Справа № 826/11175/14
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2014-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

04 вересня 2014 року 10:44
№ 826/11175/14

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі колегії суддів:
головуючого судді Іщука І.О., суддів:
Катющенка В.П., Кобилянського К.М., при
секретарі судового засідання Сізих Х.С.
вирішив адміністративну справу

за позовомОСОБА_1

доМіністерства культури
Українипровизнання протиправним та
скасування наказу № 374/0/17-14,за участю
представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2

від відповідача: Петасюк Л.В.

На підставі частини третьої статті 160
Кодексу адміністративного судочинства
України в судовому засіданні 04 вересня
2014 року проголошено вступну та
резолютивну частини постанови.
Виготовлення постанови у повному
обсязі відкладено, про що повідомлено
осіб, які брали участь у розгляді
справи, з урахуванням вимог частини
другої статті 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України. Під час проголошення вступної
та резолютивної частин постанови
сторонам роз'яснено зміст судового
рішення, порядок і строк його
оскарження, а також порядок отримання
повного тексту постанови, визначеного
статтею 167 Кодексу адміністративного
судочинства України.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного
адміністративного суду м. Києва з
позовом до Міністерства культури
України, в якому просить:

1. Визнати протиправним і
скасувати наказ № 374/0/17-14 Міністерства
культури України від 26 червня 2014 року
про звільнення ОСОБА_1

2. Поновити ОСОБА_1 на посаді
Директора Департаменту культурної
спадщини та культурних цінностей.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
Міністерством культури України
винесено протиправний наказ № 374/0/17-14
від 26 червня 2014 року, яким позивача
звільнено з посади Директора
Департаменту культурної спадщини та
культурних цінностей.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав та
просив суд задовольнити їх в повному
обсязі. Зазначив, що звільнення
позивача є протиправним, оскільки
допущено в період його тимчасової
непрацездатності.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти позовних вимог
заперечив та просив суд відмовити в їх
задоволенні. Обґрунтовуючи
заперечення на позовні вимоги
зазначив, що у позивача відсутні
підстави для звернення до суду,
оскільки підставою звільнення стала
тривала відсутність позивача на
робочому місці. При цьому, станом на
день звільнення у відповідача були
відсутні листи непрацездатності
позивача. Крім того, згідно з
відомостями, наявними в Міністерстві
культури України, позивач в цей час
знаходився за кордоном.

Розглянувши подані сторонами
документи, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

18 жовтня 2011 року наказом Міністерства
культури України № 478/0/17-11 ОСОБА_1 було
призначено на посаду директора
Департаменту культурної спадщини та
культурних цінностей.

26 червня 2014 року Міністерством
культури України видано наказ № 374/0/17-14
про звільнення ОСОБА_1 з посади
Департаменту культурної спадщини та
культурних цінностей з 26 червня 2014 року
за прогул без поважних причин на
підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.
Зазначений наказ було видано на
підставі акту від 26 червня 2014 року.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
позивач звернувся до Окружного
адміністративного суду м. Києва з
позовом за захистом своїх порушених
прав та законних інтересів.

Досліджуючи надані сторонами докази,
аналізуючи наведені міркування та
заперечення, оцінюючи їх в сукупності,
суд бере до уваги наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 38 Конституції
України громадяни користуються рівним
правом доступу до державної служби, а
також до служби в органах місцевого
самоврядування.

Згідно з частиною 1 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 17 Кодексу
адміністративного судочинства
України, юрисдикція адміністративних
судів поширюється на публічно-правові
спори з приводу прийняття громадян на
публічну службу, її проходження,
звільнення з публічної служби.

Статус державних службовців, які
працюють у державних органах та їх
апараті, визначено в Законі України
«Про державну службу» від 16 грудня 1993
року N 3723-XII.

Відповідно до пункту 15 частини 1 статті
3 Кодексу адміністративного
судочинства України публічна служба -
це діяльність на державних політичних
посадах, професійна діяльність суддів,
прокурорів, військова служба,
альтернативна (невійськова) служба,
дипломатична служба, інша державна
служба, служба в органах влади
Автономної Республіки Крим, органах
місцевого самоврядування.

Будь-яка публічна служба є державною
службою.

З урахуванням викладеного, суд
зазначає, що Позивач перебував на
публічній, тобто державній службі, а
саме на посаді заступника директора
Департаменту культурної спадщини та
культурних цінностей Міністерства
культури України.

Як вже зазначалось, суспільні
відносини, пов'язані зі створенням
правових, організаційних, економічних
та соціальних умов реалізації
громадянами України права на державну
службу, регулює Закон України від 16
грудня 1993 року N 3723-XII «Про державну
службу» (надалі - Закон N 3723-XII).

Згідно зі статтями 9 і 30 цього Закону
правовий статус окремих категорій
державних службовців регулюється
Конституцією України, спеціальними
законами та Кодексом законів про працю
України.

Спеціальним законодавством
урегульовані питання, пов'язані із
прийняттям (обранням, призначенням)
громадян на публічну службу, її
проходженням та звільненням із неї (її
припиненням).

Так, підставою для звільнення позивача
є прогул без поважних причин.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_1 з 17 березня 2014 року по 11 квітня
2014 року і з 15.04.2014 року по 27.06.2014 року
перебував на лікарняному.

Відповідач в судовому засіданні
зазначив, що факт наявності листків
непрацездатності нічим не
підтверджено, з огляду на що неможливо
встановити факт його відсутності на
роботі.

Однак, факт перебування позивача на
лікарняному підтверджується листком
непрацездатності серія АГИ №678100 від
17.03.2014 р., відповідно до якого позивач
перебував на лікарняному в період з
17.03.2014 р. по 11.04.2014 р., зокрема, відміткою
Міністерства культури України,
відповідно до якої позивач не працював
з 17 березня 2014 року по 11 квітня 2014 року,
до роботи став 14.04.2014 року, а також
лікарняними листками АГЗ № 618002, АГИ №
768025 від 15.04.2014 р., АГИ № 614792 від 18.04.2014 р.,
АГИ № 664689 від 15.05.2014 р.

Так, відповідно до Акту від 13.06.2014 р.,
який складений в присутності
заступника Міністра культури України
-Мазур Т.В., начальника управління
правового забезпечення - Петасюк Л.В.,
головного спеціаліста - юрисконсульта
відділу правової експертизи
управління правового забезпечення -
Тимчука О.М., заступника начальнику
відділу кадрової роботи та державної
служби - Шевчук Л.О., завідувача сектору
запобігання та протидії корупції -
Гречанюка В.І., та головного
спеціаліста сектору запобігання та
протидії корупції - Светюхи О.С., 12
червня 2014 року о 16.30 та 13 червня 2014 року
о 12.00 та 15.00 була спроба неодноразово
додзвонитися до позивача за номером,
який записаний в особовій справі.
Проте, на дзвінки ніхто не відповідав.

За результатами звернення відповідача
до Державної прикордонної служби
України, останньою листом від 14.08.2014 р.
було відмовлено у наданні інформації
щодо перетинання державного кордону
ОСОБА_1 у зв'язку із відсутністю
відповідного судового рішення.

Натомість, відповідно до отриманої
інформації від Головного управління
карного розшуку у м. Києві станом на 24
червня 2014 року, 26.06.2014 р. ОСОБА_1
авіарейсом «Київ-Канни» покинув
територію України та до теперішнього
часу не повернувся.

26 червня 2014 року о 10.30 год. був складений
Акт, яким зафіксовано відсутність
ОСОБА_1 на робочому місці. На підставі
вказаного Акту позивача було звільнено
з посади директора Департаменту
культурної спадщини та культурних
цінностей Мінкультури відповідно до п.
4 ст. 40 КЗпП України.

Згідно з ч. 1 ст. 30 Закону N 3723-XII державна
служба припиняється, передусім, із
загальних підстав, передбачених
Кодексом законів про працю (далі - КЗпП
України), а також з підстав, визначених
даною статтею. Таким чином, при
звільненні особи з публічної служби за
загальними підставами передбаченими
КЗпП України, на цю особу можуть
поширюватися гарантії передбачені цим
Кодексом (наприклад, заборона
звільнення працівника з ініціативи
власника або уповноваженого ним органу
в період його тимчасової
непрацездатності), якщо інше прямо не
передбачено спеціальним законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не
допускається звільнення працівника з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу в період
його тимчасової непрацездатності (крім
звільнення за пунктом 5 цієї статті), а
також у період перебування працівника
у відпустці. Це правило не поширюється
на випадок повної ліквідації
підприємства, установи, організації.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадку нез'явлення на
роботу протягом більш як чотирьох
місяців підряд внаслідок тимчасової
непрацездатності, не рахуючи відпустки
по вагітності і родах, якщо
законодавством не встановлений
триваліший строк збереження місця
роботи (посади) при певному
захворюванні. За працівниками, які
втратили працездатність у зв'язку з
трудовим каліцтвом або професійним
захворюванням, місце роботи (посада)
зберігається до відновлення
працездатності або встановлення
інвалідності.

Відповідно до постанови Пленуму
Верховного суду України від 06.11.1992 р. № 9
«Про практику розгляду судами трудових
спорів» при розгляді позовів про
поновлення на роботі осіб, звільнених
за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити
з того, що передбаченим цією нормою
закону прогулом визнається
відсутність працівника на роботі як
протягом усього робочого дня, так і
більше трьох годин безперервно або
сумарно протягом робочого дня без
поважних причин (наприклад, у зв'язку з
поміщенням до медвитверезника,
самовільне використання без
погодження з власником або
уповноваженим ним органом днів
відгулів, чергової відпустки,
залишення роботи до закінчення строку
трудового договору чи строку, який
працівник зобов'язаний пропрацювати за
призначенням після закінчення вищого
чи середнього спеціального учбового
закладу) (п. 24).

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач в період з 03.06.2014 року по 27.06.2014
року перебував на лікарняному, що
підтверджується листком
непрацездатності серії АГЗ № 618002.
Зазначений листок непрацездатності
був доставлений 01.07.2014 р. до
Департаменту культурної спадщини та
культурних цінностей кур'єрською
поштою та отриманий завідувачем
сектору об'єктів всесвітньої
культурної спадщини управління
охорони нерухомої культурної спадщини
Вербіцькою А.В. Зазначений листок
непрацездатності 02.07.2014 р. був
переданий заступнику Міністра
культури України Мазур Т.В. із
службовою запискою.

Також позивачем було надіслано заяву
на ім'я Міністра культури України Мазур
Т.В. від 25.06.2014 р. про надання йому,
відповідно до ст.ст. 179, 189 КЗпП України,
ст. 19 Закону України «Про відпустки»
відпустки для догляду за дитиною до
досягнення нею трьох років з 30.06.2014 року
по 30.06.2017 року, до якої було додано:
свідоцтво про народження дитини,
довідка з місця роботи матері дитини
про те, що вона не перебуває у відпустці
у зв'язку із вагітністю та пологами.

02.07.2014 року позивач звернувся до
профспілкового комітету Міністерства
культури України із заявою, в якій
доручив профспілковому комітету
Мінкультури представляти його
інтереси у відносних з Мінкультури як з
роботодавцем.

За зверненням заступника Міністра
культури України Мазур Т.В. від 26.06.2014 р.
з питання надання згоди на звільнення
ОСОБА_1 до профспілкового комітету,
останній не знайшов підстав для
звільнення позивача, у зв'язку із
фактичною відсутністю прогулу.

Оцінюючі спірні правовідносини, суд
виходить з наступного.

Статтею 30 Закону N 3723-XII передбачено, що
підставами припинення державної
служби є ті, що визначені у КЗпП. Окрім
цих підстав, державна служба також може
бути припинена у разі: порушення умов
реалізації права на державну службу;
недотримання пов'язаних із
проходженням державної служби вимог,
передбачених статтею 16 Закону N 3723-XII;
досягнення державним службовцем
граничного віку проходження державної
служби; відставки державних
службовців, які займають посади першої
або другої категорії; виявлення або
виникнення обставин, що перешкоджають
перебуванню державного службовця на
державній службі; відмови державного
службовця від прийняття або порушення
Присяги, передбаченої статтею 17 Закону
N 3723-XII; притягнення державного
службовця до кримінальної або
адміністративної відповідальності за
корупційні правопорушення, пов'язані з
порушенням обмежень, передбачених
Законом України "Про засади
запобігання і протидії корупції".

Слід зазначити, що припинення
державної служби відбувається у формі
звільнення.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не
допускається звільнення працівника з
ініціативи власника або
уповноваженого органу в період його
тимчасової непрацездатності.

Суд також звертає увагу на те, що за
змістом пункту 18 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
1992 року N 9 "Про практику розгляду судами
трудових спорів" підставами захисту
порушеного права звільненої особи може
бути не тільки звільнення без законних
підстав, а й порушення порядку його
проведення.

Таким чином, вирішуючи справу про
звільнення позивача суд повинен
встановити чи було дотримано порядок
звільнення, передбачений трудовим
законодавством (чи від позивача
відбиралися письмові пояснення; чи є
обґрунтування підстав (причин, мотивів)
неналежного виконання службових
обов'язків; чи обрання звільнення як
виду дисциплінарного стягнення є
мотивованим; чи не звільнено позивача
під час перебування на лікарняному).

Відповідно до п. 1.1 Інструкції про
порядок видачі документів, що
засвідчують тимчасову
непрацездатність громадян,
затвердженої наказом Міністерства
охорони здоров'я України від 13
листопада 2001 року № 455, тимчасова
непрацездатність працівника
засвідчується листком
непрацездатності.

Згідно із п. 2.1 Інструкції № 455 листок
непрацездатності в разі захворювання
чи травми видається на весь період
тимчасової непрацездатності
(обраховується в календарних днях) до
її відновлення або до встановлення
групи інвалідності медико-соціальною
експертною комісією (МСЕК).

Як слідує з матеріалів справи,
поважність причин неявки позивача на
роботу підтверджується листками
непрацездатності АГЗ № 618002 (період з
06.06.2014 по 27.06.2014), АГИ № 768025 від 15.04.2014 р.,
АГИ № 614792 від 18.04.2014 р., АГИ № 664689 від
15.05.2014 р.

Вищенаведене підтверджується також
табелем обліку використання робочого
часу, наданого відповідачем.

При цьому доказів визнання наведених
листків непрацездатності незаконними,
такими, що не підлягають виконанню,
відповідач, як суб'єкт владних
повноважень, суду не надав.

Разом з тим, суд акцентує увагу, що
23.06.2014 року відповідач звернувся з
листом на адресу МВС України щодо
встановлення місцезнаходження ОСОБА_1,
а 26.06.2014 року, не дочекавшись відповіді
провів звільнення позивача з роботи.

Відповідь від МВС України відповідач
отримав 26.07.2014 р. за допомогою
факсимільного зв'язку.

Статтею 147 КЗпП України визначено
звільнення як однин з видів
дисциплінарного стягнення.

Разом з тим, статтями 147-149 КЗпП України
визначено порядок застосування
заходів дисциплінарного стягнення,
яким обов'язково передує отримання
письмових пояснень від порушника
трудової дисципліни.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач 12 червня 2014 р. та 13 червня 2014
року намагався додзвонитися до
позивача, однак, як встановлено судом,
метою вказаного телефонного дзвінка
було запрошення позивача для
ознайомлення з актом службової
перевірки від 02.06.2014 р., а також для
ознайомлення з наказом про звільнення
та отримання позивачем трудової
книжки, що підтверджується листом
Мінкультури від 26.06.2014 року № 301/8/42-14.

Водночас будь-яких доказів, які б
свідчили про те, що відповідачем
вимагалися письмові пояснення від
позивача щодо його відсутності на
робочому місці, відповідачем не надано.

Отже, відповідачем не було отримано від
позивача письмових пояснень щодо його
відсутності на робочому місці.

З урахуванням викладеного, суд
приходить до висновку, що відповідачем
в порушення положень ст. 149 КЗпП України
не було дотримано порядку застосування
дисциплінарного стягнення до позивача
у вигляді звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП України
розірвання трудового договору з
підстав, передбачених пунктами 1 (крім
випадку ліквідації підприємства,
установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40
пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу,
може бути проведено лише за
попередньою згодою виборного органу
(профспілкового представника)
первинної профспілкової організації,
членом якої є працівник.

У випадках, передбачених
законодавством про працю, виборний
орган первинної профспілкової
організації, членом якої є працівник,
розглядає у п'ятнадцятиденний строк
обґрунтоване письмове подання
власника або уповноваженого ним органу
про розірвання трудового договору з
працівником.

Подання власника або уповноваженого
ним органу має розглядатися у
присутності працівника, на якого воно
внесено. Розгляд подання у разі
відсутності працівника допускається
лише за його письмовою заявою. За
бажанням працівника від його імені
може виступати інша особа, у тому числі
адвокат. Якщо працівник або його
представник не з'явився на засідання,
розгляд заяви відкладається до
наступного засідання у межах строку,
визначеного частиною другою цієї
статті. У разі повторної неявки
працівника (його представника) без
поважних причин подання може
розглядатися за його відсутності.

Натомість відповідачем під час
прийняття рішення про звільнення
позивача не було враховано висновки
профспілкової організації щодо
відсутності підстав для звільнення
позивача.

При цьому, суд акцентує увагу на тому,
що на відповідача як на роботодавця
покладений обов'язок перевірки
фактичного знаходження позивача на
лікарняному, що не було ним дотримано.

Аналіз фактичних обставин справи та
норм чинного законодавства дає суду
підстави дійти висновку, що
Міністерством культури України
порушено вимоги ст. ст. 40, 43 Кодексу
законів про працю України щодо
недопущення звільнення працівника в
період його тимчасової
непрацездатності, а також неотримання
попередньої згоди профспілкового
комітету.

Отже, обравши крайній захід
дисциплінарного впливу, відповідач не
дотримався встановленої трудовим
законодавством процедури звільнення,
що є протиправним.

Про недопустимість звільнення
працівника з ініціативи власника або
уповноваженого органу в період його
тимчасової непрацездатності зазначив
також Верховний Суд України у
постанові від 01.10.2013 р. у справі №21-259а13.

Оцінюючи правомірність дій
відповідача, суд має керуватися
критеріями, закріпленими у ч. 3 ст. 2 КАС
України, згідно з якими у справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Згідно з вимогами статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідачем не доведена
правомірність його дій, водночас
позивачем доведено обставини в
обґрунтування своїх позовних вимог, а
тому суд приходить до висновку про
наявність підстав для задоволення
позову.

Враховуючи наведене, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, керуючись
статтями 69 - 71, 94, 160- 163, 167, 254, 256 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати
наказ № 374/0/17-14 Міністерства культури
України від 26 червня 2014 року про
звільнення ОСОБА_1

3. Поновити ОСОБА_1 на посаді директора
Департаменту культурної спадщини та
культурних цінностей Міністерства
культури України з 27 червня 2014 року.

4. Допустити негайне виконання
постанови суду в частині поновлення
ОСОБА_1 на посаді директора
Департаменту культурної спадщини та
культурних цінностей з 27 червня 2014
року.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254
Кодексу адміністративного судочинства
України набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції протягом десяти
днів з дня її проголошення особою, яка
оскаржує постанову, за правилами,
встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя
І.О. Іщук

Судді:
В.П Катющенко

К.М. Кобилянський

Повний текст постанови складено 08.09.2014
р.