Справа № 872/11593/13
Суддя: Баранник Н.П.
Дата ухвалення: 2014-08-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

06 серпня 2014 рокусправа № 2-а-9945/09/0470

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Баранник Н.П.

суддів: Малиш Н.І.
Щербака А.А.

розглянувши в порядку письмового
провадження в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу Дніпропетровського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів на
постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 26
листопада 2009 року у справі №
2-а-9945/09/0470 за адміністративним позовом
Дніпропетровського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Нєфтек Оіл» про
стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені, -

ВСТАНОВИВ:

30.07.2009р. Дніпропетровське обласне
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів (далі - позивач) звернулось до
суду з адміністративним позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Нєфтек Оіл» (далі -
відповідач), в якому просило стягнути з
відповідача
адміністративно-господарські санкції
у розмірі 20686,74 грн та пеню за порушення
термінів сплати
адміністративно-господарських санкцій
у розмірі 793,92 грн.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 26
листопада 2009 року в задоволенні
адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду
першої інстанції, позивач, посилаючись
на порушення судом норм матеріального
та процесуального права, подав до суду
апеляційну скаргу, відповідно до якої
просив постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 26
листопада 2009 року скасувати та
прийняти нову постанову, якою
задовольнити позовні вимоги у повному
обсязі.

В обґрунтування апеляційної
скарги, позивач вказував на те, що,
судом було неповно з'ясовано обставини,
що мають значення для справи;
недоведені обставини, що мають
значення для справи, які суд вважає
встановленими; допущено
невідповідність висновків суду
обставинам справи (відповідачем не
працевлаштовано 2 інвалідів, не вжито
всіх необхідних заходів для
працевлаштування інвалідів,
господарського об'єднання він не
створював), порушено норми
матеріального права (ст. ст. 19 і 20 Закону
та постанова Кабінету Міністрів
України від 31 січня 2007 р. № 70) і
процесуального права - ст. 159 КАСУ, так
як відповідач не звільняється від
обов'язку сплачувати штрафні санкції
до відділення Фонду на підставі ст. 20
Закону, оскільки зазначена норма не
ставить відповідний обов'язок
підприємства у залежність від
будь-яких обставин, з яких інвалід не
працює на підприємстві).

Колегія суддів, проаналізувавши
на підставі фактичних обставин справи
застосування судом першої інстанції
норм матеріального і процесуального
права при винесенні оскаржуваної
постанови, знаходить апеляційну скаргу
такою, що не підлягає задоволенню з
наступних підстав:

Згідно з положеннями ст.17 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»,
інвалідам забезпечується право
працювати на підприємствах
(обєднаннях), в установах і
організаціях із звичайними умовами
праці, в цехах і на дільницях, де
застосовується праця інвалідів. З
метою реалізації творчих і виробничих
здібностей інвалідів та з урахуванням
індивідуальних програм реабілітації
їм забезпечується право працювати на
підприємствах, в установах,
організаціях, а також займатися
підприємницькою та іншою трудовою
діяльністю, яка не заборонена законом.
Пунктом 1 Положення про робоче місце
інваліда і порядок працевлаштування
інвалідів, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 03.05.95 р.
№ 314 зазначено, що робоче місце
інваліда це окреме робоче місце або
ділянка виробничої площі на
підприємстві (обєднанні), в установі та
організації незалежно від форм
власності та господарювання, де
створені необхідні умови праці
інваліда. Відповідно до ст. 4 Закону
України "Про охорону праці", державна
політика в галузі охорони праці
базується на принципах, зокрема:
пріоритету життя і здоров'я
працівників, повної відповідальності
роботодавця за створення належних,
безпечних і здорових умов праці;
встановлення єдиних вимог з охорони
праці для всіх підприємств та суб'єктів
підприємницької діяльності незалежно
від форм власності та видів діяльності.
Статтею 5 цього Закону передбачено
також, що умови трудового договору не
можуть містити положень, що суперечать
законам та іншим нормативно-правовим
актам з охорони праці. Працівнику не
може пропонуватись робота, яка за
медичним висновком протипоказана йому
за станом здоров'я. У випадку, коли
специфіка підприємства визначає, що
більшість посад на підприємстві
пов'язані з важкими умовами праці, де
заборонена праця інвалідів, то праця
інвалідів має використовуватися на
цьому підприємстві з урахуванням такої
специфіки. Відповідно до ст. 19 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»
передбачено, що для підприємств
(об'єднань), установ, організацій
незалежно від форм власності і
господарювання встановлюється
норматив робочих місць для
забезпечення працевлаштування
інвалідів у розмірі чотирьох відсотків
від загальної чисельності працюючих, а
якщо працює від 8 до 25 чоловік у
кількості одного робочого місця.
Згідно з ст. 20 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» підприємства
(об'єднання), установи і організації
незалежно від форм власності і
господарювання, де кількість працюючих
інвалідів менша, ніж встановлено
нормативом, передбаченим ч.1 ст. 19 цього
Закону, щороку сплачують відповідним
відділенням Фонду України соціального
захисту інвалідів штрафні санкції,
сума яких визначається у розмірі
середньорічної заробітної плати на
відповідному підприємстві (в
об'єднанні), в установі, організації за
кожне робоче місце, не зайняте
інвалідом.

Як встановлено судом першої
інстанції, відповідач у 2008 році подавав
до Жовтневого районного центру
зайнятості звіти форми № 3-ПН про
наявність робочих місць (вакантних
посад) та потребу в
працівниках-інвалідах, але центром
зайнятості не було направлено на
підприємство для працевлаштування
інвалідів.

Відповідно до ч. 1 ст. 218
Господарського кодексу України
підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене
правопорушення у сфері господарювання.
Частиною 2 зазначеної статті
встановлено, що учасник господарських
відносин відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що ним вжито усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення.

Як підтверджено матеріалами
справи, відповідач запрошував до
працевлаштування інвалідів через
засоби масової інформації - телегазета
«Сімейний закон». (а.с. 34-37.)

Таким чином, відповідачем ужито
усіх залежних від нього заходів,
передбачених законодавством, для
недопущення господарського
правопорушення.

Суд першої інстанції дійшов
правильного висновку щодо відсутності
підстав задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги
висновків та правої позиції суду
першої інстанції не спростовують і не
дають підстав для висновку, що судом
розгляді справи неправильно
застосовано норми матеріального права
чи порушено норми процесуального
права.

В межах апеляційної скарги
підстави для скасування рішення суду
першої інстанції відсутні.

Керуючись ст. 197, п.1 ч.1 ст. 198, ст.ст.
200, 205, 206 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу
Дніпропетровського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів - залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду
від 26 листопада 2009 року у
справі № 2-а-9945/09/0470 - залишити без змін.

Ухвала Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
набирає законної сили через п'ять днів
після направлення її копій особам, які
беруть участь у справі, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів з дня набрання
чинності.

Головуючий:
Н.П. Баранник

Суддя:
Н.І. Малиш

Суддя:
А.А. Щербак