Справа № 815/4001/14
Суддя: Марин П. П.
Дата ухвалення: 2014-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/4001/14
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2014 року
м. Одеса

Одеський окружний адміністративний
суд у складі колегії:

головуючого судді Марина П.П.

суддів Єфіменко
К.С.

Завальнюка
І.В.

секретар судового засідання Борцова
С.І.

за участю сторін:

від позивача: ОСОБА_3 (особисто), ОСОБА_4
(за договором);

від відповідача: Кононенко Н.О. (за
довіреністю);

перекладач: ОСОБА_6;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом ОСОБА_3 до Державної
міграційної служби України про
визнання протиправним та скасування
рішення №283-14 від 05.06.2014 року та
зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Громадянка Сомалі ОСОБА_3 звернулась до
Одеського окружного адміністративного
суду з позовними вимогами до Державної
міграційної служби України про
визнання протиправним та скасування
рішення Державної міграційної служби
України №283-14 від 05.06.2014 року про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
зобов'язання Державної міграційної
служби України визнати громадянку
Сомалі ОСОБА_3 біженкою або особою, яка
потребує додаткового захисту. Свої
вимоги позивач обґрунтовує тим, що
15.11.2011 року вона звернулась до
Управління Державної міграційної
служби України у Вінницькій області із
заявою про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту. Згідно повідомлення від 01.07.2014
року № 42 позивачу відмовлено у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, на
підставі пп.1 та пп.13 ч.1 ст.1 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту». Позивач
зазначає, що є громадянкою Сомалі та до
моменту виїзду проживала у м. Могадішо,
але у зв'язку з переслідуванням її
чоловіка з боку представників
угруповання «Аль-Шабаб», які
погрожували вбивством у разі відмови
від співпраці та через початок
внутрішнього озброєного конфлікту у
Сомалі, позивач вимушена була покинути
країну. Позивач не може повернутися до
Сомалі, оскільки це є небезпечним для
її життя та дітей, так як цивільне
населення, як правило, стає жертвою
військового конфлікту. Зважаючи на
викладені обставини, позивач
звернулась до влади України за
захистом.

В судовому засіданні позивач та
представник позивача позов підтримали
та просили суд задовольнити його у
повному обсязі, посилаючись на
обставини, викладені у позовній заяві
та письмових поясненнях.

Представник відповідача, відповідно до
наданих заперечень, позовні вимоги не
визнала, зважаючи на правомірність
оскаржуваного рішення при
необґрунтованій заяві позивача щодо
надання їй статусу біженця або
визнання особою, яка потребує
додаткового захисту та пояснила, що під
час проведення аналізу наданої
позивачем інформації та документів
відповідачем зроблено висновок, що
ОСОБА_3 не рятувала своє життя від
небезпеки, а шукала кращих умов для
проживання, оскільки відповідно до п.6
ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та
осіб, які потребують додаткового чи
тимчасового захисту» статус біженця
або додатковий захист не надається
особі, яка до прибуття в Україну з
наміром набути статус біженці
перебувала в третій безпечній країні, а
Російська Федерація, до якої позивач
потрапила із Кенії, відповідно до
ухвали Київського апеляційного
адміністративного суду від 22.05.2012 року
по справі №2а-8689/11/2670 визнана третьою
безпечною країною у розумінні вимог
вищенаведеного Закону. Також, при
виїзді із країни свої громадянської
належності, ОСОБА_3 отримала паспорт
громадянки Сомалі, що свідчить про
відсутність переслідувань з боку
державних органів чи інших об'єднань.
Єдиною причиною звернення позивача
вказано переслідування з боку
угрупування «Аль-Шабаб», щодо інших
обставин, які б вказували на наявність
ризику нанесення серйозної шкоди,
позивачем не вказано та такі відомості
відсутні у матеріалах справи позивача,
тому відповідач вважає доводи позивача
необґрунтованими, а позовні вимоги
такими, що задоволенню не підлягають.

Заслухавши пояснення позивача та
представників сторін, дослідивши
наявні в справі письмові докази,
оцінивши їх за власним внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді справи, суд встановив
наступні факти та обставини.

Судом встановлено, що 15.11.2011 року
громадянка Сомалі ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,
звернулась до Управління Державної
міграційної служби України у
Вінницькій області з заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

В обґрунтування вказаної заяви позивач
зазначила, що в країні її
громадянського походження триває
загострення соціально-політичної
ситуації та продовжується війна,
представники угруповання «Аль-Шабаб»
переслідували її чоловіка та
погрожували вбивством у разі відмови у
співпраці з ними. ОСОБА_3 має
незакінчену середню освіту, у Сомалі
позивач не працювала, у 2001 році
одружена з громадянином Сомалі ОСОБА_7,
у подружжя народилося п'ятеро дітей.
Восени 2011 року у країні стало неможливо
проживати, у зв'язку із чим позивач
разом із родиною пішки потрапили до м.
Найробі (Кенія), де перебували протягом
2-3-х тижнів, потім літаком потрапили до
м. Москва (Російська Федерація), де
також перебували протягом 2-х тижнів. До
України потрапила нелегально, кордон
перетнула пішки, поза пунктом пропуску.
Позивач не підтримує жодну сторону
конфлікту, однак не може повернутися до
країни походження через бойові дії та
переслідування чоловіка.

Відповідно до Наказу Управління ДМС
України у Вінницькій області №9 від
26.01.2012 року «Про зняття з обліку та
передачу справи ОСОБА_3», у
відповідності до листа Департаменту у
справах біженців ДМС України від 23.01.2012
року №8/2-53, сектору у справах біженців
визначено зняти з обліку особову
справу №11VIN102 громадянки Сомалі ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1 та направити до Головного
управління ДМС України в Одеській
області (а.с.34-35).

27.04.2012 року Наказом Управління у
справах біженців ГУ ДМС України в
Одеській області №33 від 27.04.2012 року
«Про постановку на облік» взято на
облік справу №11VIN102 громадянки Сомалі
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, присвоєно
особовій справі №11VIN102 в журналі №1
реєстраційний номер - №ODS 12/60, визначено
доопрацювати особову справу №ODS 12/60
належним чином та направити її до
Державної міграційної служби
Департаменту у справах біженців та
іноземців для прийняття остаточного
рішення (а.с.36).

Рішенням першого заступника голови ДМС
України від 05.06.2014 року № 283-14 позивачу
відмовлено у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту відповідно до абз.4 ч.1 ст.6
Закону України "Про біженців та осіб,
яка потребують додаткового або
тимчасового захисту", як особі,
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені п.1 та п.13 ч.1 цього Закону,
відсутні (а.с.31).

Як вбачається з особової справи ОСОБА_3
№ 12/60, в основу оскаржуваного рішення №
283-14 від 05.06.2014 року покладений висновок
від 25.04.2014 року про відмову у визнані
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Зі змісту зазначеного висновку
вбачається, що співробітник
міграційної служби вважав, що у
позивача немає ознак особи, що може
вважатися біженцем через відсутність
побоювання стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань. Крім того,
заявник не може довести існування
загроз життю, безпеці чи свободи,
передбачених п.13 ст.1 Закону, для
надання додаткової форми захисту. У
зв'язку із цим та через відсутність
умов, передбачених абз.4 п.1 ст.6 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту", співробітник
міграційної служби дійшов висновку про
доцільність відмовити позивачу у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Порядок регулювання суспільних
відносин у сфері визнання особи
біженцем, особою, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту,
втрати та позбавлення цього статусу, а
також встановлення правового статусу
біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту і яким надано
тимчасовий захист в Україні визначає
Закон України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту" (далі - Закон).

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець - це
особа, яка не є громадянином України і
внаслідок обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 1 Закону
додатковий захист - форма захисту, що
надається в Україні на індивідуальній
основі іноземцям та особам без
громадянства, які прибули в Україну або
перебувають в Україні і не можуть або
не бажають повернутися в країну
громадянської належності або країну
попереднього постійного проживання
внаслідок обставин, зазначених у
пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону
встановлено, що особа, яка потребує
додаткового захисту, - особа, яка не є
біженцем відповідно до Конвенції про
статус біженців 1951 року і Протоколу
щодо статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання або
загальнопоширеного насильства в
ситуаціях міжнародного або
внутрішнього збройного конфлікту чи
систематичного порушення прав людини і
не може чи не бажає повернутися до
такої країни внаслідок зазначених
побоювань.

Відповідно до ст.10 Закону, рішення за
заявою про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, у тому числі стосовно
перебуваючих з ним на території
України неповнолітніх дітей (членів
сім'ї заявника або таких, які
знаходяться під його опікою чи
піклуванням), внесених до анкети
заявника, на визнання яких біженцями
або особами, які потребують
додаткового захисту, є письмова згода
заявника, висловлена в анкеті чи заяві,
приймається центральним органом
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, протягом місяця з
дня отримання особової справи заявника
та письмового висновку. Строк
прийняття рішення може бути продовжено
керівником центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, але не більш як до
трьох місяців.

Центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
може вимагати подання додаткової
інформації від уповноважених
посадових осіб цього центрального
органу виконавчої влади, які
здійснювали розгляд заяви про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

У разі виникнення сумнівів щодо
достовірності інформації,
необхідності у встановленні
справжності і дійсності документів
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
має право звертатися з відповідними
запитами до Міністерства закордонних
справ України, Служби безпеки України,
інших органів державної влади, органів
місцевого самоврядування та об'єднань
громадян, які можуть сприяти
встановленню справжніх фактів
стосовно особи, особова справа якої
розглядається.

З метою забезпечення конфіденційності
інформації про заявників та захисту
членів їхніх сімей, які можуть
залишатися в країні їх походження,
органи державної влади під час
проведення зазначених заходів повинні
уникати надсилання запитів з
персональними даними заявників до
спеціальних правоохоронних органів
(служб) країни походження заявників.

За результатами всебічного вивчення і
оцінки всіх документів та матеріалів,
що можуть бути доказом наявності умов
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
приймає рішення про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, чи про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Іноземець або особа без громадянства
визнаються біженцем в Україні або
особою, яка потребує додаткового
захисту, та вважаються такими, які
постійно проживають в Україні з
моменту прийняття рішення про визнання
їх біженцями або які безстроково на
законних підставах перебувають на
території України.

Рішення центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, надсилається
протягом трьох робочих днів з дня його
прийняття разом з особовою справою
заявника уповноваженим посадовим
особам цього центрального органу
виконавчої влади, які розглядали заяву.

Коло обов'язків Державної міграційної
служби України та порядок розгляду
зазначеним органом питання про
визнання іноземця чи особи без
громадянства біженцем або особою, яка
потребує додаткового або тимчасового
захисту в Україні визначається
Законом України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту», Правилами
розгляду заяв та оформлення
документів, необхідних для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, втрату або позбавлення
статусу біженця та додаткового захисту
і скасування рішення про визнання
особи біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, затвердженими
Наказом МВС України № 649 від 07.09.2011 року
(надалі «Правила») та нормами
міжнародних договорів України.

Згідно розділу п. 5.1. Правил після
прийняття рішення про оформлення
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
уповноважена посадова особа органу
міграційної служби (особа, яка веде
справу), зокрема: а) проводить
співбесіди із заявником або його
законним представником з метою
виявлення додаткової інформації, що
необхідна для оцінки справжності
фактів, повідомлених заявником або
його законним представником під час
подання заяви; г) у разі виникнення
сумнівів щодо достовірності
інформації, поданої заявником,
необхідності у встановленні
справжності і дійсності поданих ним
документів в установленому порядку
звертається із відповідними запитами
до органів Служби безпеки України,
інших органів державної влади, органів
місцевого самоврядування та об'єднань
громадян, які можуть сприяти
встановленню справжності фактів
стосовно особи, заява якої
розглядається; д) готує письмовий
висновок щодо визнання або відмови у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Висновок складається за результатами
оцінки заяви про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, комплексного та системного
вивчення документів, наявних в
особовій справі заявника, та перевірки
фактів, повідомлених заявником або
його законним представником.

Оцінка заяви про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, здійснюється на
індивідуальній основі і включає в себе
вивчення наявних відомостей про: всі
відповідні факти, що стосуються країни
походження на момент прийняття рішення
щодо заяви, в тому числі закони і інші
нормативно-правові акти країни
походження заявника і порядок їх
застосування; відповідні твердження і
документи, представлені заявником, у
тому числі інформацію про те, що
заявник був або може стати об'єктом
переслідування чи об'єктом завдання
серйозної шкоди; особисті дані і
обставини заявника, включаючи
інформацію про те, що заявник був чи
може стати об'єктом переслідування чи
йому може бути завдано серйозної шкоди.

Той факт, що заявник вже був об'єктом
переслідувань або йому було завдано
серйозної шкоди, наявність прямих
загроз такого переслідування або такої
шкоди є важливим показником цілком
обґрунтованих побоювань заявника
стати жертвою переслідування або
реального ризику отримати серйозну
шкоду.

У висновку обов'язково робиться
посилання на використану інформацію
про країну походження заявника,
включаючи сторінки, назви
інформаційних звітів, роки та
найменування установ чи організацій,
що його підготували, посилання на
електронну адресу, якщо звіти було
опубліковано в Інтернеті, та її
співвідношення із змістом заяви та
відомостями, отриманими під час
співбесіди із заявником.

Згідно п. 5 ст. 10 Закону рішення про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, чи про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту може
бути прийнято Державною міграційною
службою України тільки за результатами
всебічного вивчення і оцінки всіх
документів та матеріалів, що можуть
бути доказом наявності умов для
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Колегією суддів встановлено, що у заяві
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, та
відповідній анкеті, позивач
повідомила, зокрема, про такі особисті
обставини, які на її димку свідчили про
обґрунтованість побоювань зазнати
переслідувань за ознаками, визначеними
в п. 1 ч. 1 ст.1 вказаного вище Закону, а
також зазнати тортур, нелюдського чи
такого, що принижує гідність
поводження у країні свого походження.

Такі свідчення позивача вказують на те,
що вона звернулась до Державної
міграційної служби України із заявою
про визнання її біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту.

Правова позиція по даному питанню
висловлена у п. 22 постанови Пленуму
Вищого адміністративного суду України
№ 3 від 16.03.2012 року, за змістом якого
слід ураховувати, що згідно з
Конвенцією про статус біженців 1951 року
і Протоколом 1967 року поняття "біженець"
включає в себе чотири основні підстави,
за наявності яких особі може бути
надано статус біженця. Такими
підставами є: знаходження особи за
межами країни своєї національної
належності або, якщо особа не має
визначеного громадянства, за межами
країни свого колишнього місця
проживання; наявність обґрунтованих
побоювань стати жертвою
переслідувань; побоювання стати
жертвою переслідування повинно бути
пов'язане з ознаками, які вказані в
Конвенції про статус біженців (а саме:
расової належності; релігії;
національності (громадянства);
належності до певної соціальної групи;
політичних поглядів); неможливістю або
небажанням особи користуватися
захистом країни походження внаслідок
таких побоювань.

Таким чином, рішення про визнання
позивача біженцем або особою, що
потребує додаткового захисту
спеціального уповноваженого органу
виконавчої влади у справах міграції, не
відповідає міжнародним принципам з
питань міграції, оскільки позивачем
зроблено реальну спробу обґрунтувати
свою заяву; він повідомив всі важливі
факти, що були у нього в розпорядженні;
повідомлені позивачем факти,
відповідач не визнав
неправдоподібними або такими, що
суперечать конкретній та загальній
інформації за даною справою; позивач
має заслуговувати на довіру, оскільки
щодо нього не було виявлено
компрометуючої інформації.

Відповідачем не виявлено обставин,
зазначених у ст. 10 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
відповідно до яких статус біженця не
надається.

Частиною 8 ст. 9 Закону передбачено, що у
разі виникнення сумнівів щодо
достовірності інформації, поданої
заявником, необхідності у встановленні
справжності і дійсності поданих ним
документів центральний орган
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, має право
звертатися з відповідними запитами до
органів Служби безпеки України, інших
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування та об'єднань
громадян, які можуть сприяти
встановленню справжніх фактів
стосовно особи, заява якої
розглядається. Такі звернення
розглядаються у строк, визначений
законодавством України.

Згідно із ч. 5 ст. 10 Закону, центральний
орган виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту, приймає рішення
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, чи про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту за
результатами всебічного вивчення і
оцінки всіх документів та матеріалів,
що можуть бути доказом наявності умов
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Оскільки головним критерієм для
визнання особи біженцем є обгрунтовані
побоювання стати жертвою
переслідувань, то саме наявність таких
побоювань і мала бути перш за все
з'ясована уповноваженим органом
виконавчої влади у справах
національностей та релігій.

Правова позиція по даному питанню
висловлена у постанові Пленуму Вищого
адміністративного суду України № 1 від
25 червня 2009 року, за змістом якої
залежно від певних обставин отримання
і надання документів, які можуть бути
доказом наявності умов для набуття
статусу біженця, особою, котра
звертається за встановленням статусу
біженця, може бути взагалі неможливим,
тому така обставина не є підставою для
визнання відсутності умов, за
наявності яких надається статус
біженця.

Крім того, при розгляді зазначених
справ слід враховувати, що
підтвердження обгрунтованості
побоювань переслідування (через
інформацію про можливість таких
переслідувань у країні походження
біженця) можуть отримуватись від особи,
яка шукає статусу біженця, та незалежно
від неї - з різних достовірних джерел
інформації, наприклад із резолюцій
Ради Безпеки ООН, документів і
повідомлень Міністерства закордонних
справ України, інформації, зібраної та
проаналізованої Державним комітетом
України у справах національностей та
релігій, Управління Верховного
Комісара ООН у справах біженців, інших
міжнародних, державних та неурядових
організацій, із публікацій у засобах
масове: інформації. Для повноти
встановлення обставин у таких справах,
як правило, слід використовувати більш
ніж одне джерело інформації про країну
походження.

При винесенні оскаржуваного рішення
відповідач послався на те, що надана
позивачем під час співбесіди
інформація не підтверджує отримання
жодних погроз і вона не була об'єктом
переслідування зі сторони державних
органів чи інших об'єднань.

Однак, колегія суддів вважає такі
висновки помилковими та
необгрунтованими, оскільки
відповідачем належним чином не
перевірено факт побоювань
переслідування позивача.

Згідно з Конвенцією про статус
біженців 1951 року і Протоколом 1967 року
поняття "біженець" включає в себе
чотири основні підстави, за наявності
яких особі може бути надано статус
біженця. Такими підставами є: 1)
знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або,
якщо особа не має визначеного
громадянства, за межами країни свого
колишнього місця проживання; 2)
наявність обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань; 3)
побоювання стати жертвою
переслідування повинно бути пов'язане
з ознаками, які вказані в Конвенції про
статус біженців, а саме: а) расової
належності; б) релігії; в)
національності (громадянства); г)
належності до певної соціальної групи;
д) політичних поглядів. 4) неможливістю
або небажанням особи користуватися
захистом країни походження внаслідок
таких побоювань.

Згідно зі статтею 4 Директиви Ради
Європейського Союзу Про мінімальні
стандарти для кваліфікації і статусу
громадян третьої країни та осіб без
громадянства як біженців чи як осіб,
які потребують міжнародного захисту з
інших причин, а також змісту цього
захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо
аспекти тверджень заявника не
підтверджуються документальними або
іншими доказами, ці аспекти не
вимагають підтвердження, якщо
виконуються наступні умови: заявник
зробив реальну спробу обґрунтувати
заяву; всі важливі факти, наявні в
його/її розпорядженні, були надані, і
було надано задовільне пояснення щодо
відсутності інших важливих фактів;
твердження заявника є зрозумілими та
правдоподібними та не суперечать
наявній конкретній та загальній
інформації у його справі; заявник подав
свою заяву про міжнародний захист
якомога раніше, якщо заявник не зможе
привести поважну причину відсутності
подачі цієї заяви; встановлено, що в
цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону за результатами
всебічного вивчення і оцінки всіх
документів та матеріалів, що можуть
бути доказом наявності умов для
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
приймає рішення про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, чи про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і
критеріїв з визначення статусу біженця
Управління Верховного Комісара ООН у
справах біженців (згідно з Конвенцією
про статус біженців 1951 року та
Протоколом щодо статусу біженців 1967
року), у кожному окремому випадку всі
необхідні факти повинні бути надані в
першу чергу самим заявником, і тільки
після цього особа, уповноважена
здійснювати процедуру надання статусу
біженця (перевіряючий), повинна оцінити
всі твердження і достовірність
переконань заявника.

Судом встановлено, що позивач восени 2011
року разом із родиною пішки потрапили
до м. Найробі (Кенія), де перебували
протягом 2-3-х тижнів, потім літаком
потрапили до м. Москва (Російська
Федерація), де також перебували
протягом 2-х тижнів. До України
потрапила нелегально, кордон перетнула
пішки, поза пунктом пропуску. На даний
момент вся родина заявниці перебуває
на території України.

Оцінюючи обставини в'їзду позивача до
України, відповідач надав перевагу
фактам його неофіційного перетину
кордону, деякого часу перебування в
Україні без відповідного звернення за
захистом, відсутності доказів
переслідувань позивача у Сомалі.
Відповідач зазначає, що заявник не зміг
чітко відповісти на питання щодо
соціально-політичної ситуації в Сомалі
та можливості виїзду в цю країну.

При цьому, відповідачем досліджено
ситуацію по країні походження позивача
- Сомалі та достовірно встановлено
нестабільну ситуацію в країні. Однак
суд вважає висновок, який покладений в
основу оскаржуваного рішення,
здійсненим без урахування усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення.

Так, судом встановлено, що відповідно
до Рекомендацій по питанню
міжнародного захисту щодо осіб,
залишаючи південну та центральну
частини сомалі Управління Верховного
комісара ООН по справах біженців (УВКБ
ООН), січень 2014 року, стан у Сомалі
кваліфікується до теперішнього часу як
збройний конфлікт не міжнародного
характеру. На багатьох документальних
носіях відображено, що військові дії у
південній та центральній частинах
Сомалі призводять до загибелі
громадянського населення, зокрема
загибель останніх пов'язана із
пораненнями від перехресного вогню під
час збройних зіткнень, а також
внаслідок саморобних вибухових
пристроїв та гранат (а.с.45-46).

Таким чином, на теперішній момент в
країні громадянського походження
позивача склалася небезпечна для життя
ситуація, яка цілком обґрунтовано
викликає побоювання за життя та
можливі переслідування. Зазначені
факти також встановлено і відповідачем
під час здійснення перевірки заяви
позивача.

Європейський суд з прав людини у справі
"Суфі і Елмі проти Сполученого
Королівства" (8319/07 та 11449/07) зазначив, що
повернення особи у ситуацію
громадянської війни може складати
загрозу тортур, нелюдського або такого,
що принижує гідність, поводження чи
покарання (п.п. 217-241). Суд зазначив, що
критеріями для оцінки
інтенсивності/напруженості загального
насилля в країні з військовим
конфліктом є: чи сторони конфлікту
використовують методи або тактики
війни, які збільшують ризик втрат серед
цивільного населення або які були
безпосередньо спрямовані проти
цивільного населення; чи використання
таких методів та/або тактик
застосовувались усіма сторонами
конфлікту; чи конфлікт був
локалізованим чи всеохоплюючим;
кількість осіб, яких було вбито,
поранено або які буди переміщені в
результаті боротьби.

Отже ситуації в Сомалі за
інтенсивністю та напруженістю
становить ризик для людини, яку
висилають в цю країну. Так, сторони
конфлікту використовують методи та
тактики війни, які збільшують ризик
втрат серед цивільного населення.

Суд зазначає, що ситуація виникнення
цілком обґрунтованих побоювань
переслідування може скластися як під
час знаходження людини у країні свого
походження (у цьому випадку особа
залишає країну у пошуках притулку), так
і під час знаходження людини в Україні,
через деякий час після від'їзду з
країни походження (тобто, ситуація в
країні походження змінилася після
від'їзду, породжуючи серйозну
небезпеку для заявника), або може
ґрунтуватися на діях самого заявника
після його від'їзду, коли повернення до
країни походження стає небезпечним.
Таке цілком обґрунтоване побоювання
повинно бути на цей час.

Відповідно до Керівництва УВКБ ООН із
процедур та критеріїв визначення
статусу біженців згідно Конвенції 1951
року і протоколу 1976 року, що стосуються
статусу біженця (п.43) побоювання стати
жертвою переслідувань не повинні
обов'язкового ґрунтуватися на
особистому досвіді заявника. Те, що,
наприклад, сталося з його друзями,
родичами та іншими членами тієї ж
расової або соціальної групи, може бути
свідченням того, що його побоювання
стати рано чи пізно жертвою
переслідувань цілком обґрунтовані.

При цьому, ситуація в країні походження
при визнанні статусу біженця є доказом
того, що суб'єктивні побоювання стати
жертвою переслідування є цілком
обґрунтованими, тобто підкріплюються
об'єктивним положенням у країні.

Відповідно до роз'яснень пункту 10
постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України від 16
березня 2012 року № 3 "Про внесення змін і
доповнень до постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України від 25
червня 2009 року № 1 "Про судову практику
розгляду спорів щодо статусу біженця,
видворення іноземця чи особи без
громадянства з України та спорів,
пов'язаних із перебуванням іноземця та
особи без громадянства в Україні", зі
змінами і доповненнями, внесеними
постановою Пленуму Вищого
адміністративного суду України від 20
червня 2011 року № 3" суди можуть
використовувати інформацію про країни
походження, розміщену на офіційних
сайтах Державної міграційної служби
України, Управління Верховного
Комісара ООН у справах біженців, а
також на інформаційних носіях, які
розповсюджуються Регіональним
представництвом Управління Верховного
Комісара ООН у справах біженців у
Білорусі, Молдові, Україні, та інших
носіях.

Таким чином, судом встановлено, що
регіон, з якого походить позивач,
характеризується надзвичайно високим
рівнем насильства з летальним кінцем,
включаючи перехресний обстріл та
вибухи, через що існує високий ризик
стати жертвою нападу та поранення.

УВКБ ООН зазначає, що потрібні
великодушні підходи до захисту, що
відображаються у незастосуванні
санкцій до тих, хто прибуває без
документів, що посвідчують особу (або
іншим неправомірним шляхом), та у
високому проценті позитивних рішень по
клопотаннях про надання статусу
біженця, поряд із забезпеченням
супутніх прав. У своїх рекомендаціях
УВКБ ООН зазначило, що в тих випадках,
коли особи не відповідають
конвенційним критеріями, належить
застосовувати критерії для надавання
додаткових форм захисту, у т.ч. тих, що
розроблені в обов'язкових або
факультативних регіональних принципах
або режимах надання захисту, а також
ситуаційно обумовлені критерії
надання статусу біженця.

У зв'язку з даним обставинами, суд
вважає, що формальне ставлення з боку
відповідача до перевірки та оцінювання
усіх обставин, викладених позивачем, та
самостійно встановлених відповідачем,
порушило принципи рівності перед
законом, верховенства права, що
призвело до прийняття противоправного
рішення в частині відмови ОСОБА_3 у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту

Також обов'язково слід враховувати
актуальну на час розгляду даної справи
інформацію про Сомалі.

Враховуючи висновки УВКБ ООН щодо
ситуації в Сомалі, які викладені у
Рекомендаціях з питань міжнародного
захисту стосовно осіб, які залишають
південну та центральну частини Сомалі,
а також враховуючи те, що положення у
країні кваліфікується як збройний
конфлікт не міжнародного характеру,
твердження позивача про наявність в
Сомалі небезпеки її життю та життю її
дітей не можливо вважати
необґрунтованими.

Суд зазначає, що прийняття рішення має
здійснюватися з використанням
повноважень та з метою, з якою це
повноваження надано, а саме рішення
зазначених органів мають бути
спрямовані на захист життя та свобод
шукачів додаткового захисту.

У постанові Пленуму Вищого
адміністративного суду України № 1 від
25.06.2009 року зазначено, що відповідно до
принципу розподілу влади суд під час
вирішення справи щодо оскарження
відмови у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту, не
повноважний визнавати особу біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, а може лише визнати рішення
відповідного органу протиправним,
скасувати його та за наявності
достатніх підстав зобов'язати
відповідача визнати особу біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Таким чином, встановивши
протиправність оскаржуваного рішення,
що полягає у невідповідності висновків
декларативним підходам до захисту прав
осіб, які звертаються за захистом,
невідповідності формам солідарності у
теперішній кризовій ситуації країни
походження позивача, при відсутності у
позивача конвенційних ознак біженця,
однак за наявності реальної загрози
його життю в разі повернення до Сомалі,
суд вважає за необхідне зобов'язати
відповідача визнати ОСОБА_3 особою, яка
потребує додаткового захисту.

Статтею 8 КАС України визначено, що суд
при вирішенні справи керується
принципом верховенства права,
відповідно до якого зокрема людина, її
права та свободи визнаються найвищими
цінностями та визначають зміст і
спрямованість діяльності держави.

Відповідно до частини 3 статті 2 КАС
України у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті вони на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; обґрунтовано, тобто з
урахуванням усіх обставин, що мають
значення для прийняття рішення
(вчинення дії); добросовісно;
розсудливо; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає
позовні вимоги громадянина ОСОБА_3 до
Державної міграційної служби України
про визнання протиправним та
скасування рішення №283-14 від 05.06.2014 року
та про зобов'язання Державної
міграційної служби України визнати
громадянку Сомалі ОСОБА_3 особою, яка
потребує додаткового захисту
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню у повному
обсязі.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 9, 11, 69-72, 86, 158-163, 167,
254 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_3 до
Державної міграційної служби України
про визнання протиправним та
скасування рішення №283-14 від 05.06.2014 року
та зобов'язання вчинити певні дії -
задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати
рішення Державної міграційної служби
України №283-14 від 05.06.2014 року.

Зобов'язати Державну міграційну
службу України визнати громадянку
Сомалі ОСОБА_3 особою, яка потребує
додаткового захисту.

В іншій частині позовних вимог -
відмовити.

Постанову може бути оскаржено до
Одеського апеляційного
адміністративного суду шляхом подання
апеляційної скарги до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.
Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 КАС України, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено
та підписано колегією суддів 22 вересня
2014 року

Головуючий суддя
П.П.Марин

Судді
К.С.Єфіменко

І.В.Завальнюк