Справа № 804/12315/13-а
Суддя: Чабаненко С.В.
Дата ухвалення: 2014-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Чабаненко С.В.

суддів: Іванова С.М. Шлай А.В.

за участю секретаря судового засідання: Кязимової Д.В.

В С Т А Н О В И В:

В вересні Дніпропетровське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося до суду із адміністративним позовом, в якому просило стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Прод-Лайн” адміністративно-господарські санкції в сумі 13 785 грн. 71 коп. за невиконання у 2012 році нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, та пеню в сумі 19 грн. 32 коп. за порушення термінів їх сплати.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що на виконання положень Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, Товариство з обмеженою відповідальністю “Прод-Лайн” при середньообліковій чисельності штатних працівників – 28 осіб, повинно було створити у 2012 році 1 робоче місце, на яке працевлаштувати інваліда. Натомість, відповідач не виконав зазначений норматив, чим порушив вимоги ст.ст. 18, 19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, а тому зобов’язаний сплатити адміністративно-господарські санкції в сумі 13 785 грн. 71 коп., виходячи з розміру середньорічної заробітної плати штатного працівника, та пеню, нараховану на суму заборгованості по сплаті адміністративно-господарських санкцій, в сумі 19 грн. 32 коп., за порушення термінів їх сплати.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2013 року в задоволені позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю підстави для застосування до відповідача адміністративно-господарських санкцій, а також пені за несвоєчасну сплату адміністративно-господарських санкцій, оскільки вимоги Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні відповідачем були виконані

Не погодившись з постановою суду позивач подав апеляційну скаргу.

Посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати постанову суду та прийняти нову, якою у задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Сторони, про час і місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення, в судове засідання не з'явились.

Згідно ч. 4 ст. 196 КАС України, нез'явлення в судове засідання представників сторін апеляційної скарги не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю “Прод-Лайн” перебуває на обліку в Дніпропетровському обласному відділенні фонду соціального захисту інвалідів, як підприємство, яке в своїй діяльності використовує найману працю.

Як вбачається з довідки Жовтневого районного центру зайнятості м. Дніпропетровська № 1960 від 11.12.2013 року, наданої на вимогу суду відповідачем, вбачається, що ТОВ “Прод-Лайн” протягом 2012 року подавало щомісячні звіти (з лютого по грудень 2012 р.) про наявність вільних робочих місць за формою 3-ПН, в яких було заявлено про потребу в працівниках-інвалідах у кількості більшій, ніж передбачено нормативом (2 вакансії за посадою “прибиральник службових приміщень”). При цьому, центром зайнятості було видано направлення на працевлаштування одній особі, якій встановлена інвалідність, яка відмовилася від працевлаштування у зв’язку з низькою заробітною платою.

У січні 2012 року ТОВ “Прод-Лайн” подавало звітність за формою 3-ПН до Кіровського районного центру зайнятості, в якому на той час перебувало на обліку, у якому також заявляло про потребу у працевлаштуванні 2-х осіб-інвалідів, що підтверджується копією відповідного звіту з відміткою центру зайнятості про його отримання (а.с. 38).

З наданої відповідачем звітності за формою 3-ПН за 2012 рік, долученої до матеріалів справи, також вбачається, що у звітах про наявність вакантних посад підприємством зазначалося про потребу у працевлаштуванні інвалідів за робочою професією “прибиральник службових приміщень”, у кількості, що перевищує визначену нормативом (а.с. 25 – 38).

Випадки безпідставної відмови відповідача у працевлаштуванні інвалідів у спірному періоді центром зайнятості зафіксовані не були.

Два робочі місця за посадою “прибиральник службових приміщень” були створені на підприємстві, та протягом звітного періоду залишалися вакантними, що підтверджується штатним розкладом підприємства за 2012 рік (а.с. 39-44).

Статтею 18 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” встановлено, що забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, де настала інвалідність, з урахуванням побажань інваліда, наявних у нього професійних навичок і знань, а також рекомендацій медико-соціальної експертизи.

Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов’язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально – економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 19 вищевказаного Закону, для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб - у кількості одного робочого місця. Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів.

Статтею 20 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” передбачено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менш, ніж установлено нормативом, передбаченим ст. 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням фонду соціального захисту інвалідів адміністративно - господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Відповідно до приписів Господарського кодексу України, адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до учасника господарських відносин за порушення ним правил, встановлених законодавчими актами, при наявності в діях суб’єкту господарювання вини у вчиненні такого порушення та якщо ним не приймались заходи, спрямовані на недопущення господарського правопорушення.

Згідно ст. 18 Закону “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

В силу ч. 3 ст. 18 цього Закону, державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації і знань, з урахуванням його побажань.

Отже, за умови виконання підприємством обов’язку щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, своєчасного інформування центру зайнятості про наявність вакантних посад, а також за відсутності даних про відмову інваліду у прийнятті на роботу, не виникає підстав для застосування фінансових санкцій.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо виконання відповідачем вимог, вставлених ст. 19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, щодо створення робочих місць відповідно до нормативів та належне інформування центру зайнятості про наявність вільних робочих місць та потребу у направленні йому центром зайнятості інвалідів для працевлаштування.

З урахуванням приведеного, колегія суддів дійшла висновку, що постанова суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному дослідженні в судовому засідання усіх обставин справи в їх сукупності.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правового обґрунтування, покладеного в основу судового рішення, тому не можуть бути підставою для скасування постанови суду першої інстанції.

Відповідно до статті 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 196, п.1.ч.1 ст.198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.206 КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л И В :

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання ухвали в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: С.В. Чабаненко

Суддя: С.М. Іванов

Суддя: А.В. Шлай