду від 25 червня 2014
року скасувати та прийняти нове
рішення, яким в задоволені позову
відмовити повністю. Апеляційну скаргу
обґрунтовує тим, що за наслідком
проведеної перевірки встановлено, що
Товариством включено до витрат
відсотки по кредитах від нерезидентів,
негативні курсові різниці по тілу
кредиту та негативні курсові різниці
по нарахованим відсоткам, у той час як
згадані витрати не підлягали
врахуванню у зменшення бази
оподаткування податком на прибуток
підприємств у частині, пропорційній
частці доходів від пільгової
діяльності (продажу біопалива) до
загальної суми доходу Товариства від
продажу товарів (робіт, послуг). Отже,
використання таких коштів
здійснювалось для фінансування як
діяльності, прибуток від якої
звільняється від оподаткування, так і
діяльності, прибуток від якої підлягає
оподаткуванню на загальних підставах,
що судом не було враховано.

В судовому засіданні представник
апелянта апеляційну скаргу підтримав.
Позивач явку повноважного
представника в судове засідання не
забезпечив, належним чином
повідомлений про розгляд справи, що у
відповідності до вимог ч.4 ст.196 КАС
України не перешкоджає розгляду
справи.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши наявні в справі матеріали,
доводи апеляційної скарги та
заперечення позивача на апеляційну
скаргу в їх сукупності, на основі
наявних у справі доказів, колегія
суддів приходить до переконання, що
апеляційну скаргу слід залишити без
задоволення, а постанову суду першої
інстанції - без змін з наступних
підстав.

Як встановлено судом першої інстанції,
Товариство зареєстроване Перечинською
районною державною адміністрацією
Закарпатської області як юридична
особа, про що видано Свідоцтво про
державну реєстрацію А01 № 70040.

У період з 04.09.2012р. по 08.10.2012р.
Ужгородською міжрайонною державною
податковою інспекцією,
правонаступником якої є ДПІ, проведена
планова виїзна перевірка Товариства з
питань дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.10.2010р. по 30.06.2012р., за
результатами якої складено акт
№1076/22-01/00274105 від 15.10.2012р. в якому
зазначено про порушення п.п.7.13.10 та п.7.20
ст.7 Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» №283 від 22.05.1997р.,
п.140.2 ст.140, п.п.145.1.2 ст.145, п.146.2 ст.146, п.15
підрозділу 4 Перехідних положень
Податкового кодексу України від
02.12.2010р. (далі-ПК України), в результаті
чого занижено податок на прибуток на
загальну суму 500 105,00грн. за період з 2
кварталу 2011 року по 2 квартал 2012 року.

На підставі акта перевірки Ужгородська
міжрайонна державна податкова
інспекція прийняла податкове
повідомлення - рішення №000232/22-0/00274105,
яким збільшила суму грошового
зобов'язання з податку на прибуток
підприємств на 566 359,00грн. з якими в
частині збільшення суми грошового
зобов'язання на 241 567,00 грн. основного
платежу та 26 036,00 грн. штрафних
(фінансових) санкцій (штрафів) не
погодилось Товариство, оскарживши їх
до суду.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції колегія суддів виходить з
наступного.

Як вбачається з матеріалів справи,
податковим органом встановлено, що у 4
кварталі 2010 року, в 2011 та 2012 роках
Товариство користувалося податковою
пільгою у частині оподаткування
податком на прибуток діяльності з
виробництва біопалива.

До 01 квітня 2011 року особливості
оподаткування суб'єктів, що мають право
використовувати зазначену пільгу були
врегульовані Законом України «Про
оподаткування прибутку підприємств»,
згідно підпунктом 7.13.10 пункту 7.13 статті
7 якого тимчасово, строком на 10 років,
починаючи з 1 січня 2010 року
звільняється від оподаткування
прибуток виробників біопалива,
отриманий від продажу біопалива.

В силу приписів підпункту 7.20 статті 7
даного Закону платники податку, що
користуються такою пільгою, ведуть
окремий облік доходів, які не
включаються до складу валових доходів
або звільняються від оподаткування
згідно з нормами зазначених пунктів.

01 квітня 2011 року відповідні відносини
врегульовані нормами пункту 15
підрозділу 4 розділу ХХ «Перехідні
положення» ПК України, згідно положень
якого тимчасово, до 1 січня 2020 року,
звільняється від оподаткування
прибуток виробників біопалива,
отриманий від продажу біопалива.

Як вбачається з матеріалів справи, в
цілях ведення податкового обліку з
метою визначення оподаткованого
прибутку, що звільняється від
оподаткування за обревізований
податковим органом період
перевірялись статті декларацій з
податку на прибуток та податковим
органом встановлено, що Товариство
займалось виробництвом карбамідних
смол, етилацетату (звичайна діяльність)
та виробництво вугілля і брикетів для
грилів та камінів (паливо на підставі
сертифікатів віднесене до
альтернативного, а діяльність
звільнена від оподаткування).

Під час перевірки на підставі
первинних документів, зазначених в
акті перевірки, податковим органом
частково їх не ідентифіковано (тобто не
визначено їх подальше використання в
господарській діяльності: для
отримання звичайних доходів, що
підлягають оподаткуванню чи для
отримання доходів, що звільняються від
оподаткування).

З вимог Положення (стандарт)
бухгалтерського обліку 31 «Фінансовий
результат», що затверджений наказом
Міністерства фінансів України від
28.04.2006р. №415, вбачається, що фінансові
витрати - це витрати на проценти та інші
витрати підприємства, пов'язані із
запозиченням. Якщо облікова політика
підприємства не передбачає
капіталізацію фінансових витрат, які
пов'язані зі створенням
кваліфікаційного активу, то фінансові
витрати визнаються витратами такого
звітного періоду, в якому вони були
нараховані.

Так, проведеною перевіркою
встановлено, що Товариством укладено
контракти відсоткової позики,
предметом яких є позика коштів для
поповнення обігових коштів.

Оскільки, погашення тіла кредиту
здійснюється протягом певного періоду
(2008-2013 роки та 2011-1016 роки), а тому
Товариство користуючись ними сплачує
також і відсотки за користування
такими.

Як встановлено судом першої інстанції
з акта перевірки та пояснень
представника відповідача в судовому
засіданні, вказані витрати неможливо
ідентифікувати, або зв'язати з
отриманням як доходів, що звільняються
від оподаткування, так і доходів, що
оподатковуються на загальних
підставах, адже погашення тіла
кредитів здійснювалося протягом
усього перевіряємого періоду, впродовж
якого позивач користувався
позичковими коштами на оплатній
основі; до того ж позичкові кошти були
залучені для поповнення обігових
коштів та ведення поточної
господарської діяльності. Наведене
створило підстави для висновку, що
позивач використовував згадані кошти
для фінансування як пільгової, так і
іншої діяльності, що оподатковується
за загальних підставах, отже витрати,
пов'язані з їх залученням підлягають
відповідному розподілу.

Згідно вимог Положення (стандарт)
бухгалтерського обліку 16 «Витрати»
затвердженого Наказом Міністерства
фінансів України від 31.12.99р. №318,
собівартість реалізованої продукції
(робіт, послуг) складається з
виробничої собівартості продукції
(робіт, послуг), яка була реалізована
протягом звітного періоду,
нерозподілених постійних
загальновиробничих витрат та
наднормативних виробничих витрат. До
виробничої собівартості продукції
(робіт, послуг) включаються: прямі
матеріальні витрати; прямі витрати на
оплату праці; інші прямі витрати;
змінні загальновиробничі та постійні
розподілені загальновиробничі
витрати.

Як це вбачається з акта перевірки,
податковим органом неможливо
встановити ряд витрат, а тому висновки
ДПІ щодо розподілу відсотків та
негативних курсових різниць по
кредитах від нерезидентів відповідно
до відсотка доходів від продажу
біопалива та до загальних валових
витрат Товариства від продажу товарів
(робіт, послуг) є необгрунтованими.

Відповідно до п.3 Порядку оформлення
результатів документальних перевірок
з питань дотримання податкового,
валютного та іншого законодавства,
затвердженого Наказом ДПА України №984
від 22.12.2010р. акт - службовий документ,
який підтверджує факт проведення
документальної перевірки
фінансово-господарської діяльності
платника податків і є носієм доказової
інформації про виявлені порушення
вимог податкового, валютного та іншого
законодавства, контроль за дотриманням
якого покладено на органи державної
податкової служби. Згідно з п.6 даного
Порядку, факти виявлених порушень
податкового, валютного та іншого
законодавства, контроль за дотриманням
якого покладено на органи державної
податкової служби, викладаються в акті
документальної перевірки чітко,
об'єктивно та в повній мірі, із
посиланням на первинні або інші
документи, які зафіксовані в
бухгалтерському та податковому обліку,
що підтверджують наявність зазначених
фактів.

Однак, акт перевірки, який є предметом
дослідження, не відповідає вимогам
вищезгаданого Порядку та складений без
об'єктивного аналізу господарських
операцій, вчинених Товариством і
ґрунтується виключно на припущеннях
щодо безтоварності операцій.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
відповідач не дослідив фактичні
обставини використання платником
податків кредитних коштів, одержаних
від нерезидентів, не встановивши
податкові періоди (час), а також напрями
їх використання позивачем у
господарській діяльності, а посилання
відповідача у акті перевірки на
«неможливість ідентифікації» певних
витрат позивача із одержанням
пільгового доходу, свідчить про те, що
перевіркою не встановлено як числового
виразу витрат так і зв'язку таких
витрат зі здійсненням пільгової
діяльності.

Окрім того, що до набрання чинності
положеннями пункту 152.11 статті 152 ПК
України (01.01.2011р.), юридичні підстави
розподілу витрат, які одночасно
пов'язані як з діяльністю, прибуток від
провадження якої звільняється від
оподаткування, так і з іншою
діяльністю, що оподатковується на
загальних підставах, були відсутні, а
наведене «правило розподілу» діяло
виключно стосовно сум амортизаційних
відрахувань, нарахованих на певну
групу основних фондів, що
використовуються для одержання як
звільнених від оподаткування, так
інших доходів.

З ІІ кварталу 2011 року витрати, що
одночасно пов'язані як з пільговою, так
і іншою діяльністю, оподатковуваною на
загальних підставах, підлягають
врахуванню у зменшення об'єкту
оподаткування у частці, яка так
відноситься до загальної суми витрат
звітного періоду, як сума доходів
(прибутків), що підлягають
оподаткуванню на загальних підставах
відноситься до загальної суми доходів
(прибутків) з урахуванням звільнених.

Таким чином, для виключення з валових
витрат сум нарахованих та відображених
позивачем у податковому обліку до
01.04.2011р. негативних курсових різниць на
залишок отриманих від нерезидентів
кредитних коштів, а також відсотків,
нарахованих за користування такими
коштами, податковий орган мав
достовірно встановити безпосередній
зв'язок відповідних витрат з
одержанням платником податків доходів,
звільнених від оподаткування.

Для розподілу подібних витрат, що
відображені позивачем у податковому
обліку після 01.04.2011 року, податковий
орган був зобов'язаний встановити їх
зв'язок як з пільговою діяльністю, так і
діяльністю, що оподатковується на
загальних підставах.

Всупереч принциповим приписам статті 58
Конституції України відповідач
застосував норми пункту 152.11 статті 152
ПК України до відносин, що склалися до
набрання Податковим кодексом України
законної сили, безпідставно надавши
правилу «розподілу витрат» зворотну
дію в часі, що є неприпустимим.

Колегія суддів приходить до
переконання, що оскільки витрати
Товариства на обслуговування
банківських кредитів ( відсотки за
користування кредитами та негативна
курсові різниці), які відповідно до
Положення (стандарту) бухгалтерського
обліку 31 «Фінансовий результат»
становлять фінансові витрати
Товариства та пов'язані безпосередньо
із залученням кредитних коштів і не
мають відношення до операції з
придбання (ремонт) основних фондів, а
ДПІ під час перевірки не
ідентифіковано частини витрат на
придбання товарів (робі, послуг), а тому
визначена спірна суму зобов'язань по
податку на прибуток, не може вважатися
такою, що визначена правомірно.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.19 Конституції України та
ч.3 ст.2 КАС України передбачено, що
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
ухвалу чи постанову без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Аналізуючи чинне законодавство та
обставини справи, колегія суддів
приходить до висновку, що суд першої
інстанції обґрунтовано задовольнив
позовні вимоги в спосіб, визначений
ст.162 КАС України. Доводи апеляційної
скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 207, 212,
254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Ужгородської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Закарпатській області -
залишити без задоволення, а постанову
Закарпатського окружного
адміністративного суду від 25 червня 2014
року у справі №807/685/14 - без змін.

Ухвала набирає законної з моменту її
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів після набрання
нею законної сили шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя
Т.І. Шинкар

Судді:
Н.В. Ільчишин

М.А. Пліш

Повний текст Ухвали виготовлено
19.09.2014р.