Справа № 826/12676/14
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2014-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1 У Х В А Л А
про залишення позовної заяви без
01 вересня 2014 року м.
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі судді Іщука І.О.,
ознайомившись із матеріалами справи
за позовомОСОБА_1 доСлужби зовнішньої
розвідки Українипростягнення коштів,
зобов'язання вчинити дії,без виклику
ОСОБА_1 звернувся до Окружного
адміністративного суду м. Києва з
позовом до Служби зовнішньої розвідки
України, в якому просить:
1. Стягнути зі Служби зовнішньої
розвідки України на користь ОСОБА_1 не
нараховану частину заробітної плати за
період з 1 січня 2008 року та 14 листопада
2008 року у розмірі 53 332,50 грн.
2. Зобов'язати Голову Служби
зовнішньої розвідки України видати
наказ про призначення ОСОБА_1 за період
з 01 січня 2008 року по 14 листопада 2008 року:
- надбавки за виконання особливо
важливих завдань під час проходження
служби за безпосереднє виконання
функцій з добування інформації,
забезпечення та взяття участі у
спеціальних заходах, спрямованих на
підтримку національних інтересів у
розмірі 2 909,25 грн. щомісяця;
- надбавки за безпосереднє
зайняття виконанням спеціальних
завдань із забезпечення державної
безпеки у розмірі 1 414,00 грн. щомісяця;
- надбавки за провадження
оперативно-розшукової чи
розвідувальної діяльності та
інформаційно-аналітичного
забезпечення органів державної влади і
оперативно-службову діяльність у
розмірі 1 010, 00 грн. щомісяця.
Ознайомившись із позовною заявою
позивача на стадії підготовчого
провадження, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 99 Кодексу
адміністративного судочинства України
адміністративний позов може бути
подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до ч. 3 ст. 99 Кодексу
адміністративного судочинства України
для захисту прав, свобод та інтересів
особи цим Кодексом та іншими законами
можуть встановлюватися інші строки для
звернення до адміністративного суду,
які, якщо не встановлено інше,
обчислюються з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів. Для звернення до суду у
справах щодо прийняття громадян на
публічну службу, її проходження,
звільнення з публічної служби
встановлюється місячний строк.
Частиною 5 ст. 99 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що для звернення до
адміністративного суду щодо
оскарження рішення суб'єкта владних
повноважень, на підставі якого ним може
бути заявлено вимогу про стягнення
грошових коштів, встановлюється
Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_1 працював у Службі зовнішньої
розвідки України 22 роки, а саме: з 02
квітня 1962 року до 14 листопада 2008 року на
посаді заступника директора
Як зазначено позивачем у позовній
заяві, до 1 січня 2008 року йому було
встановлено та щомісячно
виплачувалось заробітна плата з
наступних складових:
- посадовий оклад-320 грн.;
- оклад за військовим званням -135
- надбавка за вислугу років (35% від
посадового окладу та окладу за
військовим званням)-159,25 грн.;
- надбавка за виконання особливо
важливих завдань (50% від посадового
окладу та окладу за військовим
званням)-227,50 грн.;
- премія-576,59 грн.
Однак, з першого січня 2008 року
постановою Кабінету Міністрів України
від 07.11.2007 № 129 «Про упорядкування
структури та умов грошового
забезпечення військовослужбовців,
осіб рядового і начальницького складу
та деяких інших осіб» (надалі -
Постанова № 129) були затверджені нові
умови грошового забезпечення
військовослужбовців усіх військових
формувань.

Відповідно до п. 2 зазначеної постанови
виплата грошового забезпечення
військовослужбовцям здійснюється в
порядку, що затверджується Службою
зовнішньої розвідки України.

Наказом Служби зовнішньої розвідки
України від 28 лютого 2008 р. N 45
затверджено Інструкцію про виплату
грошового забезпечення
військовослужбовцям Служби зовнішньої
розвідки України (надалі - Інструкція №
45).

Отже, у зв'язку зі змінами
законодавства, починаючи з 01.01.2008 р.,
позивач отримував заробітну плату , що
складається з наступних складових:

- посадовий оклад-2 020,00 грн.;

- оклад за військове звання-135 грн.;

- процентна надбавка за вислугу
років (35%)-754,25 грн.;

- середньомісячна сума додаткових
видів грошового забезпечення: у т.ч.
робота з таємними виробами, носіями
документами (15%) та премія (10%)-505,00 грн.

Загальна сума місячної заробітної
плати починаючи з 01.01.2008 р. по 01.11.2008 р.
становила: 3 414,25 грн.

За результатами звернення позивача до
Служби зовнішньої розвідки України
щодо питань пенсійного забезпечення,
останньою листом від 03 жовтня 2013 року №
17/3/2035 було надано відповідь, в якій
вказано середній розмір грошового
забезпечення за нормами чинними на 1
квітня 2012 року за посадою «заступник
директора департаменту».

З урахувань вищенаведеного, позивач
стверджує, що дізнався, що «заступник
директора департаменту», починаючи з 1
січня 2008 року, в середньому отримував
заробітну плату у розмірі 9 454,50 грн.,
тобто у розмірі, що відповідає
положенням постанови № 129 та
Інструкції № 45.

Позивач, вважаючи, що повинен
отримувати заробітну плату, яка
складається з інших складових, та з
метою підтвердження виконання ним
обов'язків, до яких відносилось,
зокрема, виконання особливо важливих
завдань під час проходження служби,
безпосереднє добування і аналіз
інформації, забезпечення та участь у
спеціальних заходах тощо, звернувся до
Служби зовнішньої розвідки України для
отримання інформації стосовно своїх
функціональних обов'язків, що не
містять державної таємниці.

Листом Служби зовнішньої розвідки
України від 28.07.2014 р. № 5/3/4004/П було
підтверджено, що під час проходження
військової служи у Служби зовнішньої
розвідки України, зокрема, у період з
01.01.2014 р. по 14.11.2008 р., займана позивачем
посада «заступник директору
департаменту» відносилась до посад
кадрового складу співробітників,
зайняття якої передбачало
безпосереднє провадження
оперативно-розшукової та
розвідувальної діяльності.

Отже, позивач вважає, що надбавки,
передбачені Інструкцією № 45
безпідставно йому не були призначені
та виплачені.

Згідно з частиною 1 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 17 Кодексу
адміністративного судочинства
України, юрисдикція адміністративних
судів поширюється на публічно-правові
спори з приводу прийняття громадян на
публічну службу, її проходження,
звільнення з публічної служби.

Статус державних службовців, які
працюють у державних органах та їх
апараті, визначено в Законі України
«Про державну службу» від 16 грудня 1993
року N 3723-XII.

Відповідно до пункту 15 частини 1 статті
3 Кодексу адміністративного
судочинства України публічна служба -
це діяльність на державних політичних
посадах, професійна діяльність суддів,
прокурорів, військова служба,
альтернативна (невійськова) служба,
дипломатична служба, інша державна
служба, служба в органах влади
Автономної Республіки Крим, органах
місцевого самоврядування.

Будь-яка публічна служба є державною
службою.

З урахуванням викладеного, суд
зазначає, що позивач перебував на
публічній, тобто державній службі, а
саме перебував на посаді заступника
директора департаменту Служби
зовнішньої розвідки України.

Розглядаючи дану справу, суд зауважує,
що необхідною умовою для правильного
вирішення справи є визначення дня з
якого позивач вперше дізнався про його
порушене право, з огляду на що, суд
вважає за необхідне зазначити
наступне.

Як вже зазначалось позивач перебував
на посаді заступника директора
департаменту Служби зовнішньої
розвідки України з 02 квітня 1962 року по 14
листопада 2008 року.

Пенсія позивачу призначена з 15.11.2008 р. З
розрахунком пенсії за вислугу років
позивач був ознайомлений 16.02.2009 р.

При цьому, слід зазначити, що позивач не
заперечує, що саме 03 жовтня 2013 року з
листа Служби зовнішньої розвідки
України № 17/3/2035, він дізнався про
загальну суму середнього грошового
забезпечення, яке передбачене
положеннями Інструкції № 45.

До Окружного адміністративного суду м.
Києва позивач звернувся 28.08.2014 р, про що
свідчить відмітка на позовній заяві
служби діловодства суду.

В обґрунтування строку звернення до
суду позивач посилається на положення
ч. 2 ст. 233 КЗпП України, якою
встановлено, що у разі порушення
законодавства про оплату праці
працівник має право звернутися до суду
з позовом про стягнення належної йому
заробітної плати без обмеження
будь-яким строком.

Однак, суд вважає помилковими
посилання позивача на положення
вказаної статті про що зазначає
наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України
працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

Частиною 3, 5 ст. 99 КАС України
передбачено спеціальний строк
звернення до суду у справах щодо
прийняття громадян на публічну службу,
її проходження, звільнення з публічної
служби та оскарження рішення суб'єкта
владних повноважень, на підставі якого
ним може бути заявлено вимогу про
стягнення грошових коштів, який
становить один місяць.

Аналіз вищенаведених правових норм дає
суду підстави дійти висновку, що для
звернення з позовами про поновлення на
роботі, а також стягнення заробітної
плати діє спеціальна норма, якою
встановлено місячний строк.

Отже, твердження позивача, що строк
звернення до суду щодо стягнення
заробітної плати не обмежується
строком, встановленим ч. 2 ст. 99 КАС
України не ґрунтується на законі, а
тому є помилковим.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов
висновку, що позивач дізнався про його
порушене право саме 03.10.2013 р., однак не
скористався своїм правом на захист
його порушених прав та законних
інтересів у строки, визначені ч. 3 ст. 99
КАС України.

Інших доказів, які б свідчили про
поважність причин пропуску строку
звернення до суду позивачем не надано.

За таких обставин, ознайомившись із
наявними матеріалами справи на стадії
підготовчого провадження, суд дійшов
висновку, що адміністративний позов
подано після закінчення місячного
строку звернення до суду,
установленого ч. 3 ст. 99 Кодексом
адміністративного судочинства
України.

Згідно з частиною 1 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень

Згідно із частиною другою статті 5
Кодексу адміністративного судочинства
України провадження в
адміністративних справах здійснюється
відповідно до закону, чинного на час
вчинення окремої процесуальної дії,
розгляду і вирішення справи.

Статтею 100 Кодексу адміністративного
судочинства України передбачено, що
адміністративний позов, поданий після
закінчення строків, установлених
законом, залишається без розгляду, якщо
суд на підставі позовної заяви та
доданих до неї матеріалів не знайде
підстав для визнання причин пропуску
строку звернення до адміністративного
суду поважними, про що постановляється
ухвала.

Позовна заява може бути залишена без
розгляду як на стадії вирішення
питання про відкриття провадження в
адміністративній справі без
проведення судового засідання, так і в
ході підготовчого провадження чи
судового розгляду справи.

З огляду на викладене, суд не знайшов
підстав для визнання причин пропуску
строку звернення до адміністративного
суду поважними.

Враховуючи, що суд не визнав поважними
причини пропуску строку звернення до
суду, позовна заява підлягає залишенню
без розгляду на підставі статей 99, 100, 155
Кодексу адміністративного судочинства
України.

З огляду на викладене, керуючись
статтями 99, 100, 155, 160, 165 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1- залишити без
розгляду.

Позовну заяву із доданими до неї
матеріалами надіслати позивачеві.

Повідомити позивача, що особа, позовна
заява якої залишена без розгляду, після
усунення підстав, з яких заява була
залишена без розгляду, має право
звернутися до адміністративного суду в
загальному порядку.

Ухвала набирає законної сили,
відповідно до ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Ухвала може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції протягом п'яти
днів з дня її отримання особою, яка
оскаржує ухвалу, за правилами,
встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства України

Суддя
І.О.
Іщук