Справа № 1304/10213/12 2а/1304/596/12
Суддя: Шавель Р.М.
Дата ухвалення: 2014-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2014 року
Справа
№ 876/10349/13

Колегія суддів Львівського
апеляційного адміністративного суду в
складі:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Костіва М.В. та
Савицької Н.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження у м.Львові апеляційну
скаргу управління Пенсійного фонду
України в Шевченківському районі м.
Львова на постанову Галицького
районного суду м.Львова від 04.12.2012р. в
адміністративній справі за позовом
ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду
України в Шевченківському районі м.
Львова про визнання дій протиправними,
зобов'язання провести перерахунок та
виплату підвищення до пенсії,-

В С Т А Н О В И Л А:

08.11.2012р. ОСОБА_1 (надалі - позивач)
звернувся до суду із адміністративним
позовом, у якому просив зобов'язати
управління Пенсійного фонду України в
Шевченківському районі м. Львова
(надалі - відповідач, пенсійний орган)
встановити з 01.01.2012р. підвищення, як
реабілітованому громадянину у розмірі
25 відсотків мінімальної пенсії за
віком, відповідно до п. «г» ст.77 Закону
України «Про пенсійне забезпечення»,
виходячи з мінімального розміру пенсії
за віком, встановленого ч.1 ст. 28 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування».

Постановою Галицького районного суду
м.Львова від 04.12.2012р. заявлений позов
задоволено частково; визнано
неправомірними дії відповідача щодо
ненарахування і невиплати на користь
позивача підвищення до пенсії в
розмірі 25 відсотків мінімальної пенсії
за віком за період з 08.05.2012р., відповідно
до п. «г» ст. 77 Закону України «Про
пенсійне забезпечення»; зобов'язано
пенсійний орган здійснити нарахування
і виплату на користь позивача
підвищення до пенсії в розмірі 25
відсотків мінімальної пенсії за віком
за період з 08.05.2012р., відповідно до п. «г»
ст. 77 Закону України «Про пенсійне
забезпечення», із розрахунку,
встановленого ч.1 ст. 28 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування», з урахуванням
фактично отриманих сум підвищення;
стягнуто з пенсійного органу на
користь позивача 33 грн. 19 коп. судового
збору; в задоволенні решти позовних
вимог відмовлено; позовні вимоги в
частині виплати підвищення до пенсії
за період до 07.05.2012р. включно залишено
без розгляду.

Не погодившись із постановою суду, її
оскаржив відповідач, який покликаючись
на порушення судом норм матеріального
та процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи,
просить у поданій апеляційній скарзі
постанову суду першої інстанції
скасувати та у задоволенні заявленого
позову відмовити.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує
тим, що з дня набрання чинності Законом
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування», тобто
з 01.01.2004р. Закон України «Про пенсійне
забезпечення» втратив чинність і не
може застосовуватися при вирішенні
даного спору. Постановою КМ України №
654 від 16.07.2008р. «Про підвищення рівня
пенсійного забезпечення», з 01.09.2008р.
установлено, що громадянам, які
необґрунтовано зазнали політичних
репресій і згодом були реабілітовані,
до пенсії або щомісячного довічного
грошового утримання чи державної
соціальної допомоги, що виплачується
замість пенсії, підвищення проводиться
в розмірі 54 грн. 40 коп., а членам їх
сімей, яких було примусово переселено -
43 грн. 52 коп. Дії пенсійного органу щодо
виплати підвищення до пенсії позивачу
є правомірними, оскільки таке
здійснюється у розмірі, встановленому
КМ України. Також наведеним Законом
передбачено проведення фінансування з
Державного бюджету України, а не з
коштів Пенсійного фонду України.

Крім того, встановлений ст.28 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування»
мінімальний розмір пенсії за віком
застосовується виключно для
визначення розміру пенсій, призначених
відповідно до зазначеного Закону, і не
може застосовуватися для обчислення
надбавок або підвищень інших пенсій.

На підставі ст.197 КАС України розгляд
наведеної справи проводиться в порядку
письмового провадження, оскільки
справу може бути вирішено на основі
наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача по справі,
перевіривши матеріали справи та
апеляційну скаргу в межах наведених у
ній доводів, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення, з наступних
підстав.

Як достовірно встановлено судом першої
інстанції, позивач перебуває на обліку
у відповідача та отримує пенсію по віку
з врахуванням підвищення до пенсії
примусово переселених членів сім'ї
реабілітованих в розмірі 43 грн. 52 коп.
на підставі постанови Кабінету
Міністрів України від 16.07.2008р. №654 «Про
підвищення рівня пенсійного
забезпечення громадян» (далі -
Постанова №654).

Приймаючи рішення по справі, суд першої
інстанції виходив з того, що
матеріалами справи та нормами чинного
законодавства підтверджується право
позивача на підвищення до пенсії у
відповідності до вимог п. «г» ст.77
Закону України «Про пенсійне
забезпечення».

Окрім цього, судом задоволені позовні
вимоги, починаючи з 08.05.2012р., тобто з
врахуванням пропуску строку звернення
до суду.

Такі висновки суду першої інстанції, на
думку колегії суддів, відповідають
нормам матеріального права і фактичним
обставинам справи.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією
України та законами України.

Згідно п. «г» ч.1 ст.77 Закону України
«Про пенсійне забезпечення»
громадянам, які необґрунтовано зазнали
політичних репресій і згодом були
реабілітовані, призначені пенсії
підвищуються на 50%, а членам їх сімей,
яких було примусово переселено, - на 25%
мінімальної пенсії за віком.

Згідно п.6 Розділу XV Прикінцевих
положень Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» до прийняття
відповідного закону до пенсій,
передбачених цим Законом,
установлюються надбавки та
здійснюється їх підвищення згідно із
Законом України «Про пенсійне
забезпечення». Зазначені надбавки та
підвищення встановлюються в розмірах,
що фактично виплачувалися на день
набрання чинності цим Законом з
наступною індексацією відповідно до
законодавства про індексацію грошових
доходів населення. Виплата їх
здійснюється за рахунок коштів
Державного бюджету України.

З огляду на загальні засади
пріоритетності законів над
підзаконними актами, Закон України
«Про пенсійне забезпечення» має вищу
юридичну силу в порівнянні з
постановою КМ України №654 від 16.07.2008р.
Отже, відповідач неправомірно
виплачував підвищення до пенсії в
меншому розмірі, ніж це передбачено
п.«г» ч.1 ст.77 зазначеного Закону.

В частині доводів апелянта колегія
суддів враховує, що питання
фінансування відповідних видатків з
державного бюджету не виступає
предметом даного спору; проблеми
надання бюджетних коштів пенсійному
органу для виконання покладених на
нього обов'язків у справах цієї
категорії виходять за межі заявлених
вимог; також суд першої інстанції не
ухвалював рішення про проведення
виплат з власних джерел фінансування
пенсійного органу, а тому покликання
останнього на можливість нецільового
використання коштів Пенсійного фонду
України є безпідставними.

Відповідно до ч.1 ст.28 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» мінімальна
пенсія за віком дорівнює прожитковому
мінімуму, встановленому для осіб, що
втратили працездатність. Покликання
апелянта про неправильне застосування
судом вимог ч.1 ст.28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» колегія суддів до уваги
не приймає, оскільки розмір
мінімальної пенсії за віком
визначається за правилами лише цього
Закону, чинним законодавством інший
мінімальний розмір пенсії за віком не
визначений, тому слід застосовувати
цей розмір.

Окрім того, вирішуючи питання про
зобов'язання нарахувати та виплатити
відповідні періодичні платежі, суд, у
разі відсутності спору про право особи
на отримання підвищення до пенсії або
встановлення такого права в судовому
порядку, не має підстав обмежувати
орган, відповідальний за здійснення їх
нарахування і виплати, певним часовим
проміжком, якщо не відбулося змін у
законодавстві (згідно п. 12 постанови
Пленуму Вищого адміністративного суду
України №8 від 19.12.2011р.).

Враховуючи викладене, колегія суддів
приходить до переконливого висновку
про те, що заявлений позов підлягає до
часткового задоволення з
вищевикладених мотивів.

З огляду на викладене, суд першої
інстанції правильно і повно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків рішення суду, а
тому підстав для скасування постанови
колегія суддів не вбачає і вважає, що
апеляційну скаргу на неї слід залишити
без задоволення.

Керуючись ст.ст. 160, 183-2, 195-197, п.1 ч.1 ст.198,
ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 254 КАС України,
колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в
Шевченківському районі м. Львова на
постанову Галицького районного суду
м.Львова від 04.12.2012р. в адміністративній
справі № 1304/10213/12 залишити без
задоволення, а згадану постанову суду -
без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною
і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя:
Р.М.Шавель

Судді:
М.В.Костів

Н.В.Савицька