Справа № 826/16073/13-а
Суддя: Логвиненко А.О.
Дата ухвалення: 2014-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"11" вересня 2014 р. м. Київ
К/800/24633/14

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів : Логвиненко А.О.
(доповідач), Леонтович К.Г., Мороз В.Ф.

при секретарі судового засідання
Кошелєві С.В.

з участю представників сторін :

позивача - ОСОБА_3

третьої особи - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу ОСОБА_5 на
постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 18.02.2014р. у
справі

за позовом ОСОБА_6

до відповідача-1 Реєстраційної служби
Головного управління юстиції м. Києва

відповідача-2 Державного реєстратора
відділу державної реєстрації речових
прав на нерухоме майно Реєстраційної
служби Головного управління юстиції м.
Києва Малишева Максима Сергійовича

з участю третьої особи без самостійних
вимог на предмет спору - ОСОБА_5

про визнання дій неправомірними,
зобов'язання вчинити дії , -

В С Т А Н О В И В :

9.10.2013р. до суду з позовом про визнання
неправомірними дій державного
реєстратора відділу державної
реєстрації речових прав на нерухоме
майно Реєстраційної служби Головного
управління юстиції м. Києва Малишева
М.С. звернулась ОСОБА_6 Свої вимоги
позивачка мотивувала тим, що вона є
власником земельної ділянки АДРЕСА_1.
Право власності ОСОБА_6 було
зареєстровано Реєстраційною службою
Головного управління юстиції м. Києва
(далі Реєстраційна служба). У липні 2014р.
вона отримала повідомлення про те, що
державним реєстратором Малишевим М.С.
визнано недійсною державну реєстрацію
права власності. Вважаючи дії
відповідачів протиправними та такими,
що порушують її законні права та
інтереси, позивачка просила
задовольнити адміністративний позов,
визнати дії державного реєстратора
Малишева М.С. неправомірними та
зобов'язати Реєстраційну службу
відновити в державному реєстрі
відомості про ОСОБА_6 як власника
ділянки.

Постановою окружного
адміністративного суду м. Києва від
16.12.2013р. в задоволенні позову
відмовлено.

Постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 18.02.2014р.,
судове рішення місцевого суду
скасовано, позов задоволено.

Не погодившись з постановою
апеляційного суду, ОСОБА_5 звернулась з
касаційною скаргою, в якій, посилаючись
на неправильне застосування судом норм
матеріального та процесуального права,
просила її скасувати та залишити в силі
постанову суду першої інстанції. При
цьому скаржник зазначив, що суд дійшов
помилкового висновку про
обґрунтованість позовних вимог.

У своїх запереченнях позивачка
вважає, що постанова суду апеляційної
інстанції є законною та обґрунтованою.

Заслухавши суддю-доповідача,
заслухавши пояснення представників
сторін, розглянувши та обговоривши
доводи касаційної скарги, перевіривши
правильність застосування судами норм
матеріального і процесуального права,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає задоволенню з огляду
на таке.

З матеріалів справи вбачається, що
26.10.2007р. між ОСОБА_8 (чоловіком
позивачки) та ОСОБА_6 укладено договір
дарування земельної ділянки площею
0,0611га, розташованої по АДРЕСА_1.

29.04.2013р. ОСОБА_6 звернулась до
Реєстраційної служби із заявою про
державну реєстрацію права власності на
земельну ділянку і в той же день
державним реєстратором Малишевим М.С.
прийнято рішення про реєстрацію права.

26.06.2014р. держреєстратором Малишевим
М.С. направлено в адресу позивачки
повідомлення про те, що 29.04.2014р. було
помилково здійснено реєстрацію права
власності, яка на той час знаходилась
під арештом та проінформував, що
реєстрація є недійсною.

16.08.2014р. позивачка вдруге звернулась
до Реєстраційної служби з заявою про
реєстрацію права власності і рішенням
держреєстратора Каравай Н.В. від
10.09.2014р. відмовлено у державній
реєстрації права, в зв'язку з тим, що
заявлене право вже зареєстровано.

Поряд з цим, матеріалами справи
встановлено, що рішенням Деснянського
районного суду м. Києва від 22.12.2011р. у
справі №2-6346 задоволено позов ОСОБА_5 та
стягнуто з ОСОБА_8 збитки в сумі 1301165грн.
На виконання рішення суду 12.01.2012р.
видано відповідний виконавчий лист,
який направлено на примусове виконання
до виконавчої служби Дніпровського
районного управління юстиції. Під час
проведення виконавчих дій було
арештовано земельну ділянку АДРЕСА_1,
що належить на праві власності ОСОБА_8
та 1.08.2012р. складено акт опису й арешту
ділянки, яку передано на зберігання
ОСОБА_10

Виконавчою службою неодноразово
призначались прилюдні торги з
реалізації арештованого майна, які не
відбулись через відсутність
зареєстрованих покупців, після чого
ОСОБА_5 подала заяву про згоду прийняти
нереалізоване майно.

17.07.2013р. держвиконавцем складено акт
про передачу земельної ділянки
стягувачу.

13.08.2013р. приватним нотаріусом ОСОБА_11
видано свідоцтво про право власності
ОСОБА_5 на земельну ділянку та прийнято
рішення про державну реєстрацію права
власності.

Відповідно до приписів частини 1
статті 2442 рішення Верховного Суду
України, прийняте за результатами
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначені норми права, та для всіх
судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

В постанові Верховного Суду України
від 10.04.2012р. (номер справи в Єдиному
державному реєстрі судових рішень
21-1115во10) роз'яснено наступне :

Відповідно до статті 17 КАС
компетенція адміністративних судів
поширюється, зокрема, на спори фізичних
чи юридичних осіб із суб'єктом владних
повноважень щодо оскарження його
рішень. Згідно з частиною першою статті
2 КАС завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, у тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Із наведених положень убачається, що
суд захищає лише порушені, невизнані
або оспорювані права, свободи та
інтереси учасників адміністративних
правовідносин.

Визнання протиправним рішення
суб'єкта владних повноважень можливе
лише за позовом особи, право або
законний інтерес якої порушені цим
рішенням.

В постанові Верховного Суду України
від 26.03.2013р. (номер справи в Єдиному
державному реєстрі судових рішень
21-438а12) також наголошено, що відповідно
до частини першої статті 2, пунктів 6, 8
частини першої статті 3, частини першої
статті 6 КАС України предметом захисту
в адміністративному судочинстві є саме
порушені рішенням, дією чи
бездіяльністю суб'єкта владних
повноважень, їхніх посадових чи
службових осіб права та інтереси.

Отже, при розгляді адміністративного
позову суди повинні встановити, які
саме законні права та інтереси
позивача порушують дії чи
бездіяльність суб'єкту владних
повноважень.

Матеріалами справи встановлено, що
під час вирішення судами спорів, що
виникли між ОСОБА_5 з однієї сторони та
ОСОБА_6 і ОСОБА_8 - з іншої, щодо
відшкодування шкоди, завданої ОСОБА_5В
протиправними діями ОСОБА_8, останній
здійснив безоплатне відчуження на
користь ОСОБА_6 земельної ділянки.

На виконання рішення суду про
стягнення з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_5
1301165грн., державним виконавцем
арештовано у серпні 2012р. земельну
ділянку АДРЕСА_1, заборонено її
відчуження, внесено інформацію про
обтяження до Єдиного реєстру заборон
відчуження об'єктів нерухомого майна
та передано земельну ділянку на
зберігання ОСОБА_6 При цьому, ОСОБА_8 та
ОСОБА_6, як учасники виконавчого
провадження, приховали від державного
виконавця інформацію про укладення
договору дарування земельної ділянки.

В подальшому, ОСОБА_5 в порядку,
передбаченому законом, набула право
власності на земельну ділянку АДРЕСА_1
та здійснила державну реєстрацію цього
права.

Законність набуття ОСОБА_5 права
власності на земельну ділянку та
державної реєстрації цього права було
предметом перевірки судами під час
розгляду позовів ОСОБА_6 та ОСОБА_5 При
цьому, судами встановлено, що остання в
передбаченому законом порядку набула
право власності на ділянку, в той час як
ОСОБА_6 цього права не набула.

Відтак, дії державного реєстратора,
наслідком яких була реєстрація права
власності ОСОБА_5 на земельну ділянку
та, відповідно, відмова в реєстрації
такого права за ОСОБА_6, не порушують та
не можуть порушити законні права та
інтереси позивача, оскільки власником
земельної ділянки АДРЕСА_1 на час
вчинення оскаржуваних дій державного
реєстратора ОСОБА_6 не була та не набула
цього права в подальшому.

За таких обставин, колегія суддів
доходить висновку, що судом
апеляційної інстанції помилково
скасовано постанову місцевого суду,
якою відмовлено в задоволенні
адміністративного позову.

Відповідно до статті 226 КАС України
суд касаційної інстанції скасовує
судове рішення суду апеляційної
інстанції та залишає в силі рішення
суду першої інстанції, яке ухвалено
відповідно до закону і скасоване або
змінене помилково.

Керуючись статтями 221, 223, 226, 230, 231, 254
КАС України, -

У Х В А Л И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_5
задовольнити.

Постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 18.02.2014р.
скасувати, залишивши в силі постанову
окружного адміністративного суду м.
Києва від 16.12.2013р.

Ухвала набирає законної сили з
моменту оголошення, оскарженню не
підлягає, але може бути переглянута
Верховним Судом України в порядку,
передбаченому ст. 235-244 КАС України.

Судді
А.О.
Логвиненко

К.Г.
Леонтович

В.Ф. Мороз