Справа № 165/3422/13-а, 2а-165/60/13
Суддя: Довгополов О.М.
Дата ухвалення: 2014-08-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2014 р.

Справа № 876/14187/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді Довгополова
О.М.,

суддів Гудима Л.Я., Святецького
В.В.

з участю секретаря судового засідання
Прокопенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на ухвалу
Нововолинського міського суду
Волинської області від 28 жовтня 2013 року
про відмову у відкритті провадження у
справі за позовом ОСОБА_1 до Відділу
державної виконавчої служби
Нововолинського міського управління
юстиції Волинської області про
зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
Відділу державної виконавчої служби
Нововолинського міського управління
юстиції Волинської області, яким
просив зобов'язати відповідача
скасувати заходи тимчасового
обмеження його в праві виїзду за межі
України і надати йому дозвіл на виїзд
за кордон.

Ухвалою Нововолинського міського суду
Волинської області від 28 жовтня 2013 року
відмовлено у відкритті провадження в
адміністративній справі.

Ухвала мотивована тим, що заходи
тимчасового обмеження в праві виїзду
за межі України щодо позивача були
застосовані в порядку виконання
рішення Нововолинського міського суду
Волинської області, прийнятого в
порядку цивільного судочинства, а тому
справа не підлягає розгляду в порядку
адміністративного судочинства.

Ухвалу в апеляційному порядку оскаржив
позивач, вважає, що при її
постановленні суд порушив норми
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
питання, просить ухвалу скасувати і
направити справу до суду першої
інстанції на продовження розгляду.

На обґрунтування вимог апеляційної
скарги зазначає, що оскільки Відділ
державної виконавчої служби
Нововолинського міського управління
юстиції Волинської області є суб'єктом
владних повноважень в розумінні
Кодексу адміністративного судочинства
України, справу відповідно до ст. ст. 17,
18, 181 цього Кодексу належить розглядати
в порядку адміністративного
судочинства.

Фіксування судового засідання за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу не здійснюється
відповідно до ч. 1 ст. 41 Кодексу
адміністративного судочинства України
у зв'язку з неявкою у судове засідання
всіх осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Кодексу
адміністративного судочинства України
справа адміністративної юрисдикції -
це переданий на вирішення
адміністративного суду
публічно-правовий спір, у якому хоча б
однією зі сторін є суб'єкт, який
здійснює владні управлінські функції
на основі законодавства, в тому числі
на виконання делегованих повноважень.

Компетенцію адміністративних судів
щодо вирішення адміністративних справ
визначено ст. 17 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Згідно з п. 4 ч. 1 цієї статті компетенція
адміністративних судів поширюється на
спори за зверненням суб'єкта владних
повноважень у випадках, встановлених
законом.

Відповідно до ст. 104 Кодексу
адміністративного судочинства України
суб'єкт владних повноважень має право
звернутися до адміністративного суду у
випадках, встановлених законом.

Вказані положення Кодексу
адміністративного судочинства України
кореспондуються з положенням п. 5 ч. 4 ст.
50 цього ж Кодексу, відповідно до якої
відповідачами в адміністративній
справі можуть бути: громадяни України,
іноземці чи особи без громадянства, їх
об'єднання, юридичні особи, які не є
суб'єктами владних повноважень, лише за
адміністративним позовом суб'єкта
владних повноважень у випадках,
встановлених законом.

Повноваження державного виконавця під
час здійснення ним виконавчого
провадження визначені ст. 5 Закону
України «Про виконавче провадження»,
якою не передбачено право органів
державної виконавчої служби на
звернення до суду із позовом про
тимчасове обмеження у праві виїзду за
кордон.

Також згідно з ст. 6 Закону України «Про
порядок виїзду з України та в'їзд в
Україну громадян України»
громадянинові України може бути
тимчасово відмовлено у видачі паспорта
у випадках, якщо, зокрема, діють
неврегульовані аліментні, договірні чи
інші невиконані зобов'язання - до
виконання зобов'язань, або розв'язання
спору за погодженням сторін у
передбачених законом випадках, або
забезпечення зобов'язань заставою,
якщо інше не передбачено міжнародним
договором України.

Як роз'яснив Верховний суд України в
листі від 01.02.2013 року «Судова практика
щодо вирішення питання про тимчасове
обмеження у праві виїзду за межі
України» питання про тимчасове
обмеження у праві виїзду за межі
України вирішується судом за правилами
цивільного судочинства в порядку,
передбаченому ст. 377-1 Цивільного
процесуального кодексу України, яка
міститься у главі VI цього Кодексу
«Процесуальні питання, пов'язані з
виконанням судових рішень у цивільних
справах та рішень інших органів
(посадових осіб)», за змістом якої
вирішення питання про тимчасове
обмеження у праві виїзду за межі
України вирішується в порядку,
передбаченому цим Кодексом щодо
боржників у виконавчому провадженні,
за будь-якими виконавчими документами,
передбаченими ст. 17 Закону України «Про
виконавче провадження», примусове
виконання яких здійснюється органами
державної виконавчої служби.

Інші процесуальні кодекси -
Господарський процесуальний кодекс
України, Кодекс адміністративного
судочинства України та Кримінальний
процесуальний кодекс України, не
містять відповідних норм у розділах, що
регулюють вирішення процесуальних
питань, пов'язаних із виконанням
судових рішень, ухвалених за нормами
цих кодексів.

Зокрема, Кодекс адміністративного
судочинства України містить розділ V
«Процесуальні питання, пов'язані з
виконанням судових рішень в
адміністративних справах», однак
зазначені процесуальні норми не
містять норм щодо процесуального
порядку обмеження права боржника на
виїзд за межі України.

Таким чином, ст. 377-1 Цивільного
процесуального кодексу України є
спеціальною нормою, яка застосовується
на стадії виконання судових рішень,
ухвалених незалежно від виду
судочинства та рішень інших органів
(посадових осіб).

Крім того, із змісту листа Міністерства
юстиції України № 25-32/507 від 06.06.2008 року
«Щодо виїзду за кордон осіб, які мають
невиконані зобов'язання, в тому числі
зі сплати аліментів, покладені на них
рішеннями судів» вбачається, що згідно
з ст. 217 Цивільного процесуального
кодексу України одним із заходів
забезпечення виконання судового
рішення може бути тимчасове обмеження
осіб (боржників) у праві виїзду за межі
України з вилученням паспортного
документа чи без такого, причому таке
обмеження можливе на підставі судового
рішення за поданням державного
виконавця. Оформлення та направлення
подань до суду державними виконавцями
здійснюється в порядку, визначеному
положеннями цього Кодексу.

Відповідно до роз'яснень, які містяться
в п. 37 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 12.06.2009 року № 2 «Про
застосування норм цивільного
процесуального законодавства при
розгляді справ у суді першої
інстанції», відповідно до ст. 217
Цивільного процесуального кодексу
України визначення порядку виконання
рішення суду, надання відстрочки або
розстрочки виконання, вжиття заходів
для забезпечення його виконання за
наявності для цього підстав
зазначається безпосередньо в рішенні
суду при його ухваленні.

Заяви сторін або державного виконавця
про вчинення судом таких же дій при
виконанні рішення суду за наявності
для цього підстав розглядаються в
порядку, встановленому ст. 373 цього
Кодексу, за результатами вирішення
яких постановляється ухвала.

Аналізуючи положення наведених вище
правових норм та роз'яснень
законодавства, колегія суддів дійшла
висновку, що всі питання та спори,
пов'язані з тимчасовим обмеженням
права виїзду особи за межі України,
розглядаються і вирішуються місцевими
загальними судами в порядку цивільного
судочинства на підставі ст. 377-1
Цивільного процесуального кодексу
України.

Також колегія суддів зазначає, що
тимчасове обмеження права ОСОБА_1 на
виїзд за межі України було застосоване
ухвалою Нововолинського міського суду
Волинської області від 04.05.2012 року за
результатами розгляду відповідного
подання державного виконавця і позивач
у випадку незгоди з нею має право
оскаржити дану ухвалу в апеляційному
порядку.

В свою чергу задоволення позовних
вимог ОСОБА_1 в справі, що
розглядається, призведе до порушення
конституційного принципу
обов'язковості судового рішення,
оскільки в такому випадку будуть
створені умови для невиконання
судового рішення, яке набрало законної
сили і не було оскаржено у
встановленому законодавством порядку
до відповідного апеляційного суду.

За наведених обставин колегія суддів
дійшла висновку, що суд першої
інстанції постановив ухвалу з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду, тому оскаржувану
ухвалу слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 199,
ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. ст. 206, 254 КАС
України, суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення.

Ухвалу Нововолинського міського суду
Волинської області від 28 жовтня 2013 року
про відмову у відкритті провадження у
справі № 165/3422/13-а за позовом ОСОБА_1 до
Відділу державної виконавчої служби
Нововолинського міського управління
юстиції Волинської області про
зобов'язання вчинити дії - залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий
О.М. Довгополов

Судді
В.Я. Гудим

В.В. Святецький