Справа № 872/4793/13
Суддя: Юхименко О.В.
Дата ухвалення: 2014-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

06 лютого 2014 рокусправа № 2а/0470/13225/12

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Юхименка О.В.

суддів: Мельника
В.В. Шлай А.В.

за участю секретаря судового
засідання: Федосєєва Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу Лівобережної
об'єднаної

Державної
податкової інспекції міста
Дніпропетровська

Головного
управління Міндоходів

у
Дніпропетровській області,

на постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду

від 14 січня 2013 року

у справі № 2а/0470/13225/12

за позовом Лівобережної
об'єднаної

Державної
податкової інспекції міста
Дніпропетровська

Головного
управління Міндоходів

у
Дніпропетровській області,

пр.-т. ім. Газети
«Правда», 95а, м. Дніпропетровськ, 49026;

до відповідача Товариства з
обмеженою відповідальністю «Петра
Плюс»,

вул. Анрі Барбюс,
68, м. Дніпропетровськ,49114

про накладення арешту
на кошти,

встановив: Лівобережна об'єднана
Державна податкова інспекція міста
Дніпропетровська Дніпропетровської
області Державної податкової служби
подала позов про застосування арешту
коштів на розрахункових рахунках
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Петра Плюс».

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду
(суддя Турлакова Н.В.) від 14.01.2013 року в
задоволенні позову відмовлено.

Постанова суду мотивована тим,
податковим органом не дотримано
порядок накладення арешту на кошти, а
саме, відсутнє рішення керівника
органу державної податкової служби про
застосування арешту майна платника
податку.

З огляду на встановлений факт
реорганізації, та в силу приписів
статті 55 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд вважає за
необхідне здійснити заміну
відповідної сторони, Позивача у справі,
її правонаступником - Лівобережною
об'єднаною Державною податковою
інспекцією міста Дніпропетровська
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області.

Не погоджуючись з прийнятим у справі
судовим актом, у поданій апеляційній
скарзі Державна податкова інспекція,
Позивач, вказує на порушення судом
першої інстанції норм матеріального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги її заявник посилається на те, що
у Товариства відсутнє майно, за рахунок
якого можливе погашення податкового
боргу.

Податковий борг Товариством у
встановлений законодавством строк не
сплачено, тому податкова інспекція
звернулась до суду з позовом про
накладення арешту на кошти
підприємства.

Просить постанову окружного
адміністративного суду скасувати.
Позов задовольнити.

Судовий розгляд адміністративної
справи здійснювався з повним
фіксуванням судового засідання за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу.

Обставини справи: Як вбачається з
матеріалів справи, Товариство з
обмеженою відповідальністю «Петра
Плюс» перебуває на податковому обліку
з 18.01.2007р.

Відповідач має податковий борг перед
бюджетом в сумі 3.659,19 грн.

Податковий орган звернувся до суду з
адміністративним позовом про
накладення арешту на кошти Товариства
з обмеженою відповідальністю «Петра
Плюс».

Колегія суддів, проаналізувавши на
підставі фактичних обставин справи
застосування судом першої інстанції
норм матеріального права при винесені
оскарженого рішення, виходить з
наступного.

Постанова суду першої інстанції, про що
зазначено вище, мотивована відсутністю
рішення керівника органу державної
податкової служби про застосування
арешту майна платника податку.

Проте, загальна процедура і підстави
застосування адміністративного арешту
органами державної податкової служби
визначені статтею 94 Податкового
кодексу України.

Визначення адміністративного арешту
як виняткового способу забезпечення
виконання обов'язків платника
податків, наведене в пункті 94.1 статті 94
Податкового кодексу України, за своїм
змістом однаково охоплює як арешт
коштів, так і арешт іншого майна.

Отже, норми статті 94 Податкового
кодексу України регулюють
застосування будь-якого
адміністративного арешту незалежно
від предмета такого арешту.

Водночас чинне законодавство
послідовно розмежовує порядок
накладення адміністративного арешту
на майно платника податків, відмінне
від коштів, та арешту коштів платника
податків.

Адміністративний арешт майна платника
податків відповідно до пункту 94.10
статті 94 Податкового кодексу України
накладається за рішенням керівника
органу державної податкової служби,
обґрунтованість якого протягом 96 годин
має бути перевірена судом.

Натомість арешт коштів на рахунку
платника податків відповідно до абзацу
другого підпункту 94.6.2 пункту 94.6 статті
94 здійснюється виключно на підставі
рішення суду шляхом звернення органу
державної податкової служби до суду.
Жодного рішення податковий орган в
такому разі не приймає.

Наведені норми кореспондуються з
приписом пункту 94.4 статті 94
Податкового кодексу України, згідно з
якою арешт може бути накладено органом
державної податкової служби на
будь-яке майно платника податків, крім
майна, на яке не може бути звернено
стягнення відповідно до закону, та
коштів на рахунку платника податків. Зі
змісту цієї норми виникає, що
компетенція щодо накладення арешту
майна належить органу державної
податкової служби, але така
компетенція не поширюється на арешт
коштів платника податку, який
накладається за рішенням лише суду на
підставі звернення податкового органу.

Також розрізняється порядок зняття
арешту, накладеного на майно платника
податків, та арешту коштів на рахунках
платника податків.

Адміністративний арешт майна платника
податків припиняється: 1) або у зв'язку з
відсутністю протягом 96 годин рішення
суду про підтвердження
обґрунтованості такого арешту
(підпункт 94.19.1 пункту 94.19 статті 94
Податкового кодексу України); 2) або на
підставі рішення органу державної
податкової служби про звільнення майна
з під арешту, яке приймається протягом
двох робочих днів, що настають за днем,
коли такому органу стало відомо про
виникнення підстав для припинення
адміністративного арешту (пункт 94.20
статті 94 Податкового кодексу України).

У свою чергу, звільнення від арешту
коштів на рахунках платника податків
відповідно до абзацу третього пункту
94.6 статті 94 Податкового кодексу
України відбувається за рішенням того
ж самого органу, який наклав
відповідний арешт, тобто за рішенням
суду. Рішення податковий орган в такому
разі не приймає.

При цьому підстави для застосування як
адміністративного арешту майна, так і
арешту коштів на рахунках платника
податків, є універсальними та
визначені пунктом 94.2 статті 94
Податкового кодексу України. Обидва
види арешту, за загальним правилом,
застосовуються з однакових підстав,
але розрізняються процедурою
застосування - або за рішенням
керівника податкового органу (щодо
майна, відмінного від коштів), або за
рішенням суду (арешт коштів).

Зазначене випливає із системного
тлумачення правових норм, які
містяться у статті 94 Податкового
кодексу України. Ці норми регулюють як
правовідносини, що виникають при
накладенні адміністративного арешту
майна, так і арешту коштів платника
податків, причому зміст правового
регулювання викладається в єдиному
контексті.

Наведене підтверджується також
Порядком застосування
адміністративного арешту майна
платника податків, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 7 листопада 2011 року № 1398.

Розділ VII цього Порядку визначає саме
особливості застосування арешту
коштів на рахунках платника податків
як різновиду адміністративного арешту
майна.

При цьому згідно з пунктом 7.3 цього
Порядку для застосування арешту коштів
на рахунку платника податків орган
державної податкової служби подає до
суду позовну заяву в порядку,
передбаченому Кодексом
адміністративного судочинства
України, у день прийняття рішення про
застосування адміністративного арешту
майна платника податків.

Правило, передбачене нормою
розглядуваного підзаконного
нормативно-правового акта,
застосовується в тому разі, якщо
податковим органом визнано за
необхідне застосувати
адміністративний арешт як майна
платника податків, відмінного від
коштів, так і коштів на рахунку такого
платника податків. Арешт майна та арешт
коштів на рахунках платника податку за
процедурою, визначеною пунктом 7.3
вказаного Порядку, накладається з
підстав, передбачених пунктом 94.2
статті 94 Податкового кодексу України.

Водночас Податковим кодексом України
передбачені також інші, додаткові
випадки накладення арешту на кошти
платника податків, крім тих, що
визначені статтею 94 цього Кодексу.

Так, відповідно до підпункту 20.1.17
пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу
України органи державної податкової
служби мають право звертатися до суду
щодо накладення арешту на кошти та інші
цінності такого платника податків, що
знаходяться в банку, у разі, якщо у
платника податків, який має податковий
борг, відсутнє майно та/або його
балансова вартість менша суми
податкового боргу, та/або таке майно не
може бути джерелом погашення
податкового боргу.

Наведена законодавча норма встановлює
одночасно як право податкового органу
на звернення до суду з вимогою про
накладення арешту на кошти платника
податків, так і підстави для реалізації
цього повноваження. Такими підставами
є: 1) відсутність майна, за рахунок якого
може бути погашений податковий борг; 2)
недостатність такого майна для
погашення суми податкового боргу через
те, що балансова вартість цього майна
менша за відповідну суму податкового
боргу; 3) майно не може бути джерелом
погашення податкового боргу у
відповідній сумі.

Відсутність підстав для застосування
арешту коштів платника податків,
передбачених підпунктом 20.1.17 пункту 20.1
статті 20 Податкового кодексу України,
серед підстав для застосування
адміністративного арешту, що входять
до переліку, встановленого пунктом 94.2
статті 94 Податкового кодексу України
(сформульованого як вичерпний), не
повинна розглядатися як перешкода для
застосування арешту коштів на рахунках
платника податків у відповідних
випадках.

Наведене пояснюється тим, що норма
підпункту 20.1.17 пункту 20.1 статті 20
Податкового кодексу України є
імперативною і обов'язковою до
виконання, зміст її є самостійним,
чітким і зрозумілим. Норми підпункту
20.1.17 пункту 20.1 статті 20 та пункту 94.2
статті 94 Податкового кодексу України
не заперечують за змістом одна одну,
оскільки регулюють різні
правовідносини. Так, норми пункту 94.2
Податкового кодексу України

визначають загальні підстави для
застосування арешту як майна, так і
коштів платника податків. Натомість
підпункт 20.1.17 пункту 20.1 статті 20
Податкового кодексу України регулює
інше коло суспільних відносин, а саме
питання накладення арешту виключно на
кошти платника податків та інші
цінності, що знаходяться у банках,
причому в специфічній ситуації за
відсутності достатнього для погашення
податкового боргу майна.

При цьому арешт із підстав,
передбачених підпунктом 20.1.17 пункту 20.1
статті 20 Податкового кодексу України,
не може застосовуватися до майна
платника податків, відмінного від
коштів, оскільки диспозиція
розглядуваної правової норми визначає
предметом для накладення арешту
виключно кошти та цінності, що
знаходяться в банках.

За таких обставин звернення
податкового органу до суду з вимогою
про накладення арешту на кошти з
підстав, передбачених підпунктом 20.1.17
пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу
України, може здійснюватися без
урахування норми пункту 7.3 Порядку
застосування адміністративного арешту
майна платника податків, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 7 листопада 2011 року № 1398. Отже, таке
звернення може відбуватися не лише в
день прийняття рішення про накладення
адміністративного арешту на майно
платника податків.

Водночас умовою застосування норми
підпункту 20.1.17 пункту 20.1 статті 20
Податкового кодексу України є
відсутність у платника податків майна,
яке може бути використане для
погашення податкового боргу.

При цьому контролюючий орган мав
довести відсутність відповідного
майна, не взагалі, а саме на момент, коли
у податкового органу виникає право на
стягнення податкового боргу,
ефективність реалізації якого
забезпечується спеціальними заходами,
зокрема адміністративним арештом
майна, у тому числі коштів. В іншому
разі вимога про застосування арешту
коштів буде передчасною, оскільки не
виключається, що на момент пред'явлення
відповідної вимоги майно, за рахунок
якого можна погасити податковий борг,
буде наявним.

У свою чергу, відповідно до пункту 95.2
ПКУ право на стягнення коштів та продаж
майна платника податків виникає у
податкового органу через 60 календарних
днів з дня надіслання податкової
вимоги, тому саме з цього моменту
податковий орган уповноважений
оцінювати майновий стан платника
податків з огляду на наявність у нього
достатніх джерел для погашення
податкового боргу.

Таким чином, податкові органи в силу
підпункту 20.1.17 пункту 20.1 статті 20
Податкового кодексу України наділені
повноваженнями на звернення до суду з
позовами про накладення арешту на
кошти платника податку в разі
відсутності в такого платника
достатнього для погашення податкового
боргу майна. Водночас така
недостатність повинна бути
встановлена станом не раніше дня
виникнення у податкового органу права
на стягнення податкового боргу, тобто
не раніше ніж через 60 календарних днів
з моменту надіслання податкової
вимоги. За встановлення відповідних
обставин позов органу державної
податкової служби підлягає
задоволенню.

Відповідні обставини не були
підтверджені під час судового
розгляду.

В межах апеляційної скарги підстави
для зміни або скасування правильної по
суті постанови суду першої інстанції
відсутні.

Керуючись ст. 55, ст. 195, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200
Кодексу адміністративного судочинства
України, Дніпропетровський
апеляційний адміністративний суд, -

УХВАЛИВ

Допустити заміну Сторони - Лівобережна
міжрайонна Державна податкова
інспекція міста Дніпропетровська
Дніпропетровської області Державної
податкової служби, Позивача у справі,
його правонаступником - Лівобережна
об'єднана Державна податкова інспекція
міста Дніпропетровська Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області.

Апеляційну скаргу Лівобережної
об'єднаної Державної податкової
інспекції міста Дніпропетровська
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області залишити
без задоволення.

Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 14
січня 2013 року у справі № 2а/0470/13225/12-
залишити без змін.

Ухвалу суду апеляційної інстанції за
наслідками перегляду набирає законної
сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга подається
безпосередньо до адміністративного
суду касаційної інстанції у порядку та
у строки, визначені статтею 212 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий:
О.В. Юхименко

Суддя:
В.В. Мельник

Суддя:
А.В. Шлай