Справа № 2а-3452/10/0770
Суддя: Багрій В.М.
Дата ухвалення: 2014-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2014 року
Справа
№ 68119/11

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді
Багрія В.М.,

суддів
Рибачука А.І., Старунського Д.М.,

розглянувши у порядку письмового
провадження в м. Львові апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на постанову
Закарпатського окружного
адміністративного суду від 19.05.2011 року
в справі за позовом ОСОБА_1 до
Державного комітету України у справах
національностей та релігій про
визнання рішення протиправним,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2010 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом до Державного комітету
України у справах національностей та
релігій про визнання рішення
протиправним.

Позивачка просила визнати
протиправним та скасувати рішення
Державного комітету України у справах
національностей та релігій № 113 -10 від
27.07.2010 року про відмову у наданні їй
статусу біженця в Україні; зобов'язати
відповідача прийняти рішення про
надання ОСОБА_1 статусу біженця в
Україні.

Постановою Закарпатського окружного
адміністративного суду від 19.05.2011 року
в задоволенні позову відмовлено.

Постанову суду першої інстанції
оскаржила ОСОБА_1, яка в апеляційній
скарзі ставить питання про її
скасування та прийняття нового рішення
про задоволення позову.

Апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що
суд першої інстанції не звернув
належної уваги на обставини справи та
доводи позовної заяви, зокрема те, що
причиною виїзду ОСОБА_1 з Афганістану
та пошук притулку в інших країнах була
небезпека для її життя та членів її
сім'ї. Оскільки ОСОБА_1 належить до
соціальної групи жінок, які беруть
активну участь у суспільному житті
(гравець збірної команди з волейболу),
тому вона мала обґрунтовані побоювання
стати жертвою переслідування з боку
збройних угрупувань Талібану.

В процесі розгляду відповідачем її
заяви про надання статусу біженця вона
дотримала вимог Керівництва по
процедурах і критеріях визначення
статусу біженця УВКБ ООН. У висновках
міграційної служби не було вказано
суперечностей в показаннях позивачки
чи якихось даних, які б дозволяли
стверджувати, що її покази є
непослідовні, невірогідні та
суперечать загальновідомим фактам.

Оскільки клопотань від осіб, які беруть
участь у справі, про розгляд справи за
їх участю не поступило, тому суд
апеляційної інстанції розглядає
справу в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами, оскільки таку може бути
вирішено на основі наявних в ній
доказів.

Вислухавши суддю-доповідача,
дослідивши обставини справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку про те, що
апеляційну скаргу слід залишити без
задоволення з таких підстав.

В справі встановлено, що згідно рішення
Державного комітету України у справах
національностей та релігій № 113 -10 від
27.07.2010 року громадянці Афганістану
ОСОБА_1 було відмовлено в оформленні
документів для вирішення питання щодо
надання статусу біженця у зв'язку з
необґрунтованістю заяви.

Суд першої інстанції з'ясував, що
позивачка, яка назвала себе ОСОБА_1,
народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Кабул,
Афганістан, за етнічним походженням
хазарійка, сповідує мусульманство
(шиїт), одружена, освіта вища, не судима,
громадянка Ісламської Республіки
Афганістан. Разом з нею в Україні
перебувають чоловік ОСОБА_2 та син
ОСОБА_3. Позивачка закінчила 12 класів
державної школи в м. Кабул, далі
продовжила навчання в ліцеї «Мар'ям» в
Кабулі, з 1987 року по 1991 рік навчалася в
університеті. Після закінчення
університету отримала спеціальність
вчителя фізкультури. Працювала у школі
«Умальбанін» в м. Кабул. В період з 2003
року по 2007 рік була завучем школи. У
2007-2008 роках працювала вчителем
фізичного виховання та пушту.
Документів, які б посвідчували особу,
позивачка управлінню міграційної
служби не надала.

Згідно пояснень ОСОБА_1 наданих під час
співбесіди 2.06.2010 року №09ZAK00054 щодо
надання статусу біженця, позивачка
проживала у м. Кабул, з документів, що
посвідчують її особу вона мала
свідоцтво про народження (таскіра) та
посвідчення працівника освіти, видане
у 2008 році адміністрацією школи.

Відповідно до протоколу співбесіди від
2.06.2010 року, причиною виїзду позивачки з
Афганістану стала загроза їй та членам
її сім'ї з боку руху Талібан у зв'язку з
тим, що ОСОБА_1 була гравцем афганської
збірної команди з волейболу, тобто
належить до соціальної групи
жінок-спортсменів.

На співбесіді 2.06.2010 року позивачка
стверджувала, що 1.04.2009 року вона
вирушила з Афганістану у напрямку
Казахстану. Чотири-п'ять днів прожила в
Казахстані. Далі, спочатку пішки, а
потім автомобілем вирушила до Росії.
Дев'ять днів прожила в Росії в гаражі,
де була зачинена з іншими членами сім'ї.
В Україну позивачка потрапила
нелегально в квітні 2009 року, де була
затримана за спробу нелегального
перетину кордону України з Угорщиною.
Отримавши доступ до написання заяви
про надання їй статусу біженця в
Україні, вона звернулася з відповідною
заявою до органу міграційної служби
через посадову особу Мукачівського
прикордонного загону.

Зі слів позивачки, вона не була
причетна до інцидентів із
застосуванням фізичного насильства з
боку руху Талібан.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
рішення відповідача про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо надання статусу біженця є
правомірним, оскільки ОСОБА_1 не надала
ні суду, ні відповідачу переконливих
фактів її переслідування в Афганістані
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або з політичних
переконань.

Колегія суддів з такими висновками
суду першої інстанції погоджується та
вважає їх правильними з огляду на
наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
біженців» (далі Закону), біженець -
особа, яка не є громадянином України і
внаслідок цілком обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань, перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань

Згідно ст. 12 Закону, орган міграційної
служби, який прийняв до розгляду заяву
іноземця чи особи без громадянства про
надання їй статусу біженця, видає
заявникові довідку про подання такої
заяви, яка є підставою для реєстрації в
органі спеціально уповноваженого
центрального органу виконавчої влади з
питань громадянства та реєстрації
фізичних осіб. Протягом п'ятнадцяти
робочих днів з дня реєстрації заяви
орган міграційної служби проводить
співбесіду із заявником, розглядає
відомості, наведені в анкеті, та інші
документи, вимагає додаткові відомості
і приймає рішення про оформлення
документів для вирішення питання щодо
надання статусу біженця або про
відмову в оформленні документів для
вирішення зазначеного питання.

Рішення про оформлення або відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо надання статусу біженця
приймається на підставі письмового
висновку працівника, який веде справу,
і оформлюється наказом керівника
органу міграційної служби.

Рішення про відмову в оформленні
документів для вирішення питань щодо
надання статусу біженця приймаються за
заявами, які є очевидно
необґрунтованими, тобто якщо у
заявника відсутні умови, передбачені
абзацом другим статті 1 цього Закону, а
також коли заяви носять характер
зловживання, тобто якщо заявник з метою
набуття статусу біженця видає себе за
іншу особу, а так само за заявами,
поданими особами, яким було відмовлено
у наданні статусу біженця у зв'язку з
відсутністю умов, передбачених для
набуття статусу біженця абзацом другим
статті 1 цього Закону, якщо зазначені
умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо надання статусу біженця
орган міграційної служби протягом
трьох робочих днів з дня його прийняття
надсилає інформацію про прийняте
рішення до відповідного органу
внутрішніх справ та до спеціально
уповноваженого центрального органу
виконавчої влади у справах міграції, а
також видає заявникові або його
законному представникові письмове
повідомлення з викладенням причин
відмови і роз'ясненням порядку
оскарження такого рішення.

Відповідно до ст. 14 Закону, рішення за
заявою про надання статусу біженця
приймається спеціально уповноваженим
центральним органом виконавчої влади у
справах міграції протягом місяця з дня
отримання особової справи заявника та
письмового висновку органу
міграційної служби, який розглядав
заяву. У разі потреби строк прийняття
рішення може бути продовжено
керівником спеціально уповноваженого
центрального органу виконавчої влади у
справах міграції, але не більше ніж до
трьох місяців.

Спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади у справах
міграції може вимагати додаткової
інформації від органу міграційної
служби, який здійснював розгляд заяви.

У разі виникнення сумнівів щодо
достовірності інформації, потреби у
встановленні справжності і дійсності
документів спеціально уповноважений
центральний орган виконавчої влади у
справах міграції має право звертатися
з відповідними запитами до
Міністерства внутрішніх справ України,
Міністерства закордонних справ
України, Служби безпеки України, інших
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування та об'єднань
громадян, які можуть сприяти
встановленню справжніх фактів
стосовно особи, особова справа якої
розглядається.

Документи, отримані або підготовлені
спеціально уповноваженим центральним
органом виконавчої влади у справах
міграції під час прийняття рішення за
заявою, долучаються до особової справи
заявника.

На підставі всебічного вивчення і
оцінки всіх документів та матеріалів,
що можуть бути доказом наявності умов
для набуття статусу біженця,
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади у справах
міграції приймає рішення про надання
статусу біженця або про відмову у
наданні статусу біженця.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму
Вищого адміністративного суду України
від 25.06.2009 року «Про судову практику
розгляду спорів щодо статусу біженця,
видворення іноземця чи особи без
громадянства з України та спорів,
пов'язаних із перебуванням іноземця та
особи без громадянства в Україні»
передбачено, що ст. 11 Закону України
«Про біженців» встановлено, що до заяви
про надання статусу біженця додаються
документи і матеріали, що можуть бути
доказом наявності умов для набуття
такого статусу, однак цією нормою не
встановлено обов'язковості подання
таких документів, як умови прийняття
заяви. Cлід враховувати, що залежно від
певних обставин отримання і надання
документів, які можуть бути доказом
наявності умов для набуття статусу
біженця, особою, котра звертається за
встановленням статусу біженця, може
бути взагалі неможливим, тому така
обставина не є підставою для визнання
відсутності умов, за наявності яких
надається статус біженця.

Як видно з матеріалів справи, причиною
виїзду із Афганістану позивачка
називає побоювання щодо себе та своєї
сім'ї стати жертвами переслідувань
руху Талібан.

Однак, в справі встановлено, що акти
насильства до неї особисто не
застосовувалися, до військових
організацій, угрупувань позивачка не
належала, до збройних конфліктів
причетна не була.

Спроба нелегального перетину кордону
України з Угорщиною об'єктивно
свідчить, що позивачка не мала наміру
отримувати статус біженця в Україні.

В протоколі співбесіди від 15.07.2009 року
позивачка заявляла, що не бажає
залишатися в Україні і має намір
звернутися до УВКБ ООН за допомогою у
переселенні в третю безпечну країну
(бажано англомовну).

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що відповідач дійшов
обґрунтованого висновку про
відсутність фактів та обставин, які
можна розцінювати як переконливі
докази побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань.

Таким чином, висновок суду першої
інстанції про правомірність рішення
відповідача є вірним, відповідає
обставинам справи, які були
встановлені в процесі розгляду, тому
підстав для скасування оскаржуваної
постанови колегія суддів не знаходить.

Доводи, викладені позивачкою в
апеляційній скарзі, були предметом
дослідження суду першої інстанції і не
знайшли свого належного підтвердження.

Керуючись ст.ст.195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС
України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення.

Постанову Закарпатського окружного
адміністративного суду від 19.05.2011 року
в справі № 2а-3452/10/0770 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили
через п'ять днів після направлення її
копій особам, які беруть участь у
справі, та може бути оскаржена до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий:
В.М. Багрій

Судді :
А.І. Рибачук

Д.М. Старунський