Справа № 823/3672/13-а
Суддя: Л.В.Трофімова
Дата ухвалення: 2013-12-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2013 року 12 годин 17 хвилин, м.
Черкаси справа № 823/3672/13-а

Черкаський окружний адміністративний
суд у складі: судді - Трофімової Л.В.,за
участі секретаря - Роя О.В., розглянувши
у відкритому судовому засіданні
адміністративну справу №823/3672/13-а № 823

за позовом Казенного підприємства
«Кіровгеологія» (надалі - КП
«Кіровгеологія») [представник позивача
Журавель Г.О. - за довіреністю]

до державної виконавчої служби
Кам'янського районного управління
юстиції в Черкаській області (надалі -
ДВС Кам'янського РУЮ в Черкаській
області) [представник відповідача
Крупський В.І.- за довіреністю]

про визнання дій неправомірними та
зняття арешту з майна, прийняв
постанову.

КП «Кіровгеологія», звернувшись до
суду з адміністративним позовом до ДВС
Кам'янського РУЮ в Черкаській області,
просить: визнати дії ДВС Кам'янського
РУЮ в Черкаській області про
накладення арешту на майно ПЗЕ №57 КП
«Кіровгеологія» неправомірними;
зобов'язати ДВС Кам'янського РУЮ в
Черкаській області зняти арешт з майна
пошуково - зйомчої експедиції (ПЗЕ № 57)
КП «Кіровгеологія», що накладено
постановою від 13.12.2012 № 35440079.

12.02.2013 до Кам'янського районного суду
Черкаської області звернулось з
позовом КП «Кіровгеологія» до ДВС
Кам'янського РУЮ у Черкаській області
про визнання дій неправомірними та
зняття арешту з майна. Ухвалою
Кам'янського районного суду Черкаської
області від 05.03.2013 закрито провадження
у справі у зв'язку з тим, що спір має
розглядатись у порядку цивільного
судочинства. Ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 24.09.2013 ухвалу від 05.03.2013 скасовано і
направлено справу до суду першої
інстанції для продовження розгляду
справи. Ухвалою Кам'янського районного
суду Черкаської області
адміністративну справу передано на
розгляд Черкаському окружному
адміністративному суду. У зв'язку з тим,
що позовну заяву подано без додержання
вимог, встановлених ст. 106 КАС України,
ухвалою від 25 листопада 2013 року.
позовну заяву залишено без руху та
встановлено строк для усунення
недоліків до 06 грудня 2013 року. У
встановлений судом строк зазначені
недоліки не усунуто, у зв'язку з чим
ухвалою від 09 грудня 2013 року
позивачеві продовжено термін для
усунення недоліків до 18 грудня 2013 року.
Вимоги вказаної ухвали у встановлений
судом строк позивачем виконано. Сторін
повідомлено про відкриття провадження
та призначення судового засідання за
допомогою телефону, факсу та
електронної пошти (способи передбачені
ч. 4. ст. 181 КАС України). 19.12.2013 у зв'язку з
неявкою у судове засідання
представників сторін та наявністю
клопотань позивача і відповідача про
відкладення розгляду справи, ухвалою
від 19.12.2013 розгляд справи було
відкладено та призначено на 25.12.2013.
Сторін повідомлено про відкладення
розгляду справи та призначення
судового засідання за допомогою
телефону, факсу та електронної пошти (ч.
4. ст. 181 КАС України).

Обґрунтовуючи позовні вимоги,
позивач зазначає, що 13.12.2012 державним
виконавцем ДВС Кам'янського РУЮ у
Черкаській області Крупським В.І.
прийнято постанову від 13.12.2012 № 35440079
про накладення арешту на майно, що було
передано ПЗЕ-57 на праві оперативного
управління. Зазначена постанова у
порушення п.4 ст.57 Закону України «Про
виконавче провадження» на адресу КП
«Кіровгеологія» не надходила. 18.01.2013
державним виконавцем ДВС Кам'янського
РУЮ у Черкаській області Крупським В.І.
складено акт опису і арешту майна ПЗЕ №
57 КП «Кіровгеологія» підписаний зі
сторони відповідача неуповноваженою
особою. Позивачеві про накладення
арешту стало відомо 07.02.2013. КП
«Кіровгеологія» створено згідно
постанови КМУ від 30 червня 1998 року
шляхом перетворення Державного
геологічного підприємства
«Кіровгеологія» - правонаступник і
належить до сфери управління Державної
служби геології та надр України.
Відповідно до п. 3 ст. 76 ГК України майно
КП «Кіровгеологія» перебуває у
державній власності та закріплено за
КП «Кіровгеологія» на праві
оперативного управління. КП
«Кіровгеологія» не має права вільно
розпоряджатися майном, не є його
власником та відповідає за своїми
зобов'язаннями лише коштами, що
перебувають у його розпорядженні, і
відповідач не мав правових підстав для
накладення арешту на майно позивача з
метою подальшої його реалізації.
Позивач, посилаючись на Закон України
«Про перелік об'єктів державної
власності що не підлягають
приватизації» від 07.07.1999, зазначав, що
КП «Кіровгеологія» є об'єктом
державної власності, що не може бути
приватизовано, Фонд державного майна
України, як суб'єкт управління
об'єктами державної власності має
надати дозвіл на відчуження державного
майна державних підприємств у
випадках, встановлених законодавством.
Зазначеного дозволу (згідно листа
Фонду державного майна України від
06.02.2013 № 10-24-1544) ДВС Кам'янського РУЮ у
Черкаській області не надано.

Відповідач проти задоволення позову
заперечував, зазначивши, що постанову
від 13.12.2013 № 35440079 про накладення арешту
на майно було прийнято правомірно, у
відповідності до Закону України «Про
виконавче провадження», яким
передбачено, що у разі відсутності у
боржника - юридичної особи коштів у
обсязі, достатньому для покриття
заборгованості за зведеним виконавчим
провадження (у т.ч. кошти пенсійного
фонду), стягнення звертається на інше
майно, належне такому боржникові або
закріплене за ним, у т.ч. на майно, що
обліковується на окремому балансі
філії, представництва та іншого
відокремленого підрозділу боржника -
юридичної особи (крім майна, вилученого
з обороту або обмежуваного в обороті)
незалежно від того, хто фактично
використовує це майно. У разі, якщо на
зазначене майно накладається арешт,
воно реалізується у такій черговості:
у першу чергу - майно, що безпосередньо
не використовується у виробництві
(цінні папери, легковий автотранспорт,
предмети дизайну офісів та інше майно,
готова продукція (товари); у другу
чергу - об'єкти нерухомого майна,
верстати, обладнання, інші основні
засоби, а також сировина і матеріали,
призначені для використання у
виробництві. У разі накладення арешту
на майно другої черги, що належить
боржникові - юридичній особі, частка
держави у статутному фонді якої
становить не менш як 25 відсотків, чи
накладення арешту на майно
підприємств-боржників, що мають
стратегічне значення для економіки і
безпеки держави, державний виконавець
протягом трьох робочих днів повідомляє
центральному органу виконавчої влади,
до сфери управління якого належить
майно, або Фонду державного майна
України про накладення арешту на майно
такого боржника та подає відомості про
склад і вартість майна, на яке
накладено арешт, а також про розмір
вимог стягувача. 23.01.2013 було направлено
повідомлення про проведення опису і
арешту майна боржника голові державної
служби геології та надр України та
голові фонду державного майна України.
Відповідач зазначив, що відповідно до
Закону України «Про введення мораторію
на примусову реалізацію майна»
встановлено мораторій на застосування
примусової реалізації майна державних
підприємств та господарських
товариств, у статутних фондах яких
частка держави становить не менше 25
відсотків, до вдосконалення
визначеного законами України
механізму примусової реалізації майна.
Під примусовою реалізацією майна
підприємств розуміється відчуження
об'єктів нерухомого майна та інших
основних засобів виробництва, що
забезпечують ведення виробничої
діяльності цими підприємствами, а
також акцій (часток, паїв), що належать
державі в майні інших господарських
товариств і передані до статутних
фондів цих підприємств, якщо таке
відчуження здійснюється шляхом:
звернення стягнення на майно боржника
за рішеннями, що підлягають виконанню
Державною виконавчою службою, крім
рішень щодо виплати заробітної плати
та інших виплат, що належать працівнику
у зв'язку із трудовими відносинами, та
рішень щодо зобов'язань боржника з
перерахування фондам
загальнообов'язкового державного
соціального страхування
заборгованості із сплати внесків до
цих фондів, яка виникла до 1 січня 2011
року, та з перерахування органам
Пенсійного фонду України
заборгованості із сплати єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши позицію
представників позивача і відповідача,
оцінивши належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, суд дійшов
висновку про наявність підстав для
часткового задоволення позовних вимог
з огляду на наступне.

Судом встановлено, що казенне
підприємство «Кіровгеологія» створено
за постановою Кабінету Міністрів
України «Про перетворення державних
підприємств у казенні» від 30 червня 1998
року № 987 шляхом перетворення
Державного геологічного підприємства
«Кіровгеологія», є його
правонаступником і належить до сфери
управління Державної служби геології
та надр України. КП «Кіровгеологія»
відповідно до свого статуту (а.с. 185), як
казенне підприємство, не має права
вільно розпоряджатися коштами та
майном. Згідно Закону України «Про
перелік об'єктів права державної
власності, що не підлягають
приватизації» є об'єктом державної
власності, що не підлягає приватизації.
КП «Кіровгеологія» згідно п. 7.8.2
статуту, затвердженого наказом
Державної служби геології та надр
України від 17 жовтня 2011 року № 129 може
створювати, реорганізовувати,
ліквідовувати окремі підрозділи з
правом відкриття рахунків в установах
банків, а також положення про
відокремлений підрозділ (а.с. 198).
Пошуково - зйомча експедиція № 57 КП
«Кіровгеологія» створена за наказом
Державного геологічного підприємства
«Кіровгеологія» від 31.08.1998 № 33 на базі
пошуково - зйомчої експедиції № 57 ДГП
«Кіровгеологія» та є її
правонаступником. Згідно п.3.2 Положення
ПЗЕ № 57 майно експедиції є державною
власністю. КП «Кіровгеологія» передає
експедиції право оперативного
управління майном зазначеним в п.3.1.
Майно експедиції становлять основні
фонди та оборотні кошти, а також інші
цінності вартість яких відображається
у балансі експедиції. Експедиція
володіє та користується зазначеним
майном у межах, закріплених даним
положенням та нормативними
документами КП «Кіровгеологія»;
Експедиція має самостійний баланс (п.2.3
Положення), не є юридичною особою (п.2.1
Положення) (а.с.207).

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України,
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі і в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією
та Законами України. У ч. 1 ст. 6 Закону
України «Про виконавче провадження»
від 21.04.1999 № 606-XIV (надалі Закон № 606-XIV)
передбачено, що державний виконавець
зобов'язаний використовувати надані
йому права відповідно до закону і не
допускати у своїй діяльності порушення
прав та законних інтересів фізичних і
юридичних осіб. Примусове виконання
рішень в Україні покладається на
Державну виконавчу службу, яка
входить до системи органів
Міністерства юстиції України. Згідно
із ч. 1 ст. 1 Закону України «Про
виконавче провадження» (надалі - Закон
№606-XIV) саме виконавче провадження
являється завершальною стадією
судового провадження. Державний
виконавець відкриває виконавче
провадження на підставі виконавчого
документа, зазначеного в ст. 17 цього
Закону за заявою стягувача або його
представника про примусове виконання
рішення (п. 1 ч. 1 ст. 17 Закону №606-XIV).

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону №606-XIV
вимоги державного виконавця щодо
виконання рішень обов'язкові для всіх
органів, організацій, посадових осіб,
фізичних і юридичних осіб на території
України. Втручання у право на мирне
володіння майном є сумісним з вимогами
ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, коли воно законне і не
свавільне (рішення у справі «Ятрідіс
проти Греції», №31107/96, п. 58).

Відповідно ст. 11 Закону № 606-XIV
державний виконавець у процесі
здійснення виконавчого провадження
має право: накладати арешт на майно
боржника. Відповідно ст. 32 заходами
примусового виконання рішень є,
зокрема, звернення стягнення на кошти
та інше майно (майнові права) боржника.
Згідно ст. 52 Закону № 606-XIV звернення
стягнення на майно боржника полягає в
його арешті, вилученні та примусовій
реалізації. Стягнення за виконавчими
документами звертається в першу чергу
на кошти боржника у гривнях та
іноземній валюті. У разі відсутності у
боржника коштів та інших цінностей,
достатніх для задоволення вимог
стягувача, стягнення звертається також
на належне боржнику інше майно, за
винятком майна, на яке згідно із
законом не може бути накладено
стягнення. Звернення стягнення на
майно боржника не зупиняє звернення
стягнення на кошти боржника. Стягнення
на майно боржника звертається у
розмірі і обсязі, необхідних для
виконання за виконавчим документом, з
урахуванням стягнення виконавчого
збору, витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій, штрафів, накладених на
боржника під час виконавчого
провадження. У разі якщо боржник
володіє майном спільно з іншими
особами, стягнення звертається на його
частку, що визначається судом за
поданням державного виконавця.
Відповідно до ст. 56 не допускається
звернення стягнення на майно,
зазначене в переліку видів майна
громадян, на яке не може бути звернуто
стягнення за виконавчими документами,
згідно з додатком до цього Закону.

Згідно ст. 57 Закону № 606-XIV арешт майна
боржника застосовується для
забезпечення реального виконання
рішення. Арешт на майно боржника може
накладатися державним виконавцем,
зокрема, шляхом винесення постанови
про арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження,
проведення опису майна боржника і
накладення на нього арешту. Копії
постанови державного виконавця про
арешт коштів чи майна боржника
надсилаються не пізніше наступного
робочого дня після її винесення
боржнику та банкам чи іншим фінансовим
установам або органам, зазначеним у
частині другій цієї статті та органам,
що ведуть Державний реєстр обтяжень
рухомого майна. Постанова державного
виконавця про арешт коштів чи майна
боржника може бути оскаржена в
десятиденний строк у порядку,
встановленому цим Законом. Про
проведення опису майна боржника і
накладення на нього арешту державний
виконавець складає акт опису та арешту
майна боржника. Відповідно до ст. 66
Закону № 606-XIV у разі накладення арешту
на майно другої черги, що належить
боржникові - юридичній особі, частка
держави у статутному фонді якої
становить не менш як 25 відсотків, чи
накладення арешту на майно
підприємств-боржників, що мають
стратегічне значення для економіки і
безпеки держави, державний виконавець
протягом трьох робочих днів повідомляє
центральному органу виконавчої влади,
до сфери управління якого належить
майно, або Фонду державного майна
України про накладення арешту на майно
такого боржника та подає відомості про
склад і вартість майна, на яке
накладено арешт, а також про розмір
вимог стягувача.

У випадках, передбачених частиною
п'ятою ст. 60 Закону № 606-XIV державний
виконавець виносить постанову про
зняття арешту з майна чи коштів не
пізніше наступного дня з моменту
надходження належним чином завіреної
копії рішення суду до органу ДВС.

Відповідно до наказу «Про
затвердження Інструкції з організації
примусового виконання рішень» від
02.04.2012 № 512/5, зареєстрованого
Міністерством юстиції України 02.04.2012
за № 489/20802 (надалі - Інструкція) у разі
(п.3.6), якщо державним виконавцем при
відкритті виконавчого провадження
накладено арешт на майно, у т.ч. на кошти
боржника, до закінчення строку для
самостійного виконання, боржник може
запропонувати державному виконавцю
списати кошти, необхідні для виконання
рішення, з його рахунку та зарахувати
їх на відповідний рахунок органу ДВС з
подальшим перерахуванням стягувачу.
Положеннями Інструкції передбачено (п.
3.8.2), що за зведеним виконавчим
провадженням арешт на майно боржника
накладається у межах загальної суми
стягнення, виконавчого збору і витрат,
пов'язаних з організацією та
проведенням виконавчих дій. Виконавчий
збір за зведеним виконавчим
провадженням стягується окремо за
кожним виконавчим провадженням,
об'єднаним у зведене, у розмірі 10
відсотків суми, виплаченої стягувачу
за таким окремим виконавчим
провадженням. У п. 4.1.8. Інструкції
визначено, що розпочинаючи виконання
рішення про стягнення коштів,
державний виконавець зобов'язаний
винести постанову відповідно до
частини другої ст. 57 Закону № 606-XIV.
Копії постанови, якою накладено арешт
на майно боржника та оголошено
заборону на його відчуження, державний
виконавець надсилає органам, що
здійснюють реєстрацію майна або ведуть
реєстр заборон на його відчуження.

Судом досліджено, що 13.12.2012 державним
виконавцем ДВС Кам'янського РУЮ у
Черкаській області Крупським В.І.
прийнято постанову від 13.12.2013 № 35440079
про арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження (на все
рухоме та нерухоме майно), що належить
боржнику ПЗЕ - 57 (витяг з обтяжень №39320752
- тип обтяжень - арешт рухомого майна
(а.с. 259) та №39320805 - тип обтяжень - арешт
нерухомого майна (а.с. 260)).

Оскаржувана постанова від 13.12.2012 № 35440079
(а.с. 249) постановлена при примусовому
виконанні вимоги № Ю-У03, що видана
26.11.2012 УПФУ у Кам'янському районі, за
якою від 29.11.2012 відкрито виконавче
провадження № 35440079 (а.с. 251). Відповідно
до постанови від 06.12.2012 про приєднання
виконавчого провадження до зведеного
виконавчого провадження, виконавче
провадження № 35440079 з примусового
виконання вимоги № Ю-У03, що видана
26.11.2012 УПФУ у Кам'янському районі
приєднано до зведеного виконавчого
провадження № 35953619, що супроводжує
відділ ДВС Кам'янського РУЮ Черкаської
області (а.с. 252). Постановою від 14.03.2013
виконавче провадження № 35440079 з
примусового виконання вимоги № Ю-У03
виведено із зведеного виконавчого
провадження № 35953619, що супроводжує
відділ ДВС Кам'янського РУЮ Черкаської
області (а.с.253). Постановою від 14.03.2013
виконавче провадження з примусового
виконання вимоги № Ю-У03, що видана
26.11.2012 УПФУ у Кам'янському районі,
закінчено (а.с. 254).

Відповідно пункту 4. Інструкції
визначено, що опис та арешт майна
боржника здійснюються в такій
послідовності: після виявлення майна
боржника державний виконавець
проводить опис та арешт цього майна,
про що складає акт. В акті опису та
арешту майна боржника повинні бути
вказані назва кожного внесеного в акт
предмета і його відмінні ознаки (вага,
метраж, розмір, форма, вид, колір,
товарний знак, проби, виробнича марка,
дата випуску, ступінь зносу тощо). У
разі якщо стягувач і боржник або їх
представники присутні під час опису й
арешту майна та не заперечують проти
визначення вартості майна, державний
виконавець одночасно з його описом
проводить визначення вартості майна,
про що складає відповідний акт. За
результатами визначення вартості
майна державний виконавець складає акт
визначення вартості майна, у якому
зазначаються дата опису й арешту цього
майна, опис та аналіз зібраних і
використаних даних та іншої інформації
під час визначення вартості майна.

Відповідно до наказу Фонду державного
майна України від 29.12.2010 № 1954 про
затвердження положення «Про порядок
віднесення майна до такого, що
включається до складу цілісного
майнового комплексу державного
підприємства» майно - активи
необоротні та оборотні), що
підприємство використовує у
виробництві в процесі господарської
діяльності, вартість яких
відображається в балансі підприємства.
Необоротні активи - матеріальні та
нематеріальні ресурси, які
закріплюються за підприємством на
праві господарського відання чи праві
оперативного управління і
забезпечують провадження його
основної діяльності та строк корисної
експлуатації яких становить більше
одного року або операційного циклу,
якщо він більший ніж рік. Листом Фонду
державного майна України від 11.05.2006 р. №
10-15-6871 роз'яснено, що майно - окрема річ,
сукупність речей, а також майнові права
та обов'язки. Нерухоме майно,
нерухомість - земельні ділянки, а також
об'єкти, розташовані на земельній
ділянці, переміщення яких є неможливим
без їх знецінення та зміни їх
призначення (будівлі, споруди). Рухоме
майно - речі, що можна вільно
переміщувати у просторі.

Згідно визначення у ст. 2 Конвенції
Організації Об'єднаних Націй проти
корупції (дата підписання від імені
України: 11.12.2003, дата набрання чинності
для України: 01.01.2010) «майно» означає
будь-які активи, матеріальні або
нематеріальні, рухомі або нерухомі,
виражені в речах або в правах, а також
юридичні документи або активи, що
підтверджують право власності на такі
активи або інтерес у них. Господарським
кодексом України (ст. 139) від 16.01.2003 № 436-IV
(надалі - Кодекс № 436-IV) майно визначено
як сукупність речей та інших цінностей
(включаючи нематеріальні активи), які
мають вартісне визначення,
виробляються чи використовуються у
діяльності суб'єктів господарювання та
відображаються в їх балансі або
враховуються в інших передбачених
законом формах обліку майна цих
суб'єктів. Залежно від економічної
форми, якої набуває майно у процесі
здійснення господарської діяльності,
майнові цінності належать до основних
фондів, оборотних засобів, коштів,
товарів. У ст. 190 Цивільного кодексу
України від 16.01.2003 № 435-IV (надалі - Кодекс
№ 435-IV) майно визначено як особливий
об'єкт - вважаються окрема річ,
сукупність речей, а також майнові права
та обов'язки. Згідно ст. 137 Кодексу № 436-IV
правом оперативного управління у цьому
Кодексі визнається речове право
суб'єкта господарювання, який володіє,
користується і розпоряджається майном,
закріпленим за ним власником
(уповноваженим ним органом) для
здійснення некомерційної
господарської діяльності, у межах,
встановлених цим Кодексом та іншими
законами, а також власником майна
(уповноваженим ним органом). Власник
майна, закріпленого на праві
оперативного управління за суб'єктом
господарювання, здійснює контроль за
використанням і збереженням
переданого в оперативне управління
майна безпосередньо або через
уповноважений ним орган і має право
вилучати у суб'єкта господарювання
надлишкове майно, а також майно, що не
використовується, та майно, що
використовується ним не за
призначенням. Право оперативного
управління захищається законом
відповідно до положень, встановлених
для захисту права власності.
Відповідно до ч. 3 ст. 137 ГК України право
оперативного управління визнається
законом відповідно до положень,
встановлених для захисту права
власності. Оперативне управління - це
речове право суб'єкта господарювання,
який володіє, користується і
розпоряджається майном, закріпленим за
ним власником (уповноваженим ним
органом) для здійснення комерційної
господарської діяльності, у межах,
встановлених цим Кодексом та іншими
законами, а також власником майна
(уповноваженим ним органом).

Відповідно до ч. 1 ст. 321 Кодексу № 435-IV
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні. Особа може бути позбавлена
права власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом. Примусове
відчуження об'єктів права власності
може бути застосоване лише як виняток з
мотивів суспільної необхідності на
підставі і в порядку, встановлених
законом, та за умови попереднього та
повного відшкодування їх вартості,
крім випадків, встановлених ч. 2 ст. 353
цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 393 Кодексу
№ 435-IV правовий акт органу державної
влади, який не відповідає закону і
порушує права власника, за позовом
власника майна визнається судом
незаконним та скасовується.

Зазначені норми свідчать, що право
власності є пріоритетним по відношенню
до права оперативного управління, що є
похідним від права власності, а власник
майна, в свою чергу, має вчиняти
будь-які дії щодо свого майна незалежно
від волі інших осіб. Таким чином, з
аналізу вказаних норм права, що власник
майна має право вилучати його у
випадках, передбачених законом. При
цьому, ст. 137 Кодексу № 436-IV не обмежує
права власника майна передавати право
оперативного управління від одного
суб'єкта господарювання до іншого.

Статтею 2 Закону України «Про передачу
об'єктів права державної та
комунальної власності» встановлено, що
об'єктами передачі згідно з цим Законом
є цілісні майнові комплекси
підприємств, установ, організацій, їх
структурних підрозділів (далі -
підприємства); нерухоме майно (будівлі,
споруди, у тому числі об'єкти
незавершеного будівництва,
приміщення); інше окреме індивідуально
визначене майно підприємств; акції
(частки, паї), що належать державі або
суб'єктам права комунальної власності
у майні господарських товариств;
житловий фонд та інші об'єкти
соціальної інфраструктури (далі -
об'єкти соціальної інфраструктури), які
перебувають у повному господарському
віданні чи оперативному управлінні
державних підприємств, установ,
організацій (далі - підприємств) або не
увійшли до статутних фондів
господарських товариств, створених у
процесі приватизації (корпоратизації)
у тому числі не завершені будівництвом.
Ч. 5 ст. 7 Закону України «Про передачу
об'єктів права державної та
комунальної власності» від 3 березня 1998
року № 147/98-ВР визначено, що передача
оформляється актом приймання-передачі,
який підписується головою і членами
комісії. Форма акта приймання-передачі
затверджується Кабінетом Міністрів
України. Право власності на об'єкт
передачі виникає з дати підписання
акта приймання-передачі, а у випадках,
передбачених законом, - з дня державної
реєстрації такого права (ч. 6 ст. 7).
Позивачем не надано актів
приймання-передачі майна від КП
«Кіровгеологія» до ПЗЕ № 57, натомість
відповідач при вчиненні виконавчих дій
керувався наявними документами,
зокрема і Положенням ПЗЕ № 57.

У матеріалах справи містяться чотири
копії положення про ПЗЕ № 57,
затвердженого наказом КП
«Кіровгеологія» від 19.04.2007. У Положенні
про ПЗЕ № 57, що надано відповідачем
(наявним при вчиненні виконавчих дій)
до Кам'янського районного суду і
завірено печаткою ДВС (а.с. 30-33) у п.2.5
зазначено: «експедиція несе
відповідальність за своїми
зобов'язаннями коштами та майном, що
знаходиться в її розпорядженні, за
виключенням основних фондів
відповідно до Закону України «Про
внесення змін до Закону України «Про
підприємства в Україні» від 04.02.1998
№72/98-ВР». У Положенні про ПЗЕ № 57, що
надано відповідачем у судове засідання
25.12.2013 і завірено печаткою ДВС (а.с. 255-258)
у п.2.5 зазначено «експедиція несе
відповідальність за своїми
зобов'язаннями коштами та майном, яке
знаходиться в її розпорядженні, за
виключенням основних фондів
відповідно до Закону України «Про
внесення змін до Закону України «Про
підприємства в Україні» від 04.02.1998
№72/98-ВР».

У Положенні про ПЗЕ № 57, що надано
позивачем до Кам'янського районного
суду і завірено печаткою КП
«Кіровгеологія» (а.с. 60 - 67) у п.2.5.
зазначено: «експедиція несе
відповідальність за своїми
зобов'язаннями коштами, що знаходяться
в її розпорядженні, за виключенням
основних фондів відповідно до
законодавства». У Положенні про ПЗЕ №
57, що надано позивачем у цій справі і
завірено печаткою КП «Кіровгеологія»
(а.с. 205 - 214) у п.2.5. зазначено: «експедиція
несе відповідальність за своїми
зобов'язаннями коштами, що знаходяться
в її розпорядженні, за виключенням
основних фондів відповідно до
законодавства».

Судом встановлено, що відповідач,
приймаючи постанову від 13.12.2012 № 35440079
керувався Законом № 606-XIV та наявним у
нього положенням про ПЗЕ № 57, що
затверджено наказом КП
«Кіровгеологія» від 19.04.2007 і завірено
печаткою та підписом уповноваженої
особи позивача і такій же редакції
стосовно п.2.5: експедиція несе
відповідальність за своїми
зобов'язаннями коштами та майном, що
знаходиться в її розпорядженні, за
виключенням основних фондів. Згідно
зазначеного положення (а.с. 50-67)
експедиція є відособленим підрозділом
КП «Кіровгеологія» Міністерства
екології та природних ресурсів України
(на той час), зобов'язана забезпечувати
своєчасну сплату податків і зборів до
бюджету та державних цільових фондів
згідно з законодавством України;
експедиція має право виступати
позивачем та відповідачем суді та в
господарському суді, має право
укладати договори та нести по ним
відповідальність (п.2.6).

Судом враховано, що позивачем надано в
іншій редакції Положення про ПЗЕ № 57,
що затверджено наказом КП
«Кіровгеологія» від 19.04.2007 (а.с. 205 - 212) у
якому у п. 2.5 зазначено, що «експедиція
несе відповідальність за своїми
зобов'язаннями коштами, що знаходяться
в її розпорядженні, за виключенням
основних фондів відповідно до
законодавства, а у п. 2.6 визначено, що
експедиція має право від імені КП
«Кіровгеологія» укладати господарські
договори з іншими підприємствами,
установами, організаціями незалежно
від форм власності згідно чинного
законодавства України та вимог
внутрішніх нормативних актів КП
«Кіровгеологія», та нести за ними
відповідальність (а.с. 207). У матеріалах
справи наявний супровідний лист
прокуратури Черкаської області до
начальника Кам'янського РВ УМВС
України у Черкаській області щодо
направлення за належністю звернення
ОСОБА_4 щодо можливого факту
підроблення положення про ПЗЕ № 57 для
прийняття рішення у порядку ст. 214 КПК
України(а.с. 285).

Проаналізувавши наведені норми
суд дійшов висновку, що держава, як
суб'єкт права власності через Кабінет
Міністрів України має право за своєю
волею, незалежно від волі інших осіб,
володіти, користуватися та
розпоряджатися своїм майном. Законом
України «Про перелік об'єктів права
державної власності, що не підлягають
приватизації» від 7 липня 1999 року № 847-XIV
КП «Кіровгеологія» віднесено до
об'єктів права державної власності, що
не підлягають приватизації. У ст.76
Кодексу № 436-IV визначено, що казенне
підприємство створюється за рішенням
КМУ. У рішенні про створення казенного
підприємства визначаються обсяг і
характер основної діяльності
підприємства, а також орган, до сфери
управління якого входить підприємство,
що створюється. Майно казенного
підприємства закріплюється за ним на
праві оперативного управління. Казенне
підприємство є юридичною особою, має
відповідні рахунки в установах
державного банку, печатку із своїм
найменуванням. Відповідно до ст. 77
Кодексу № 436-IV орган, до сфери
управління якого входить казенне
підприємство, здійснює контроль за
використанням та збереженням
належного підприємству майна, і має
право вилучити у казенного
підприємства майно, яке не
використовується або використовується
не за призначенням, та розпорядитися
ним у межах своїх повноважень. Казенне
підприємство не має права відчужувати
або іншим способом розпоряджатися
закріпленим за ним майном, що належить
до основних фондів, без попередньої
згоди органу, до сфери управління якого
воно входить. Фонд державного майна
України виступає організатором
продажу нерухомого майна.

Відповідно до Закону України «Про
введення мораторію на примусову
реалізацію майна» від 29.11.2001 № 2864-III
(надалі - Закон № 2864-III) встановлено
мораторій на застосування примусової
реалізації майна державних
підприємств та господарських
товариств, у статутних фондах яких
частка держави становить не менше 25
відсотків, до вдосконалення
визначеного законами України
механізму примусової реалізації майна.

Згідно зі ст. 2 Закону № 2864-III під
примусовою реалізацією майна
підприємств розуміється відчуження
об'єктів нерухомого майна та інших
основних засобів виробництва, що
забезпечують ведення виробничої
діяльності цими підприємствами, а
також акцій (часток, паїв), що належать
державі у майні інших господарських
товариств і передані до статутних
фондів цих підприємств, якщо таке
відчуження здійснюється шляхом:
звернення стягнення на майно боржника
за рішеннями, що підлягають виконанню
Державною виконавчою службою, крім
рішень щодо виплати заробітної плати
та інших виплат, що належать працівнику
у зв'язку із трудовими відносинами, та
рішень щодо зобов'язань боржника з
перерахування фондам
загальнообов'язкового державного
соціального страхування
заборгованості із сплати внесків до
цих фондів, яка виникла до 1 січня 2011
року, та з перерахування органам
Пенсійного фонду України
заборгованості із сплати єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування.

Згідно з приписом ч. 1 ст. 181 ЦК України
до нерухомих речей (нерухоме майно,
нерухомість) належать земельні
ділянки, а також об'єкти, розташовані на
земельній ділянці, переміщення яких є
неможливим без їх знецінення та зміни
їх призначення. До інших основних
засобів виробництва, що забезпечують
ведення виробничої діяльності
підприємства, віднесено ті майнові
активи, що обліковуються як необоротні
згідно з положенням (стандартом)
бухгалтерського обліку 2 «Баланс»),
затвердженого наказом Міністерства
фінансів України від 31.03.1999 № 87 (з
подальшими змінами і доповненнями). З
аналізу наведених норм вбачається що
мораторій введено на відчуження
об'єктів нерухомого майна та інших
основних засобів виробництва, що
забезпечують ведення виробничої
діяльності цими підприємствами, а
також акцій (часток, паїв), що належать
державі у майні інших господарських
товариств і передані до статутних
фондів цих підприємств. Відтак, дія
мораторію не поширюється на ту частину
майнових активів підприємства, що
обліковується як оборотні активи, а
саме грошові кошти та їх еквіваленти,
що не обмежені у використанні,
призначені для реалізації (споживання)
протягом операційного циклу або
протягом дванадцяти місяців з дати
складення балансу. Оборотні активи
підприємств може бути примусово
реалізовано для задоволення вимог
кредиторів.

Суд, перевіряючи дії відповідача
відповідно до ч.3 ст.2 КАС України,
встановив, що ДВС Кам'янського РУЮ
прийнято постанову від 13.12.2013 № 35440079
про арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження на рухоме
та нерухоме майно з урахуванням
наявних документів та положення,
наданого боржником за виконавчим
документом, але без достатнього
використання повноважень з метою, з
якою це повноваження надано та за
неповного урахування усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії) про накладення арешту на
усе майно ПЗЕ №57 КП «Кіровгеологія»,
зокрема у частині необоротних активів
щодо нерухомого майна, що згідно п.5.1
статуту позивача знаходиться в
оперативному управлінні і є державною
власністю та внесено до реєстру
об'єктів державної власності (а.с.193),
майно у користуванні ПЗЕ №57 відповідно
також є державною власністю (а.с.207).

Щодо позовної вимоги: зобов'язати
державну виконавчу служби Кам`янського
районного управління юстиції зняти
арешт з майна ПЗЕ № 57 КП
«Кіровгеологія» накладеного
постановою від 13.12.2012 № 35440079, суд
зазначає наступне.

У відповідності до ч. 2 ст. 60 Закону №
606-XIV у разі прийняття судом рішення
про зняття арешту з майна, арешт з майна
знімається за постановою державного
виконавця не пізніше наступного дня,
коли йому стало відомо про такі
обставини. Копія постанови про зняття
арешту з майна надсилається боржнику
та органу (установі), якому була
надіслана для виконання постанова про
накладення арешту на майно боржника. Ч.3
ст. 60 Закону № 606-XIV зазначено, що з
майна боржника може бути знято арешт за
постановою начальника відповідного
відділу державної виконавчої служби,
якому безпосередньо підпорядкований
державний виконавець, якщо виявлено
порушення порядку накладення арешту,
встановленого цим Законом. Копія
постанови начальника відділу
державної виконавчої служби про зняття
арешту з майна боржника не пізніше
наступного дня після її винесення
надсилається сторонам та відповідному
органу (установі) для зняття арешту.

Аналіз наведених законодавчих норм дає
підстави для висновку про те, що зняття
арешту з майна здійснюється за
постановою державного виконавця, або
начальника відповідного відділу
державної виконавчої служби, якому
безпосередньо підпорядкований
державний виконавець, якщо виявлено
порушення порядку накладення арешту.

До компетенції суду не входять
повноваження щодо втручання у
діяльність суб'єкта владних
повноважень, зокрема зобов'язання про
зняття арешту з майна боржника, а лише
надання правової оцінки дій
(бездіяльності) Державної виконавчої
служби у виконавчому провадженні, у т.ч.
прийнятті постанов про арешт майна. У
випадку визнання дій протиправними
щодо прийняття постанови про арешт
майна боржника та оголошення заборони
на його відчуження суд скасовує
протиправну постанову. Тому, у
задоволенні позовної вимоги щодо
зняття арешту з майна ПЗЕ № 57 КП
«Кіровгеологія», накладеного
відповідно до постанови державної
виконавчої служби від 13.12.2012 № 35440079
належить відмовити.

З урахуванням встановлених обставин та
аналізу норм чинного законодавства,
суд дійшов висновку, що позов належить
задовольнити частково.

Відповідно до ч. 3 ст. 94 КАС України,
якщо адміністративний позов
задоволено частково, судові витрати,
здійсненні позивачем, присуджуються
йому відповідно до задоволених вимог.

Враховуючи викладене та те, що
позов задоволено частково на користь
сторони, яка не є суб'єктом владних
повноважень, позивачу належить
присудити з Державного бюджету України
відповідно до задоволених позовних
вимог, 17 грн. 20 коп. судового збору,
сплаченого згідно платіжного
доручення від 07.02.2013 № 48 (а.с. 1).

Керуючись ст.ст. 160, 162, 167 КАС
України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити
частково.

Скасувати у частині накладення арешту
на нерухоме майно пошуково - зйомчої
експедиції №57 Казенного підприємства
«Кіровгеологія» постанову державної
виконавчої служби Кам'янського
районного управління юстиції
головного управління юстиції у
Черкаській області про арешт майна
боржника та оголошення заборони на
його відчуження від 13.12.2012 № ВП 35440079.

У решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь Казенного підприємства
«Кіровгеологія» (01103,м. Київ, вул.
Кіквідзе, буд. 8/9, ідентифікаційний код
14308279) судові витрати зі сплати судового
збору відповідно до задоволених вимог
у сумі 17(сімнадцять) грн. 20 коп.

Постанова може бути оскаржена до
Київського апеляційного
адміністративного суду через
Черкаський окружний адміністративний
суд шляхом подання апеляційної скарги
в десятиденний строк з дня її
проголошення, копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції. У
разі застосування ч. 3 ст. 160 КАС України
апеляційна скарга подається протягом
десяти днів з дня отримання копії
постанови. Постанова набирає законної
сили відповідно до ст. 254 КАС України
після закінчення строку подання
апеляційної скарги. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після закінчення апеляційного
розгляду справи.

Повний текст постанови
виготовлено 27 грудня 2013 року.

Суддя
Л.В.Трофімова