Справа № 2а-551/10
Суддя: Сапіга В.П.
Дата ухвалення: 2014-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2014 року
Справа № 9104/16771/11

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді:
Сапіги В.П.

суддів:
Обрізка І.М., Хобор Р.Б.

розглянувши в порядку письмового
провадження у місті Львові апеляційну
скаргу Управління Пенсійного фонду
України в Сарненському районі
Рівненської області на постанову
Сарненського районного суду
Рівненської області від 23.11.2010 року у
справі за адміністративним позовом
ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду
України в Сарненському районі
Рівненської області про визнання дій
протиправними та зобов'язання до
вчинення певних дій, -

В С Т А Н О
В И В :

19.10.2010 року позивач звернувся в суд із
адміністративним позовом до
відповідача, в якому просив стягнути з
нього недоплачену щомісячну доплату до
пенсії в сумі 4733,83 грн., а також
недоплачену щомісячну додатку пенсію
всього в сумі 51969,63 грн. відповідно до
ст.ст. 39,51 ЗУ "Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи"
починаючи з 09.07.2007 р. по 31.12.2007р., з
22.05.2008р. по сьогоднішній день.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги
позивач посилався на те, що йому як
особі, яка віднесена до 3-ої категорії
осіб, постраждалих внаслідок аварії на
ЧАЕС у відповідності до ст.ст. 39, 51
Закону України "Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи"
повинна проводитись виплата щомісячне
підвищення до пенсії у розмірі 2
мінімальних заробітних плат та
додаткової пенсії за шкоду, заподіяну
здоров'ю, у розмірі 25 процентів
мінімальної пенсії за віком. Однак, як
вказує позивач, відповідач таку
виплату проводив у значно меншому
розмірі.

Оскарженою постановою, прийнятою у
відкритому судовому засдіданні,
адміністративний позов задоволено
частково. Суд зобов'язав управління
Пенсійного фонду України в
Сарненському районі Рівненської
області провести нарахування та
виплату на користь позивача як
непрацюючому пенсіонеру, який проживає
у зоні гарантованого добровільного
відселення, підвищення до пенсії у
розмірі двох мінімальних заробітних
плат, передбаченого ст. 39 ЗУ "Про статус
і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи" та як особі, яка віднесена
до категорії 3 додаткової пенсії за
шкоду заподіяну здоров'ю у розмірі 25
процентів мінімальної пенсії за віком
передбаченої ст.51 Закону України "Про
статус та соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи" за період
07.09.2007р. по 31.12.2007р. та з 22.05.2008р. по
19.10.2010р. включно із врахуванням
проведених виплат за вказані період. В
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Не погоджуючись з даною постановою
суду, відповідач оскаржив її в
апеляційному порядку. Вважає, що
постанова прийнята з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
судом неправильно застосовано норми
права, неповно з'ясовано фактичні
обставини справи, що призвело до
неправильного її вирішення.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги,
апелянт посилається на те, що оскільки
не були приведені у відповідність
положення закону про ЧАЕС та
відсутністю нормативного акту про
відновлення наведеного закону у
редакції, чинній до внесення змін до
нього, таким чином спірні
правовідносини залишилися
неврегульованими і визначаються
відповідно до постанов КМУ. Крім того
звертає увагу на пропущення позивачем
строку звернення до суду без поважних
причин.

За результатами апеляційного розгляду
апелянт просить скасувати постанову
суду першої інстанції та прийняти нове
рішення у справі, яким відмовити
повністю у задоволенні
адміністративного позову.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст.197 КАС України
розгляд даної справи судом апеляційної
інстанції здійснюється в порядку
письмового провадження за наявними у
справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи,
перевіривши доводи скарги, законність
і обґрунтованість рішення суду,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає до
часткового задоволення виходячи з
наступного.

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що позивач по справі є
потерпілим від Чорнобильської
катастрофи та віднесений до 3-ї
категорії, що підтверджується
відповідним посвідченням.

Відповідно до ст. 51 Закону України "Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи" додаткова
пенсія за шкоду заподіяну здоров'ю,
особам, віднесеним до категорії 3
призначається у розмірі 25 процентів
мінімальної пенсії за віком.

Частиною третьою ст. 67 цього ж Закону
визначено, що у разі збільшення розміру
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність, визначеного
законом, підвищується розмір пенсії,
визначений відповідно до ст. 54 цього
Закону, а також розмір додаткової
пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю,
особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4,
розмір щомісячної компенсації сім'ям
за втрату годувальника внаслідок
Чорнобильської катастрофи.
Перерахунок пенсії здійснюється з дня
встановлення нового прожиткового
мінімуму.

Згідно зі ст. 39 цього Закону, пенсії
непрацюючим пенсіонерам, які
проживають у зоні гарантованого
добровільного відселення,
підвищуються у розмірі 2 мінімальних
заробітних плат.

Враховуючи викладені положення Закону,
суд апеляційної інстанції
погоджується із висновком суду першої
інстанції про наявність у позивача
права на отримання щомісячного
підвищення до пенсії у розмірі 2
мінімальних заробітних плат та
додаткової пенсії за шкоду заподіяну
здоров'ю, у розмірі 25 процентів
мінімальної пенсії за віком з огляду на
таке.

Відповідно до ч.4 ст.9 КАС України у разі
невідповідності нормативно-правового
акта Конституції України, закону
України, міжнародному договору, згода
на обов'язковість якого надана
Верховною Радою України, або іншому
правовому акту суд застосовує правовий
акт, який має вищу юридичну силу.

Виходячи з загальних засад
пріоритетності законів над
нормативними актами Кабінету
Міністрів України колегія суддів
вважає, що застосування відповідачем
положень постанов Кабінету Міністрів
України є безпідставним, а тому виплати
повинні здійснюватись відповідно до
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

Однак, із матеріалів справи суд вбачає,
що відповідач дану пенсію позивачу
нараховував та виплачував у значно
меншому розмірі, а тому суд першої
інстанції прийшов до правильного та
обґрунтованого висновку про
протиправність дій відповідача та
зобов'язання його здійснити
нарахування та виплату позивачу
щомісячного підвищення до пенсії у
розмірі 2 мінімальних заробітних плат
та додаткової пенсії за шкоду
заподіяну здоров'ю, у розмірі 25
процентів мінімальної пенсії за віком.

Суд першої інстанції правильно вказав,
що нарахування та виплату позивачу
додаткової пенсії за шкоду заподіяну
здоров'ю відповідачу слід проводи з
урахуванням положень ч. 1 ст. 28 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування",
оскільки чинним законодавством
України розмір мінімальної пенсії за
віком визначається лише за правилами,
передбаченими частиною першою статті 28
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування". Іншого
нормативно-правового акта, який би
визначав цей розмір або встановлював
інший розмір, в системі національного
законодавства немає. Відсутність
іншого мінімального розміру пенсії за
віком не є підставою для відмови в
реалізації позивачем конституційної
гарантії та права на додаткову пенсію
за шкоду заподіяну здоров'ю виходячи з
розміру мінімальної пенсії за віком, як
це встановлено статтею 51 Закону
України "Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи".

Суд не може взяти до уваги посилання
апелянта на те, що відповідач не є
розпорядником бюджетних коштів, а
фінансування виплат, пов'язаних із
застосуванням Закону України "Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи"
проводиться із державного бюджету,
оскільки відсутність фінансування з
державного бюджету коштів на витрати
пов'язані із виплатою позивачу
передбачених Законом України "Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи" виплат, не
може бути підставою для невиконання
вимог Закону.

Дана правова позиція суду,
узгоджується із практикою
Європейського суду з прав людини, який
у своєму рішенні від 08 листопада 2005
року в справі "Кечко проти України"
зазначив, що держава самостійно
визначає, які надбавки виплачувати
своїм працівникам з бюджету. Держава
може вводити, припиняти або
закінчувати виплату цих надбавок.
Проте, якщо правове положення, що діє,
передбачає виплату певних надбавок, і
дотримані всі вимоги, необхідні для
цього, органи державної влади не можуть
свідомо відмовляти в цих виплатах, поки
відповідне положення є таким, що діє (п.
23). Одночасно Європейський Суд з прав
людини не прийняв аргумент уряду
України щодо бюджетних асигнувань,
оскільки органи державної влади не
можуть посилатися на відсутність
засобів як на причину невиконання
своїх зобов'язань (п. 26).

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про
виконання рішень і застосування
практики Європейського Суду з прав
людини" суди при розгляді справ,
практику Європейського Суду з прав
людини, застосовують як джерело права.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції
не може погодитись із висновком суду
першої інстанції в частині задоволення
позовних вимог починаючи з 09.07.2007 року з
огляду на те, що посилання суду на
застосування до спірних правовідносин
ст.87 Закону України «Про пенсійне
забезпечення» на думку колегії суддів
є необґрунтованим. Так, оскільки Закон
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» від 09
липня 2003 року прийнятий пізніше ніж
Закон України «Про пенсійне
забезпечення», то він має пріоритет над
останнім, а тому у вказаних
правовідносинах застосовуються
положення ст.46 Закон України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», за яким пенсія
виплачується за минулий час лише
нарахована.

Колегія суддів зазначає, що оскільки
стосовно не нарахованих пенсій ніякими
нормативно-правовими актами, крім КАС
України, не визначено строк звернення
до суду, то під час вирішення спорів,
які виникають із вказаних
правовідносин слід застосовувати
шестимісячний строк звернення до суду.

Таким чином, судом першої інстанції не
враховано наведені вище норми, а також
вимоги ст.100 КАС України, згідно якої
позовні вимоги, які вийшли за межі
строку звернення до суду,
передбаченого ст. 99 КАС України,
залишається без розгляду, якщо суд на
підставі позовної заяви та доданих до
неї матеріалів не знайде підстав для
визнання причин пропуску строку
звернення до адміністративного суду
поважними, про що постановляється
ухвала. З врахуванням того, що позивач
звернувся за захистом прав, свобод та
інтересів шляхом подання позову до
суду лише 19.10.2010 року, адміністративний
позов підлягає частковому задоволенню
за період з 19.04.2010 року по день
звернення до суду включно. Позовні
вимоги за період з 07.09.2007 року по 18.04.2010
року слід залишити без розгляду.

Оскільки функції з призначення,
нарахування та виплати пенсії позивачу
здійснює Пенсійний фонд України в
особі управління Пенсійного фонду
України в Сарненському районі
Рівненської області, обов'язок щодо
нарахування і виплати пенсії як
непрацюючому пенсіонеру, який проживає
в зоні посиленого радіоекологічного
контролю правильно покладено на
відповідача у справі.

Беручи до уваги, що правові положення,
які передбачали виплату підвищення до
пенсії непрацюючим пенсіонерам, які
проживають у зоні радіоактивного
забруднення та додаткової пенсії за
шкоду заподіяну здоров'ю особам, на
яких поширюється дія Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», на час
виникнення спірних правовідносин були
чинними, а позивач належить до вказаної
групи осіб і має право на її отримання,
органи державної влади не могли
свідомо зменшувати розмір такої
допомоги без законних на те підстав.

З огляду на викладене, суд апеляційної
інстанції приходить до переконання про
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
спору по суті. Відтак, оскаржувана
постанова підлягає скасуванню з
прийняттям нової, якою позовні вимоги
слід задовольнити частково.

Керуючись ст.ст.160, 195, 197, 198, 202, 205, 207, 254
КАС України, суд -

П О С Т А Н О
В И В :

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в
Сарненському районі Рівненської
області задовольнити частково,
постанову Сарненського районного суду
Рівненської області від 23.11.2010 року по
справі № 2а-551/10 скасувати та прийняти
нову постанову, якою адміністративний
позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати відмову управління Пенсійного
фонду України в Сарненському районі
Рівненської області у здійсненні
перерахунку та виплаті ОСОБА_1
недоплаченої щомісячної доплати до
пенсії як непрацюючому пенсіонеру,
який проживає у зоні гарантованого
добровільного відселення та
додаткової пенсії за коду, заподіяну
здоров'ю відповідно до ст. 39, 51 Закону
України "Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи"
протиправною.

Зобов'язати управління Пенсійного
фонду України в Сарненському районі
Рівненської області нарахувати та
виплатити на користь ОСОБА_1 як
непрацюючому пенсіонеру, який проживає
у зоні гарантованого добровільного
відселення, підвищення до пенсії у
розмірі двох мінімальних заробітних
плат, передбаченого ч.ч. 1,2 ст. 39 Закону
України "Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи" та як особі,
яка віднесена до категорії 3,
додаткової пенсії за шкоду заподіяну
здоров'ю у розмірі 25 процентів
мінімальної пенсії за віком
передбаченої ч.2 ст.51 Закону України
"Про статус та соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи" за період з
19.04.2010 року по 19.10.2010 року включно із
врахуванням ст.28 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" та виплачених сум.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Адміністративний позов ОСОБА_1 в
частині позовних вимог за період з
07.09.2007 року по 18.04.2010 року залишити без
розгляду.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі та
може бути оскаржена до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя :
В.П. Сапіга

Судді:
І.М. Обрізко

Р.Б.Хобор