Справа № 2а-1870/7726/11
Суддя: Лосєв А.М.
Дата ухвалення: 2014-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2014 року
м. Київ К/9991/25658/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів: Лосєва А.М.,
Бившевої Л.І., Шипуліної
Т.М.,розглянувши у попередньому
судовому засіданні

касаційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4

на постанову Сумського окружного
адміністративного суду від 15.11.2011

та ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 21.03.2012

у справі № 2а-1870/7726/11

за позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4

до Державної податкової інспекції у м.
Суми

про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

Постановою Сумського окружного
адміністративного суду від 15.11.2011,
залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 21.03.2012,
відмовлено у задоволенні позовних
вимог фізичної особи-підприємця ОСОБА_4
(надалі - позивач, фізична
особа-підприємець ОСОБА_4) до Державної
податкової інспекції у м. Суми (надалі -
відповідач, ДПІ у м. Суми) про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення від
25.10.2011 № /85645.

Вважаючи, що рішення судів попередніх
інстанцій прийнято з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
позивач звернувся до Вищого
адміністративного суду України із
касаційною скаргою, у якій просить
скасувати постанову Сумського
окружного адміністративного суду від
15.11.2011 та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 21.03.2012 і задовольнити позов в
повному обсязі.

Відповідач не надав письмових
заперечень на касаційну скаргу, що не
перешкоджає її розгляду.

Відповідно до частини першої статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 17.11.2005 між Сумською
міською радою та ОСОБА_4 укладено
договір оренди землі, предметом якого є
земельна ділянка (категорія - землі
житлової та громадської забудови)
площею 0,5734 га, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1. Земельна ділянка
надається в оренду під складські
приміщення строком до 25.05.2014. Орендна
плата, відповідно до договору про
внесення змін та доповнень до договору
оренди земельної ділянки на рік,
визначена в розмірі 1,5 % від нормативної
грошової оцінки землі. Розмір орендної
плати на 2005 р. становить 19 763,38 грн., на
місяць відповідно складає 1 646,95 грн.

Нормативна грошова оцінка земельної
ділянки, згідно витягу з технічної
документації про нормативну грошову
оцінку земельної ділянки від 14.03.2005 №
902/01-20, становить 229,78 грн. за 1кв.м.

18.10.2011 ДПІ у м. Суми проведено
документальну невиїзну перевірку
суб'єкта підприємницької
діяльності-фізичної особи ОСОБА_4 з
питання дотримання вимог податкового
законодавства за січень-липень 2011 року.
В ході перевірки встановлено порушення
позивачем вимог пп. 288.5.1 п. 288.5 ст. 288
Податкового Кодексу України, внаслідок
чого занижено податкове зобов'язання
по орендній платі за земельні ділянки
державної і комунальної власності за
січень-липень 2011 р. на суму 14 964,46 грн.

25.10.2011 податковим
повідомленням-рішенням № /85645
фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4
визначено суму податкового
зобов'язання за платежем «орендна
плата з фізичних осіб», виходячи з
3-відсоткової нормативної грошової
оцінки земельної ділянки, в загальному
розмірі 16 038,36 грн., з яких: основний
платіж - 14 964,46 грн., штрафні (фінансові)
санкції - 1 073,90 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди
першої та апеляційної інстанцій
виходили з того, що оскільки збільшення
мінімального розміру орендної плати за
землю відбулося не у зв'язку з
волевиявленням сторін договору, а у
зв'язку зі зміною ставки податку
відповідно до закону, то необхідність
сплати земельного податку у новому
розмірі виникла у позивача незалежно
від внесення змін до договорів оренди
за ініціативою сторін договору оренди
землі.

Переглянувши судові рішення у межах
касаційної скарги, перевіривши
правильність застосування судами норм
матеріального і процесуального права,
Вищий адміністративний суд України
дійшов висновку про відсутність
підстав для задоволення касаційної
скарги, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 96 Земельного кодексу
України землекористувачі зобов'язані
своєчасно сплачувати земельний
податок або орендну плату.

Починаючи з 01.01.2011, законодавець
систематизував правила
адміністрування земельного податку та
орендної плати за землю, як
обов'язкового платежу, в розділі ХІІІ
Податкового кодексу України, який
регулює відносини, що виникають у сфері
справляння податків і зборів, зокрема
визначають вичерпний перелік податків
та зборів, що справляються в Україні, а
також відповідальність за порушення
податкового законодавства.

Відповідно до пп. 14.1.147 п. 14.1 ст. 14
Податкового кодексу України плата за
землю - загальнодержавний податок, який
справляється у формі земельного
податку та орендної плати за земельні
ділянки державної і комунальної
власності.

Орендна плата за земельні ділянки
державної і комунальної власності -
обов'язковий платіж, який орендар
вносить орендодавцеві за користування
земельною ділянкою (пп.14.1.136 п. 14.1 ст. 14
даного Кодексу).

Пунктом 288.1 ст. 288 Податкового кодексу
визначено, що підставою для
нарахування орендної плати за земельну
ділянку є договір оренди такої
земельної ділянки.

Відповідно до норм Податкового кодексу
України, річна сума платежу, що
підлягає перерахуванню до бюджету
суб'єктами господарювання, які
орендують земельні ділянки державної і
комунальної власності, визначається
відповідно до умов договору, але з
урахуванням вимог пп. 288.5.1 п. 288.5 ст. 288
Податкового кодексу України, тобто, не
може бути меншою: для земель
сільськогосподарського призначення -
розміру земельного податку, що
встановлюється розділом XIII Кодексу;
для інших категорій земель -
трикратного розміру земельного
податку, що встановлюється розділом XIII
Кодексу.

Таким чином, річна сума платежу
орендної плати за землю не може бути
меншою розміру, визначеного пп. 288.5.1 п.
288.5 ст. 288 Податкового кодексу України, а
саме - трикратного розміру земельного
податку.

Оскільки плату за землю у формі
орендної плати за землі комунальної та
державної власності віднесено
Верховною Радою України до
загальнодержавних податків і зборів
згідно переліку статті 9 Податкового
кодексу України, логічним завершенням
аналізу наведених правових норм є
висновок про те, що розмір орендної
плати за вказані ділянки є
нормативно-регульованою ціною із
визначеними мінімальною та
максимальною межами. Тобто, починаючи з
01.01.2011, на адміністрування орендної
плати та відносини, що виникають при
оренді земельної ділянки комунальної
та державної власності, поширюються
приписи Податкового кодексу України з
усіма правилами обрахування орендної
плати та наслідками недотримання
порядку нарахування та справляння
даного обов'язкового платежу.

Тобто, як правильно зазначити суди
попередніх інстанцій, з 01.01.2011
мінімальний розмір річної орендної
плати за земельні ділянки, які
перебувають у державній або
комунальній власності та грошову
оцінку яких встановлено, становить 3 %
від їх грошової оцінки.

Зважаючи на законодавче закріплення
мінімального та максимального розміру
орендної плати за земельні ділянки
державної і комунальної власності,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає,
що після набрання чинності Податковим
кодексом України позивач мав
самостійно перерахувати розмір
орендної плати на поточний рік з
урахуванням обмежень, визначених пп.
288.5.1 та 288.5.2 п. 288.5 ст. 288 Податкового
кодексу України.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновками судів
попередніх інстанцій, що внаслідок
недотримання фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_4 наведених
норм законодавства відповідачем було
правомірно винесено податкове
повідомлення-рішення, що не підлягає
скасуванню.

Відповідно до частини 3 статті 220-1
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
відхиляє касаційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

Керуючись ст.ст. 210, 214, 215, 220, 220-1, 223, 224, 230,
231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

1. Касаційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 залишити без
задоволення.

2. Постанову Сумського окружного
адміністративного суду від 15.11.2011 та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 21.03.2012 у
справі № 2а-1870/7726/11 залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у порядку та в
строки, встановлені статтями 236 - 238, 2391
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя(підпис)А.М. Лосєв
Судді:(підпис)Л.І. Бившева (підпис) Т.М.
Шипуліна