Справа № 809/631/13-а
Суддя: Мікула О.І.
Дата ухвалення: 2014-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2014 року
Справа
№ 876/9910/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого - судді -
Мікули О.І.,

суддів -
Кушнерика М.П., Старунського Д.М.

з участю секретаря судового засідання -
Рак Х.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові в залі суду
апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції в
м.Івано-Франківську (правонаступник -
Державна податкова інспекція в
м.Івано-Франківську Головного
управління Міндоходів в
Івано-Франківській області) на
постанову Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від 31
травня 2013 року у справі за позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ерзі" до Державної
податкової інспекції в
м.Івано-Франківську про скасування
податкових повідомленнь-рішеннь, -

в с т а н
о в и в :

25 лютого 2013 року позивач - ТОВ "Ерзі"
звернулося в суд з адміністративним
позовом до відповідача - ДПІ у
м.Івано-Франківську Івано-Франківської
області ДПС, в якому просило ( з
врахуванням заяви про зменшення
позовних вимог) скасувати податкові
повідомлення-рішення від 11 грудня 2012
року № та № в частині суми
грошового зобов`язання з податку на
прибуток в розмірі 234265 грн. та 01 грн. за
штрафними санкціями.

Постановою Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від 31
травня 2013 року позов задовольнено
повністю. Визнано протиправним та
скасовано податкове
повідомлення-рішення № від 11
грудня 2012 року. Визнано протиправним та
скасовано податкове
повідомлення-рішення № від 11
грудня 2012 року - в частині суми
грошового зобов`язання з податку на
прибуток в розмірі 234265 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду, відповідач оскаржив його в
апеляційному порядку. Вважає, що
оскаржувана постанова прийнята з
неповним з'ясуванням обставин, що мають
значення для справи, з порушенням норм
матеріального і процесуального права
та підлягає скасуванню, покликаючись
на те, що судом першої інстанції не
надано належної правової оцінки тому
факту, що господарські операції, які
відображені ТОВ "Ерзі" в досліджуваних
документах, не мають достатньої
доказовості фактичного їх здійснення,
діяльність позивача спрямована лише на
створення умов для отримання права на
формування податкового кредиту;
наявність у покупця належно оформлених
документів, які відповідно до п.201.1 ст.201
ПК України необхідні для віднесення
певних сум до податкового кредиту,
зокрема, виданих продавцями податкових
накладних, не є безумовною підставою
для формування податкового кредиту та
відшкодування ПДВ у подальшому. Аналіз
господарської та економічної
діяльності контрагентів позивача - ТОВ
«Крокус К», ПП „Інвест Пром", ПП
„Дніпрокомплект" свідчить про
відсутність необхідних умов для
результатів відповідної
господарської, економічної діяльності,
а саме: відсутність технічного
персоналу, основних фондів, виробничих
активів і транспортних засобів, що
свідчить про неможливість здійснення
фінансово-господарської діяльності.
Крім того, факт виконання договорів,
укладених між позивачем та його
контрагентами, є недоведеним у зв'язку
із ненаданням до перевірки
товарно-транспортних накладних та
інших первинних документів на
підтвердження фактичної поставки
товару. Безтоварність господарських
операцій позивача також
підтверджується аналізом виробничих
потужностей, необхідних для здійснення
певних технологічних процесів,
перевіркою їх фактичної наявності у
контрагентів позивача. Враховуючи
наведене, оскаржувані податкові
повідомлення-рішення прийняті
правомірно. Просить скасувати
оскаржувану постанову та прийняти
нову, якою відмовити в задоволенні
позовних вимог.

Представник відповідача (апелянта) у
судовому засіданні підтримав доводи,
викладені в апеляційній скарзі, вважає
висновки суду першої інстанції
неправильними та необгрунтованими,
просить скасувати оскаржувану
постанову та ухвалити нове судове
рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог.

Представник позивача у судовому
засіданні не погодився з доводами
апеляційної скарги і вважає, що вони не
спростовують висновків суду першої
інстанції, який ухвалив законне та
обґрунтоване рішення, просить залишити
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову суду - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача та
пояснення сторін, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги в їх сукупності, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційну скаргу
необхідно залишити без задоволення, а
оскаржувану постанову - без змін з
наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
у період з 17 жовтня по 20 листопада 2012
року ДПІ у м.Івано-Франківську
проведено документальну невиїзну
позапланову перевірку ТОВ "Ерзі" з
питань своєчасності, достовірності,
повноти нарахування та сплати
податків, зборів, а також дотримання
вимог валютного та іншого
законодавства за період з 01 липня 2009
року по 30 червня 2012 року, якою
встановлено порушення п.5.1 пп.5.2.1, п.5.2,
пп.5.3.9, п.5.3 ст.5 Закону України "Про
оподаткування прибутку підприємств" та
пп.138.1.1 п.138.1, п.138.4, п.138.6 ст.138, пп.139.1.9,
п.139.1 ст.139 ПК України, в результаті чого
встановлено заниження податку на
прибуток в сумі 304265 грн.; порушення
пп.198.1 п.198.2 п.198.3 п.198.6 ст.198., п.201.1, п.201.4.
п.201.6 п.201.10 ст.201 ПК України, у результаті
чого занижено ПДВ у сумі 197740 грн.

За результатами перевірки складено Акт
№11284/22-3/32076573 від 27 листопада 2012 року
(а.с.14-34, том I).

11 грудня 2012 року на підставі вказаного
акту ДПІ у м.Івано-Франківську винесено
податкове повідомлення-рішення №
, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання за платежем:
"Податок на додану вартість по
вітчизняних товарах (роботах, послугах"
) у розмірі 222851,00 грн., в т.ч.
основний платіж - 197740,00 грн., штрафні
(фінансові) санкції - 25111,00 грн. та
податкове повідомлення-рішення
№, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання за платежем:
"Податок на прибуток приватних
підприємств" ) у розмірі 304266,00
грн., в т.ч. основний платіж - 304265,00 грн.,
штрафні (фінансові) санкції - 01,00 грн.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з недоведеності
податковим органом обставин, які б
свідчили про фактичне нездійснення
господарських операцій між позивачем
та його контрагентами, оскільки
господарські операції позивача
підтверджені належним чином
оформленими первинними документами, а
правочини, укладені з контрагентами, не
визнані у встановленому законом
порядку недійсними. Висновки податкого
органу про неправомірність формування
платником податків податкового
кредиту за результатами таких
господарських операцій є
безпідставними та необґрунтованими.
Таким чином, оскаржувані податкові
повідомлення-рішення прийнято на
підставі помилкових висновків ДПІ у
м.Івано-Франківську про порушення ТОВ
"Ерзі" податкового законодавства.
Відповідач не довів правомірності
прийнятих ним рішень та не надав
доказів на обґрунтування власних
заперечень.

Такі висновки суду першої інстанції, на
думку колегії суддів, відповідають
нормам матеріального права та
фактичним обставинам справи і є
правильними, виходячи з наступного.

Згідно з п.5.1, п.п. 5.2.1 п.5.2 ст.5 Закону
України "Про оподаткування прибутку
підприємств" валові витрати
виробництва та обігу (далі - валові
витрати) - сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

До складу валових витрат включаються
суми будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
продажем продукції (робіт, послуг) і
охороною праці, у тому числі витрати з
придбання електричної енергії
(включаючи реактивну), з урахуванням
обмежень, установлених пунктами 5.3-5.7
цієї статті.

Відповідно до п.п.5.3.9 п.5.3 ст.5 цього
Закону не належать до складу валових
витрат будь-які витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Аналогічні положення містяться у
п.п.14.1.27 п.14.1 ст.14, п.п.138.2 ст.138, п.п.139.1.9
п.139.1 ст.139 ПК України.

Не відносяться до податкового кредиту,
у відповідності до вимог абз.1 п.198.6 ст.198
ПК України, суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними (або
підтверджені податковими накладними,
оформленими з порушенням вимог ст.201
цього Кодексу) чи не підтверджені
митними деклараціями, іншими
документами, передбаченими п.201.11 ст.201
цього Кодексу.

Відповідно до вимог Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" обґрунтування
відображення господарських операцій в
податковому обліку здійснюється на
підставі даних бухгалтерського обліку.

Згідно з п.1 ст.9 вказаного Закону
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, що фіксують факт здійснення
господарської операції. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю й
упорядкування оброблених даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Первинні і зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати
обов'язкові реквізити: назва документа;
дату і місце складання; назва
підприємства, від імені якого
складається документ; зміст і обсяг
господарської операції; одиницю виміру
господарської операції; посади осіб,
відповідальних за здійснення
господарської операції і правильність
її оформлення; особистий підпис або
інші дані, що мають можливість
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції (п.
2 ст. 9 цього Закону).

Необхідність підтвердження
господарських операцій первинними
документами також визначена п.п.1.2 п.1,
п.п.2.1 п.2 Положення про документальне
збереження записів у бухгалтерському
обліку, затвердженого наказом
Міністерства фінансів України №88 від
24.05.1995 року, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 05.06.1995
року за №168/704.

На підтвердження господарських
операцій з вищевказаними
контрагентами в обґрунтування права на
податковий кредит та зменшення
скоригованого валового доходу на
розмір валових витрат позивачем надано
ряд податкових накладних, які
відповідають вимогам, встановленим
ст.201 ПК України, містяться в матеріалах
справи і досліджених судом.

Оплата товару здійснена шляхом
перерахування коштів на розрахункові
рахунки контрагентів, що
підтверджується виписками з банку про
рух коштів на розрахунковому рахунку
позивача.

Також позивачем надано докази
подальшого використання у власній
господарській діяльності придбаних у
ТОВ «Крокус К», ПП „Інвест Пром", ПП
„Дніпрокомплект" нафтопродуктів,
зокрема, такі продукти в подальшому
реалізовані ТОВ «Коломиянафтозбут»,
ТДВ «Великобичківський консервний
завод», Нагірянська філія ПРАТ
«Райз-Максимко», ПП ОСОБА_1 та ТОВ
«Пропан».

Враховуючи усе вищенаведене, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції про те, що
господарські операції між позивачем та
контрагентами підтверджуються
первинними документами, які повністю
відповідають вимогам до первинних
документів, передбачених п.2 ст.9 Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні". Про
дійсність правочинів свідчить також
те, що всі розрахунки між позивачем та
вказаними контрагентами мають
реальний грошовий характер та
підтверджені відповідними первинними
документами. Позивачем повністю
дотримано всі вимоги чинного
законодавства щодо формування
податкового кредиту та валових витрат.
Крім того, жодних додаткових вимог до
формування податкового кредиту та
валових витрат законодавство не
встановлює, лише відсутність
податкової накладної безумовно
позбавляє платника податку права на
включення до податкового кредиту
сплачених (нарахованих) сум податків у
звітному періоді у зв'язку з придбанням
товарів (робіт, послуг).

Колегія суддів звертає увагу на те, що в
матеріалах справи відсутні докази
визнання недійсними у встановленому
порядку договорів, укладених з ТОВ
«Крокус К», ПП „Інвест Пром", ПП
„Дніпрокомплект", чи докази порушення
законодавства України в момент
складання наявних у позивача
податкових накладних.

Враховуючи усе вищенаведене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про
правомірність формування позивачем
валових витрат та податкового кредиту,
доводи апелянта в цій частині є
безпідставними.

Щодо покликань апелянта на відсутність
належних доказів транспортування
позивачем товару від контрагентів,
колегія суддів вважає такі
необгрунтованими, з наступних підстав.

Наявність товарно-транспортних
накладних при здійсненні перевезень
передбачено наказом Міністерства
транспорту України "Про затвердження
типових форм первинного обліку роботи
вантажного автомобіля" та Правилами
перевезень вантажів автомобільним
транспортом в Україні, які регулюють
питання перевезення, а не питання
податкового обліку та звітності.
Товарно-транспортна накладна є
підставою для списання
товарно-матеріальних цінностей у
вантажовідправника і оприбуткування
їх у вантажоодержувача при перевезенні
вантажів у межах України та не є єдиним
та безумовним документом, що
підтверджує факт придбання або продажу
товарно-матеріальних цінностей. Таким
чином, відсутність таких накладних у
позивача само по собі не може слугувати
підставою для визнання господарських
операцій недійсними.

Щодо покликань апелянта на недоліки
податкової правосуб'єктності
контрагентів позивача, то встановленню
підлягає статус постачальника товарів
(послуг), придбання яких є підставою для
формування податкового кредиту та/або
сум бюджетного відшкодування з податку
на додану вартість. Особа, що видає
податкову накладну, повинна бути
зареєстрованою як платник податку на
додану вартість на момент вчинення
відповідної господарської операції.
При цьому для висновків про наявність
порушень податкового законодавства в
діях платника податків у обов'язковому
порядку необхідно з'ясувати можливу
обізнаність такого платника щодо
дефектів у правовому статусі його
контрагентів (відсутність реєстрації
їх як платників податку на додану
вартість, відсутність у відповідних
посадових осіб чи інших представників
контрагента повноважень на складання
первинних, розрахункових документів,
податкових накладних тощо). Відповідні
обставини можуть бути з'ясовані,
зокрема, з використанням даних Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців, а також
офіційно оприлюднених даних щодо
анульованих свідоцтв платника податку
на додану вартість. Відомості щодо
юридичної особи, її посадових осіб та
обмежень щодо представництва від імені
юридичної особи є відкритими і
загальнодоступними (ч. 1 ст.20 Закону
України "Про державну реєстрацію
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців"). При цьому, якщо
відомості, які підлягають внесенню до
Єдиного державного реєстру, були
внесені до нього, то вони вважаються
достовірними і можуть бути використані
у спорі з третьою особою, доки до них не
внесено відповідних змін.

Відповідно до положень ч.4 ст.70 КАС
України обставини, які за законом
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Оскільки доказом відсутності
контрагентів позивача за юридичною
адресою є запис у ЄДРПОУ, інші докази,
зокрема дані податкового органу, які не
належить до передбачених ст.69 КАС
України доказів, цю обставини
підтвердити не можуть, а отже й не
можуть братися до уваги судом під час
вирішення справи.

Виходячи з вимог ч.2 ст.71 КАС України, ці
обставини повинен довести суб'єкт
владних повноважень, яким є відповідач,
оскільки саме з встановленням цих
обставин пов'язана правомірність
прийнятого податкового
повідомлення-рішення.

Сам лише факт незнаходження за
юридичною адресою контрагента
позивача, зокрема ТОВ «Крокус К»,
жодним чином не є пов'язаним з
можливістю здійснення господарських
операцій.

Покликання апелянта на нереальність
господарських операцій з огляду на
відсутність у контрагентів позивача
необхідних умов для досягнення
результатів економічної діяльності у
зв'язку відсутністю основних фондів,
складських приміщень, трудових
ресурсів, транспортних засобів є
безпідставними, оскільки немає
законодавчого обмеження щодо
використання у господарській
діяльності лише власних основних
засобів, тобто є можливість здійснення
діяльності шляхом використання
орендованих основних фондів, залучення
трудових ресурсів на підставі
укладення цивільно-правових договорів.

Колегія суддів звертає увагу на те, що
чинним податковим законодавством
передбачена презумпція правомірності
рішень платника податків, яка
передбачає, що в разі якщо норма закону
чи іншого нормативно-правового акта,
виданого на підставі закону, або якщо
норми різних законів чи різних
нормативно-правових актів припускають
неоднозначне (множинне) трактування
прав та обов'язків платників податків.

Зазначена норма поширюється також і на
кваліфікацію господарських операцій з
метою формування платником податків
витрат для визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток
та/або податкового кредиту з податку на
додану вартість. За змістом указаної
норми відповідні витрати і податковий
кредит вважаються сформованими
платником податків правомірно, однак
контролюючий орган не позбавлений
можливості довести в установленому
порядку факт невідповідності
задекларованих наслідків
господарської операції платника
податків у податковому обліку
фактичним обставинам.

Встановлення факту недійсності, в тому
числі нікчемності цивільно-правового
правочину, який опосередковує
відповідну господарську операцію, не є
необхідною умовою для визначення
контролюючим органом грошових
зобов'язань платнику податків у разі
якщо буде встановлено відсутність
реального вчинення цієї господарської
операції або відсутність зв'язку між
такою операцією та господарською
діяльністю платника податків.

Оцінюватися при дослідженні факту
здійснення господарської операції
повинні відносини безпосередньо між
учасниками тієї операції, на підставі
якої сформовані дані податкового
обліку.

Не є обов'язковою передумовою для
визначення контролюючими органами
грошових зобов'язань визнання
недійсними (у тому числі нікчемними)
правочинів, які укладалися за ланцюгом
між попередніми посередниками, через
ланцюг яких декларувався рух товарів
чи послуг, нібито придбаних останнім у
такому ланцюгу платником податку. При
цьому відносини між учасниками
попередніх ланцюгів постачань товарів
та послуг не мають безпосереднього
впливу на дослідження факту реальності
господарської операції, вчиненої між
останнім у ланцюгу постачань платником
податків та його безпосереднім
контрагентом.

Водночас податкові органи не
позбавлені права звернутися до
адміністративного суду з вимогою про
визнання недійсним правочину,
укладеного між останнім у ланцюгу
постачань платником податку та його
контрагентом, з метою, завідомо
суперечною інтересам держави та
суспільства та стягнення в дохід
держави коштів, одержаних сторонами
оспорюваного правочину за такими
угодами, як це установлено ч.3 ст.228
Цивільного кодексу України.

Крім того, необхідно враховувати, що
умовою для визнання недійсним
правочину, який суперечить інтересам
держави та суспільства, є встановлення
умислу в діях осіб, що уклали такий
правочин. При цьому носіями
протиправного умислу юридичних
осіб-сторін такого правочину є
посадові особи цих юридичних осіб.

Обов'язковість установлення умислу
поширюється лише на визнання
недійсними правочинів, вчинених із
метою, що суперечить інтересам держави
та суспільства (ч.3 ст.228 ЦК України).
Проте встановлення факту нереальності
вчинення господарської операції не
потребує з'ясування змісту умислу
учасників такої операції. Відсутність
реально вчиненої господарської
операції та, як наслідок, юридична
дефектність відповідних первинних
документів не дозволяє формувати дані
податкового обліку незалежно від
спрямованості умислу платників
податку - учасників відповідної
операції.

Таким чином, покликання податкового
органу на нікчемність правочинів,
укладених між позивачем та його
контрагентами, є безпідставними.

ДПІ в м.Івано-Франківську не надала
жодних доказів на підтвердження того,
що позивач, як платник податку, діяв без
належної обачності й обережності і
йому було відомо про порушення його
контрагентами вимог податкового
законодавства та невідображення в
податковому обліку операцій з поставки
товару позивачеві, або що самостійною
діловою метою здійснення
господарських операцій з даним
підприємством було одержання
позивачем податкової вигоди.

Колегія суддів вважає за необхідне
зазначити, що у разі якщо дії платника
податку свідчать про його
добросовісність, а вчинені ним
господарські операції не викликають
сумніву в їх реальності та
відповідності дійсному економічному
змісту для підтвердження права на
податковий кредит та/або бюджетне
відшкодування достатньо наявності
належним чином оформлених документів,
зокрема податкових накладних.

Подібне розмежування платників
податків дозволяє індивідуалізувати
юридичну відповідальність особи та
забезпечити дотримання правопорядку в
галузі оподаткування.

Така позиція висловлена, зокрема, в
Постанові Верховного Суду України від
31.01.2011 року в справі № 21-47а10, який
зазначив, що "чинне законодавство
України не ставить у залежність
виникнення у платника ПДВ права на
податковий кредит від дотримання вимог
податкового законодавства іншим
суб'єктом господарювання, зокрема, тим,
який не був постачальником товарів
(послуг) на вартість яких нарахований
ПДВ, що включений платником податку до
податкового кредиту". Таким чином,
порушення податкової дисципліни
контрагентом не є підставою для
відмови у праві на податковий кредит.

Крім того, така правова позиція суду
узгоджується також з практикою
Європейського суду з прав людини. Так,
у рішенні Європейського суду з прав
людини від 22.01.2009 у справі "БУЛВЕС" АД
проти Болгарії"" (заява № 3991/03)
зазначено, що у разі якщо національні
органи за відсутності будь-яких
вказівок на безпосередню участь
фізичної або юридичної особи у
зловживанні, пов'язаним зі сплатою ПДВ,
який нараховується у ланцюгу поставок,
або будь-яких вказівок на обізнаність
про таке порушення, все ж таки
застосовують негативні наслідки до
отримувача оподатковуваної ПДВ
поставки, який повністю виконав свої
зобов'язання, за дії або бездіяльність
постачальника, який перебував поза
межами контролю отримувача і у
відношенні якого у нього не було
засобів перевірки та забезпечення його
виконання, то такі владні органи
порушують справедливий баланс, який
має підтримуватися між вимогами
суспільних інтересів та вимогами
захисту права власності.

Колегія суддів звертає увагу на те, що
збільшення суми грошового зобов'язання
(шляхом прийняття оскаржуваного
податкового повідомлення-рішення)
порушує право позивача мирно володіти
своїм майном, визначення якого
міститься у Першому Протоколі до
Конвенції про захист прав і
основоположних свобод людини від 20
березня 1952 року (надалі також "Протокол
1 до Конвенції"), яка є частиною
національного законодавства України
згідно із ст.9 Конституції України.

Зокрема, стаття 1 Протоколу 1 до
Конвенції так визначає підстави, за
яких особа може бути позбавлена свого
майна: "Кожна фізична або юридична
особа має право мирно володіти своїм
майном. Ніхто не може бути позбавлений
своєї власності інакше як в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом і загальними принципами
міжнародного права".

Роз'яснення цієї норми містяться в
рішеннях Європейського суду з прав
людини.

Так, у рішенні в справі "Щокін проти
України"(п. 49) ЄСПЛ вказав, що збільшення
податковим органом зобов'язання особи
з податку безперечно є втручанням до
майнових прав заявника, гарантованих
статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції. Таке
втручання за Конвенцією може бути
визнане тільки якщо здійснене на
умовах, передбачених законом. Так, у пп.
50-51 згаданого рішення ЄСПЛ зазначає:
"Найпершою та найбільш важливою
вимогою ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції є
те, що будь-яке втручання державних
органів у мирне володіння майном
повинне бути законним: друге речення
першого параграфу наділяє правом
позбавляти майна лише "на умовах,
передбачених законом" і другий
параграф визначає, що Держава має право
контролювати використання майна
шляхом введення в дію "законів". Більше
того, верховенство права, один з
фундаментальних принципів
демократичного суспільства,
притаманний всім статтям Конвенції. Це
поняття (поняття "закону") вимагає, перш
за все, щоб заходи, що застосовуються,
ґрунтувалися на національному
законодавстві. Воно також посилається
на якість закону, що застосовується,
вимагаючи його доступності для осіб,
яких він стосується, точності та
передбачуваності в його застосуванні."
Таким чином, будь-які дії, спрямовані на
позбавлення особи її майна є
незаконними, якщо контролюючі органи
діють не у відповідності до закону.

Відповідно до ч.2 ст.8 КАС України суд
застосовує принцип верховенства права
з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини, а ст.17
Закону України "Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини" передбачає, що суди
застосовують при розгляді справ
Конвенцію та практику Суду як джерело
права.

Враховуючи усе вищенаведене, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції про те, що податкові
повідомлення-рішення № та №
в частині суми грошового зобов`язання з
податку на прибуток в розмірі 234265 грн.
прийнято неправомірно.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі
приписи та фактичні обставини справи,
колегія суддів прийшла до переконання
про те, що доводи апеляційної скарги є
безпідставними та не спростовують
висновків суду першої інстанції.

З врахуванням вищенаведеного колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про
підставність позовних вимог, правильно
і повно встановив обставини справи та
ухвалив судове рішення з додержанням
норм матеріального і процесуального
права, тому відповідно до ч.1 ст.200 КАС
України апеляційну скаргу необхідно
залишити без задоволення, а постанову
суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254
КАС України, суд,-

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції в
м.Івано-Франківську Головного
управління Міндоходів в
Івано-Франківській області залишити
без задоволення, а постанову
Івано-Франківського окружного
адміністративного суду від 31 травня 2013
року у справі № 809/631/13-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий
О.І. Мікула

Судді
М.П. Кушнерик

Д.М. Старунський

Повний текст ухвали виготовлено 19
вересня 2014 року.