Справа № 826/8642/14
Суддя: Межевич М.В.
Дата ухвалення: 2014-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/8642/14
Головуючий у 1-й інстанції: Кузьменко
Суддя-доповідач: Межевич М.В.
У Х В А Л А

Іменем України

16 вересня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого - судді Межевича
М.В., суддів Земляної Г.В. та Ключковича
В.Ю., за участю секретаря судового
засідання Міщенко Ю.М., позивача ОСОБА_2,
представника відповідача Харченка О.О.,
розглянувши у відкритому засіданні в м.
Києві апеляційну скаргу Державної
виконавчої служби України на постанову
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 30.07.2014 року у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_2 до
Голови Державної виконавчої служби
України Сторожука Дмитра
Анатолійовича, Державної виконавчої
служби України про визнання
протиправними дій та бездіяльності,
зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
30.07.2014 року Адміністративний позов
ОСОБА_2 задоволено частково: визнано
протиправними дії Голови Державної
виконавчої служби України Сторожука
Дмитра Анатолійовича щодо
пропонування ОСОБА_2 переведення на
посаду старшого державного виконавця
відділу державної виконавчої служби
Дарницького районного управління
юстиції у місті Києві; визнано
протиправною бездіяльність Голови
Державної виконавчої служби України
Сторожука Дмитра Анатолійовича щодо
непропонування ОСОБА_2 іншої роботи в
Державній виконавчій службі України;
зобов'язано Голову Державної
виконавчої служби України Сторожука
Дмитра Анатолійовича запропонувати
ОСОБА_2 іншу роботу в Державній
виконавчій службі України.

Державна виконавча служба в
апеляційній скарзі просить суд
скасувати постанову Окружного
адміністративного суду від 30.07.2014 року,
оскільки вважає, що висновки суду не
відповідають обставинам справи, а
також судом порушено норми
матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
позивача та представника відповідача,
розглянувши матеріали справи,
апеляційну скаргу та пояснення на неї,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
Наказом Голови ДВС України Сторожука
Д.А. від 13 травня 2014 року №39/2 введено в
дію з 13 травня 2014 року нову структуру
ДВС України та штатний розпис на 2014 рік
ДВС України.

У зв'язку із затвердженням нової
структури ДВС України та штатного
розпису на 2014 рік ДВС України, 19 травня
2014 року на підставі статті 492 Кодексу
законів про працю України Головою ДВС
України Сторожуком Д.А. попереджено
головного державного виконавця
відділу примусового виконання рішень
ДВС України ОСОБА_2 про майбутнє
звільнення із займаної посади за
пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про
працю 21 липня 2014 року, про що свідчить
відповідне попередження, копія якого
міститься в матеріалах справи.

При цьому ОСОБА_2 запропоновано
переведення на посаду старшого
державного виконавця відділу
державної виконавчої служби
Дарницького районного управління
юстиції у місті Києві.

Позивач вважаючи, що відповідачами не
дотримано порядку вивільнення
працівників та допущено порушення норм
трудового законодавства, звернувся з
позовом суду.

Суд першої інстанції дійшов висновку,
що Державною виконавчою службою
України не доведено правомірність
своїх дій при попередженні ОСОБА_2 про
наступне звільнення та пропонування
роботи в іншому органі, ніж він працює,
з урахуванням вимог встановлених
частиною другою статті 19 Конституції
України та частиною третьою статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України, однак, виходячи з меж
заявлених позовних вимог частково
задовольнив адміністративний позов.

Суд апеляційної інтанції погоджується
з висновком суду першої інстанції з
огляду на таке.

Відповідно до статті 51 Кодексу законів
про працю України однією із гарантій
забезпечення права громадян на працю є
правовий захист від необґрунтованої
відмови у прийнятті на роботу і
незаконного звільнення, а також
сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 статті 40 Кодексу
законів про працю України трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, а також строковий трудовий
договір до закінчення строку його
чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадках змін в
організації виробництва і праці, в тому
числі ліквідації, реорганізації,
банкрутства або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників.

Відповідно до частини першої та другої
статті 492 Кодексу законів про працю
України про наступне вивільнення
працівників персонально попереджають
не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках
змін в організації виробництва і праці
враховується переважне право на
залишення на роботі, передбачене
законодавством.

Згідно зі статтею 492 Кодексу законів
про працю України одночасно з
попередженням про звільнення у зв'язку
із змінами в організації виробництва і
праці власник або уповноважений ним
орган пропонує працівникові іншу
роботу на тому ж підприємстві, в
установі, організації. При відсутності
роботи за відповідною професією чи
спеціальністю, а також у разі відмови
працівника від переведення на іншу
роботу на тому ж підприємстві, в
установі, організації працівник, за
своїм розсудом, звертається за
допомогою до державної служби
зайнятості або працевлаштовується
самостійно. Водночас власник або
уповноважений ним орган доводить до
відома державної служби зайнятості про
наступне вивільнення працівника із
зазначенням його професії,
спеціальності, кваліфікації та розміру
оплати праці.

Верховний суд України у постанові
Пленуму Верховного Суду України від 06
листопада 1992 року №9 "Про практику
розгляду судами трудових спорів"
вказав, що "Розглядаючи трудові спори,
пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40
КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи
дійсно у відповідача мали місце зміни в
організації виробництва і праці,
зокрема, ліквідація, реорганізація або
перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників, чи
додержано власником або уповноваженим
ним органом норм законодавства, що
регулюють вивільнення працівника, які
є докази щодо змін в організації
виробництва і праці, про те, що
працівник відмовився від переведення
на іншу роботу або що власник або
уповноважений ним орган не мав
можливості перевести працівника з його
згоди на іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі, організації,
чи не користувався вивільнюваний
працівник переважним правом на
залишення на роботі та чи
попереджувався він за 2 місяці про
наступне вивільнення.

…При реорганізації підприємства або
при його перепрофілюванні звільнення
за п. 1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це
супроводжується скороченням
чисельності або штату працівників,
змінами у їх складі за посадами,
спеціальністю, кваліфікацією,
професіями. Працівник, який був
незаконно звільнений до реорганізації,
поновлюється на роботі в тому
підприємстві, де збереглося його
попереднє місце роботи."

Згідно з матеріалами справи,
відповідно до наказу Голови ДВС
України Сторожука Д.А. від 13 травня 2014
року №39/2 введено в дію з 13 травня 2014
року нову структуру ДВС України та
штатний розпис на 2014 рік ДВС України,
зокрема виведено зі структури
департаменти, відділи, сектори з
відповідними посадами та введено до
структури нові відділи, сектори під
іншими назвами та з відповідними
посадами.

Суд апеляційної інстанції вказує, що
відповідно до попередження від 19
травня 2014 року, одночасно з
попередженням про звільнення у зв'язку
зі змінами в організації виробництва і
праці відповідачем Державною
виконавчою службою не запропоновано
позивачу жодної з вакантних посад у ДВС
України станом на день попередження,
тобто 19 травня 2014 року, що суперечить
вимогам частини третьої статті 492
Кодексу законів про працю України.

Суд першої інстанції у своєму рішенні
вказав, що відповідачами не надано суду
доказів, які б підтверджували
відсутність станом на день
попередження позивача про наступне
вивільнення вакантних посад в ДВС
України.

Апелянт в апеляційній скарзі вказав, що
позивачу було оголошено про майбутнє
вивільнення із займаної посади за
пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про
працю України та одночасно
запропоновано переведення на посаду
старшого державного виконавця відділу
державної виконавчої служби
Дарницького районного управління
юстиції у місті Києві.

Проте, суд апеляційної інстанції
зауважує, що жодних доказів на
підтвердження таких заяв, апелянт до
апеляційної скарги не долучив.

Водночас суд апеляційної інстанції
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що пропозиція позивачу
посади старшого державного виконавця
відділу державної виконавчої служби
Дарницького районного управління
юстиції у місті Києві не узгоджується з
приписами Кодексу законів про працю
України, оскільки Дарницьке районне
управління юстиції у місті Києві не є
тією ж установою в контексті частини
третьої статті 492 Кодексу законів про
працю України, хоча і входить до
системи органів державної виконавчої
служби.

Разом з тим, слід зауважити, що
відповідно до частини четвертої статті
20 Закону України "Про центральні органи
виконавчої влади" державні службовці
апарату центрального органу
виконавчої влади призначаються на
посади та звільняються з посад
керівником центрального органу
виконавчої влади в порядку,
передбаченому законодавством про
державну службу (якщо інше не
передбачено законом).

Працівники апарату центрального
органу виконавчої влади приймаються на
роботу та звільняються з роботи в
порядку, передбаченому законодавством
про працю.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 05 квітня 2014 року №85 "Деякі питання
затвердження граничної чисельності
працівників апарату та територіальних
органів центральних органів
виконавчої влади, інших державних
органів" затверджено граничну
чисельність працівників апарату та
територіальних органів центральних
органів виконавчої влади згідно з
додатком 1, зокрема ДВС України на рівні
85 осіб.

Разом з тим, наведені норми Закону
України "Про центральні органи
виконавчої влади" та Постанови
свідчать, що при звільненні державних
службовців - працівників апарату
центрального органу виконавчої влади
розповсюджуються норми загального
трудового законодавства - Кодексу
законів про працю України, а особливий
статус державного службовця та
скорочення встановлення граничної
чисельності працівників апарату
центрального органу виконавчої влади
не звільняє власника чи уповноваженого
ним органу від обов'язку дотримання
законодавчого порядку звільнення у
випадках змін в організації
виробництва і праці.

Окрім того, згідно частини першої
статті 42 Кодексу законів про працю
України визначено, що при скороченні
чисельності чи штату працівників у
зв'язку із змінами в організації
виробництва і праці переважне право на
залишення на роботі надається
працівникам з більш високою
кваліфікацією і продуктивністю праці.

Відповідно до частини другої статті 42
Кодексу законів про працю України при
рівних умовах продуктивності праці і
кваліфікації перевага в залишенні на
роботі надається, в тому числі сімейним
- при наявності двох і більше
утриманців.

Відповідно до матеріалів справи,
позивач має двох неповнолітніх дітей
та дружину, що перебуває у відпустці по
догляду за дитиною, тобто є сімейним з
трьома утриманцями.

Водночас слід зауважити, що змін в
організації виробництва і праці при
виконанні функцій та завдань ДВС
України згідно з наказом Голови ДВС
України Сторожука Д.А. від 13 травня 2014
року №39/2, не відбулося.

З огляду на наведене, суд апеляційної
інстанції вказує на те, що належних та
допустимих доказів неможливості
переведення позивача з його згоди на
іншу роботу на тому ж підприємстві, в
установі, організації, та/або доказів
відсутності роботи за відповідною
професією чи спеціальністю, не надано.
При цьому, слід зауважити, що
відповідачами не було враховано
переважного права позивача на
залишення на роботі.

Таким чином, позовні вимоги щодо
визнання протиправними дій в частині
переведення на посаду старшого
державного виконавця відділу
державної виконавчої служби
Дарницького районного управління
юстиції у місті Києві, а також
бездіяльність щодо непропонування
позивачу іншої роботи в ДВС України, є
обгрунтованими.

Водночас суд апеляційної інстанції
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що позовні вимоги про
зобов'язання Державної виконавчої
служби запропонувати позивачу іншу
роботу в ДВС України належить
задовольнити, з огляду на наступне.

Згідно Рекомендації Комітету
Міністрів державам-членам стосовно
реалізації адміністративними органами
влади дискреційних повноважень від 11
березня 1980 року №R(80)2 під дискреційним
повноваженням слід розуміти
повноваження, яке адміністративний
орган, приймаючи рішення, може
здійснювати з певною свободою розсуду -
тобто, коли такий орган може обирати з
кількох юридично допустимих рішень те,
яке він вважає найкращим за даних
обставин.

Суд апеляційної інстанції
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що Державна виконавча
служба України не володіє в повній мірі
свободою розсуду щодо обов'язку
пропозиції позивачу альтернативної
роботи в ДВС України, оскільки
зобов'язана діяти лише у відповідності
до вимог частини третьої статті 492
Кодексу законів про працю України.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції
в частині позовних вимог щодо
зобов'язання відповідачів
запропонувати позивачу посаду саме
головного державного виконавця
відділу примусового виконання рішень,
погоджується з висновком суду першої
інстанції про їх часткове задоволення
шляхом зобов'язання надати іншу роботу,
а не конкретну посаду, оскільки
доказів, які підтверджують, що у
відділі примусового виконання рішень
ДВС України є вакантна посада
головного державного виконавця,
матеріали справи не містять.

Водночас що стосується позовних вимог
про визнання протиправними дій щодо
допущення з боку відповідачів
несправедливої дискримінації, колегія
суддів вважає їх необґрунтованими,
оскільки матеріалами справи не
підтверджується, що відповідачі
обмежили права позивача через його
расову чи національну належність,
політичні чи релігійні переконання,
стать або інші ознаки.

З огляду на наведене, суд апеляційної
інстанції вважає, що судове рішення
ухвалене судом першої інстанції
відповідно до норм матеріального
права, при дотриманні норм
процесуального права, на підставі
повно і всебічно з'ясованих обставин в
справі, підтвердженими доказами, а
доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, суд апеляційної
інстанції підстав для його скасування
не вбачає.

Керуючись ст.ст. 160,195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254
КАС України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної
виконавчої служби України залишити без
задоволення, а постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від
30.07.2014 року - без змін.

Ухвала може бути оскаржена протягом
двадцяти днів з дня складання в повному
обсязі шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя
М.В. Межевич

Суддя
Г.В. Земляна

Суддя
В.Ю.Ключкович

Повний текст ухвали виготовлений
18.09.2014 року.

.

Головуючий суддя
Межевич М.В.

Судді:
Земляна Г.В.

Ключкович В.Ю.