Справа № 826/3789/14
Суддя: Собків Я.М.
Дата ухвалення: 2014-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/3789/14
Головуючий у 1-й інстанції: Каракашьян
Суддя-доповідач: Собків
У Х В А Л А

Іменем України

09 вересня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого - судді :
Собківа Я.М.,

суддів:
Борисюк Л.П., Петрика І.Й.,

при секретарі:
Присяжній Д.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 22 квітня 2014 року у
справі за адміністративним позовом
ОСОБА_2 до Національної академії
внутрішніх справ про визнання
протиправним рішення, зобов'язання
вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до Окружного
адміністративного суду м. Києва із
адміністративним позовом до
Національної академії внутрішніх
справ, в якому просив визнати рішення
відповідача від 20 лютого 2014 року про
відмову у визнанні учасником бойових
дій протиправним; визнати його
учасником бойових дій на території
інших держав та зобов'язати
відповідача видати йому посвідчення
учасника бойових дій встановленого
зразка.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 22
квітня 2014 року в задоволенні
адміністративного позову відмовлено.

Позивач не погоджуючись з прийнятим
рішенням суду звернувся з апеляційною
скаргою, в якій зазначає, що
оскаржувана постанова суду не
відповідає вимогам матеріального та
процесуального права, а саме, судом
першої інстанції неповно з'ясовано та
не доведено обставини, що мають
значення для справи, висновки суду
першої інстанції не відповідають
обставинам справи, в зв'язку з чим
просить скасувати постанову суду
першої інстанції та прийняти нове
рішення, яким задовольнити його позов
в повному обсязі.

Заслухавши в судовому засіданні
суддю-доповідача, пояснення учасників
процесу, які з'явилися до суду
апеляційної інстанції, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Згідно ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення;
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, надосягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
позивач ОСОБА_2 на час роботи у
Київській вищій школі міліції ім. Ф.Е.
Дзержинського (далі - КВШ МВС СРСР) у 1988
році на виконання Наказу МВС СРСР від 19
липня 1988 року № 0143 "О создании
группировок сил и средств для действий
при чрезвычайных обстоятельствах"
(далі - Наказ СРСР № 0143), був відряджений
до м. Єреван Вірменської PCP для участі у
виконанні спеціального завдання з
19.09.1988 по 18.12.1988р., про що свідчить
відповідний наказ КВШ МВС СРСР від 09
вересня 1988 року № 127. Дана обставина
підтверджується довідкою від 21 січня
2014 року №59, виданою Національною
академією внутрішніх справ
Міністерства внутрішніх справ України.

За твердженням позивача, у січні 2014
року він звернувся до Національної
академії внутрішніх справ із заявою, в
якій просив визнати його учасником
бойових дій на території інших держав.

За результатами розгляду вказаної
заяви комісією Національної академії
внутрішніх справ з питань визнання
учасниками бойових дій було складено
висновок від 19 лютого 2014 року №1/14 про
відмову у визнанні позивача учасником
бойових дій.

Позивач не погоджується з рішенням
Національної академії внутрішніх
справ про відмову у визнанні його
учасником бойових дій та мотивує свої
доводи тим, що Постанова Кабінету
Міністрів від 08 лютого 1994 року №63 до
переліку держав і періодів бойових дій
на їх території відносить також і інші
країни після грудня 1979 року, до яких,
зокрема, відносяться країни колишнього
СРСР.

Даючи правову оцінку обставинам
вказаної справи колегія суддів зважає
на наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст.6 Закону України
«Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту», учасниками
бойових дій визнаються учасники
бойових дій на території інших країн -
військовослужбовці Радянської Армії,
Військово-Морського Флоту, Комітету
державної безпеки, особи рядового,
начальницького складу і
військовослужбовці Міністерства
внутрішніх справ колишнього Союзу РСР
(включаючи військових та технічних
спеціалістів і радників), працівники
відповідних категорій, які за рішенням
Уряду колишнього Союзу РСР проходили
службу, працювали чи перебували у
відрядженні в державах, де в цей період
велися бойові дії, і брали участь у
бойових діях чи забезпеченні бойової
діяльності військ (флотів).

Військовослужбовці Збройних Сил
України, Служби безпеки України, Служби
зовнішньої розвідки України, особи
рядового, начальницького складу і
військовослужбовці Міністерства
внутрішніх справ України, інших
утворених відповідно до законів
України військових формувань, які за
рішенням відповідних державних
органів були направлені для виконання
миротворчих місій або у відрядження в
держави, де в цей період велися бойові
дії.

При цьому, перелік держав, зазначених у
цьому пункті, періоди бойових дій в них
та категорії працівників визначаються
Кабінетом Міністрів України.

Як було зазначено вище, позивач
звернувся до Національної академії
внутрішніх справ із заявою про
визнання його учасником бойових дій на
території інших держав.

Згідно висновку Комісії Національної
академії внутрішніх справ з питань
визнання учасниками бойових дій від 19
лютого 2014 року №1/14, позивачу було
відмовлено у визнанні його учасником
бойових дій з посиланням на те, що
Вірменська РСР не була включена до
переліку держав і періодів бойових дій
на їх території, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 08 лютого 1994 року № 63 «Про
організаційні заходи щодо
застосування Закону України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту», оскільки
зазначена республіка не перебувала у
статусі суб'єкта міжнародного права та
входила до складу СРСР.

Так постановою Кабінету Міністрів
України № 63 від 08.02.1994 «Про
організаційні заходи щодо
застосування Закону України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» затверджено
перелік держав, яким надавалася
допомога за участю
військовослужбовців Радянської Армії,
Військово-Морського Флоту, Комітету
державної безпеки та осіб рядового,
начальницького складу і
військовослужбовців Міністерства
внутрішніх справ колишнього Союзу РСР,
військовослужбовців Збройних Сил,
Служби безпеки, Служби зовнішньої
розвідки, інших військових формувань,
осіб рядового та начальницького складу
органів внутрішніх справ, і періодів
бойових дій на їх території.

В примітці № 6 до пункту «інші країни
після 1979 року» встановлено, що
Генеральним штабом Збройних Сил
колишнього Союзу РСР і після 1979 року
направлялися військові фахівці в
країни, на території яких велися бойові
дії, але Генеральний штаб Збройних Сил
України не володіє такою інформацією.
Військовим фахівцям у таких випадках
пільги надавалися на підставі довідок
10 Головного управління Генерального
штабу Збройних Сил СРСР про їх особисту
участь у бойових діях.

За твердженням позивача, згідно наказу
КВШ МВС СРСР від 09 вересня 1988 року № 127
він був відряджений у складі зведеного
загону КВШ МВС СРСР до міста Єреван, а
згодом до міста Кафан, розташованого на
кордоні з Азербажанською РСР (район
Нагірно-Карабаського хребта) для
участі у виконанні спеціального
завдання в період з 19.09.1988р. по 18.12.1988р. У
зв'язку з цим на думку позивача, в
матеріалах справи містяться належні та
допустимі докази, які підтверджують
його безпосередню участь у бойових
діях на момент відрядження до
Вірменської РСР.

Отже, норми чинного законодавства
України не містять чіткого визначення
терміну «бойові дії», а також вичерпних
характеристик, які б давали можливість
визначити відповідні дії як бойові.

Як вбачається з листа Міністерства
закордонних справ України №620/14-110-1410
від 21.09.2005 «Щодо внесення доповнень до
переліку держав, де велись бойові дії»
Азербайджанська республіка визнає
ведення бойових дій на території
Нагірно-Карабахської автономії у
період з жовтня 1988 року по квітень 1994
року. У травні 1994 року між
Азербайджанською Республікою та
Республікою Вірменії була укладена
Угода про припинення вогню, яка
періодично порушується по
сьогоднішній день. З приводу
недопущення ескалації бойових дій у
цьому збройному конфлікті
неодноразово звертала увагу у своїх
резолюціях ООН та ОБСЕ.

Згідно довідки Національної академії
внутрішніх справ Міністерства
внутрішніх справ України від 21 січня 2014
року №59, ОСОБА_2 в період з 19 вересня 1988
року по 18 грудня 1988 року направлявся у
відрядження до м. Єреван для
безпосередньої участі у виконанні
спеціального завдання, однак дана
довідка не містить інформації стосовно
того, яке саме спеціальне завдання та
якого характеру виконував позивач, а
тому жодним чином не доводить участь
позивача у бойових діях.

Крім того, постановою Кабінету
Міністрів України № 63 від 08.02.1994 «Про
організаційні заходи щодо
застосування Закону України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» було затверджено
Перелік держав і періодів бойових дій
на їх території (далі - Перелік).

Зі змісту вказаного Переліку
вбачається, що колишні республіки СРСР
(зокрема республіки Закавказзя)
відсутні, а також згідно примітки 6 до
цього Переліку стосовно можливості
визнання осіб учасниками бойових дій,
якщо такі мали місце в інших країнах
після грудня 1979 року та не названі у
Переліку, вбачається, що її положення
поширюються лише на військових
фахівців, яких Генеральний штаб
Збройних Сил СРСР направляв у країни,
на території яких велися бойові дії, і
пільги яким надавалися на підставі
довідок 10 Головного управління
Генерального штабу Збройних Сил СРСР
про їх особисту участь у бойових діях.

Оскільки в матеріалах даної справи
відсутні докази щодо наявності
відповідної довідки 10 Головного
управління Генерального штабу
Збройних Сил СРСР про особисту участь
позивача у бойових діях у країнах, на
території яких велися бойові дії,
колегія суддів приходить до висновку
про відсутність правових підстав для
задоволення вимогйого позову.

Аналогічна правова позиція викладена в
постановах Верховного Суду України від
18 травня 2010 року № 21-74во10, від 3 жовтня
2011 року № 21-162а11 та від 26 листопада 2013
року № 21-384а13.

Таким чином, апелянтом не було надано
доказів на підтвердження заявлених ним
вимог, а тому доводи апеляційної скарги
спростовуються вищевикладеним,
матеріалами справи та не відповідають
вимогам чинного законодавства.

Виходячи з вищезазначеного, колегія
суддів вважає, що постановлене у справі
рішення суду першої інстанції
ґрунтується на вірно встановлених
фактичних обставинах справи, яким дана
належна юридична оцінка, правильно
застосовані норми матеріального права,
що регулюють спірні правовідносини, та
не допущено порушень матеріального і
процесуального закону, які призвели
або могли призвести до неправильного
вирішення справи, доводи викладені в
апеляційній скарзі не спростовують
висновків суду першої інстанції, тому
підстави для скасування або зміни
рішення суду першої інстанції
відсутні.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.198 КАС України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції суд апеляційної інстанції
має право залишити апеляційну скаргу
без задоволення, а постанову суду без
змін.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254
КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без
задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 22 квітня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
в повному обсязі, шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя суддя суддя
Я.М. Собків Л.П. Борисюк І.Й. Петрик

Повний текст ухвали виготовлено - 15.09.14
р.

.

Головуючий суддя
Собків Я.М.

Судді:
Борисюк Л.П.

Петрик І.Й.