Справа № 667/7966/13-а
Суддя: Олендер І.Я.
Дата ухвалення: 2014-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"21" серпня 2014 р. м. Київ
К/800/16627/14

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

Олендера І.Я. (доповідача),
Головчук С.В., Ємельянової В.І.,

розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу за
позовом ОСОБА_4 до Управління
Пенсійного фонду України в м.
Херсоні про визнання дій
неправомірними та зобов'язання
призначити пенсію, провадження в якій
відкрито за касаційною скаргою
Управління Пенсійного фонду України в
м. Херсоні на ухвалу Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 11 лютого 2014 року та постанову
Комсомольського районного суду м.
Херсона від 16 жовтня 2013 року, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2013 року позивач - ОСОБА_4
звернувся до суду першої інстанції з
позовом, в якому просив визнати дій
відповідача - УПФ України в м.
Херсоні протиправними та зобов'язати
його призначити позивачу пенсію за
віком відповідно до Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» з моменту
звернення позивача за призначенням
пенсії, а саме з 13.09.2012 року; зобов'язати
відповідача виплатити позивачу
призначену пенсію шляхом
перерахування належних сум пенсій на
визначені банківські рахунки;
зобов'язання відповідача в межах
шістьох місяців з дня набрання
законної сили рішення суду здійснити
виплату пенсії за минулий час з
нарахуванням та виплатою компенсації
втрати частини доходів у зв'язку з
порушенням строків виплати пенсії.

Постановою Комсомольського районного
суду м. Херсона від 16 жовтня 2013 року,
залишеною без змін ухвалою Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 11 лютого 2014 року, адміністративний
позов задоволено частково, а саме
визнано протиправними дії відповідача
щодо відмови позивачу у призначенні і
виплаті пенсії за віком; зобов'язано
відповідача здійснити нарахування та
виплату пенсії позивача за віком, як
особі, що проживає за межами України,
починаючи з 20.03.2013 року.

Суди попередніх інстанцій мотивували
свої рішення тим, що позивач має право
на призначення пенсії, незалежно від
того, чи виїхав на постійне місце
проживання за кордон.

У поданій касаційній скарзі відповідач
заявив вимоги про скасування рішень
судів першої та апеляційної інстанції,
як таких, що постановлені із порушенням
норм матеріального і процесуального
права, ухвалити нове рішення про
відмову в задоволенні позовних вимог.

У доводах касаційної скарги,
відповідач зазначає, що на даний час
відсутнє законодавче врегулювання
питань виплат пенсій громадянам, які
постійно проживають за кордоном
України. Рішення Конституційного Суду
України від 07.10.2009 року № 25-пр/2009
поширюється лише на тих осіб, які
виїхали на постійне місце проживання
за кордон після 07.10.2009 року. Крім того,
позивачем не надано належних доказів
того, що на даний час його місце
проживання зареєстровано на території
України у встановленому законом
порядку.

Справу розглянуто в порядку письмового
провадження, відповідно до пункту
першого частини першої статті 222
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Судами попередніх інстанцій
встановлено наступні обставини.

Позивач до 04.10.1999 року проживав за
адресою АДРЕСА_1, а з 07.10.1999 року
постійним місцем його проживання є
держава Ізраїль. Разом з цим позивач
зберіг громадянство України, стоїть на
консульському обліку посольства
України в Ізраїлі, у м. Херсоні має
власне житло у якому проживає,
знаходячись в Херсоні, і яке є місцем
його проживання, як громадянина
України, на території України.

13.09.2012 року позивач звернувся до
відповідача із заявою про призначення
йому пенсії за віком, додавши до заяви
копії документів, що засвідчують його
особу, місце проживання, вік та інше.

Листом № 645/Р-1 від 27.09.2012 року
відповідач повідомив позивача про
відсутність підстави для призначення
йому пенсії, оскільки він разом з
заявою про призначення пенсії не надав
до пенсійного фонду паспорт
громадянина України з відміткою про
реєстрацію місця проживання в Україні,
що є обов'язковою умовою призначення
пенсії.

Листом № 285/П-1 від 15.07.2013 року
відповідач додатково роз'яснив, що
право позивача на пенсію не виникло і у
зв'язку з тим, що рішення
Конституційного суду України № 25-пр/2009
року на яке посилається представник
позивача, поширюється виключно на осіб,
яким пенсія була призначена та які
виїхали на постійне проживання за
кордон після 07.10.2009 року.

Перевіривши правильність застосування
судами норм матеріального і
процесуального права, колегія суддів
приходить до висновку про те, що
зазначена касаційна скарга не підлягає
задоволенню, виходячи з наступних
мотивів.

Пунктом 4 ст. 8 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» встановлено, що іноземці
та особи без громадянства, які
перебувають в Україні на законних
підставах, мають право на отримання
пенсійних виплат і соціальних послуг
із системи загальнообов'язкового
державного пенсійного страхування
нарівні з громадянами України на
умовах та в порядку, передбаченому цим
Законом, якщо інше не передбачено
міжнародними договорами, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України.

Аналогічне положення викладено у
частині другій статті 1 Закону України
«Про пенсійне забезпечення». Згідно
частин третьої та четвертої цієї
статті пенсійне забезпечення громадян
України, що проживають за її межами,
провадиться на основі договорів (угод)
з іншими державами.

У тих випадках, коли договорами
(угодами) між Україною та іншими
державами передбачено інші правила,
ніж ті, що містяться у цьому Законі, то
застосовуються правила, встановлені
цими договорами (угодами).

Конституційний Суд України у Рішенні
від 07.10.2009 року вказав, що закріплюючи
на конституційному рівні право на
соціальний захист кожного громадянина,
без будь-яких винятків, держава
реалізує положення статті 24
Конституції України, відповідно до
яких громадяни мають рівні
конституційні права і не може бути
обмежень за ознаками раси, кольору
шкіри, політичних, релігійних та інших
переконань, статі, етнічного та
соціального походження, майнового
стану, місця проживання, за мовними або
іншими ознаками.

Виходячи із правової, соціальної
природи пенсій право громадян на
одержання призначеної йому пенсії не
може пов'язуватись з такою умовою, як
постійне проживання в Україні. Держава
відповідно до конституційних
принципів зобов'язана гарантувати це
право незалежно від того, де проживає
особа.

Рішенням Конституційного Суду України
від 07.10.2009 року по справі №1-32/2009 визнано
такими, що не відповідають Конституції
України, положення пункту 2 частини 1
статті 49, другого речення статті 51
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» від 09.07.2003 року №1058-ІV.

Відповідно до статті 152 частини 2
Конституції України, закони, інші
правові акти або їх окремі положення,
що визнані неконституційними,
втрачають чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
про їх неконституційність.

Питання щодо подання та оформлення
документів для призначення
(перерахунку) пенсій відповідно до
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» врегульовано Порядком
подання та оформлення документів для
призначення (перерахунку) пенсій
відповідно до Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» затвердженого постановою
правління Пенсійного фонду України
№22-1 від 25.11.2005 року.

Пунктом 1 Порядку передбачено, що заява
про призначення пенсії непрацюючим
громадянам і членам їх сімей подається
заявником особисто або через
представника, який діє на підставі
виданої йому довіреності, посвідченої
нотаріально, безпосередньо до органу,
що призначає пенсію, за місцем
проживання (реєстрації), або законним
представником відповідно до
законодавства за місцем проживання
(реєстрації) заявника.

Таким чином, проживаючи в Ізраїлі, як
громадянин України, позивач має такі ж
самі конституційні права, як й інші
громадяни України, оскільки
Конституція України та пенсійне
законодавство України не допускають
обмеження права на соціальний захист,
зокрема права на отримання пенсії за
ознакою місця проживання.

Доводи касаційної скарги
спростовуються викладеними вище
нормами права та установленими
обставинами справи, у зв'язку з чим
відсутні підстави для її задоволення
та скасування оскаржуваних судових
рішень.

За змістом ст. 159 КАС України судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права,
обґрунтованим - ухвалене судом на
підставі повного та всебічного
з'ясування обставин в адміністративній
справі, підтверджених доказами,
дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 223 КАС України
суд касаційної інстанції за наслідками
розгляду касаційної скарги має право
залишити касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів приходить до висновку, що з
оскаржуваних судових рішень
вбачається, що при їх ухваленні, суди
попередніх інстанцій не допустили
порушень норм матеріального та
процесуального права, які могли б бути
підставою для скасування чи зміни
судового рішення.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 220, 222, 223, 224, 231, 254
КАС України, суд -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в м. Херсоні
залишити без задоволення, а ухвалу
Одеського апеляційного
адміністративного суду від 11 лютого 2014
року та постанову Комсомольського
районного суду м. Херсона від 16 жовтня
2013 року у справі № 667/7966/13-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили протягом
п'яти днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі та
оскарженню не підлягає.

Судді
І.Я. Олендер

С.В. Головчук

В.І. Ємельянова