Справа № 826/6621/14
Суддя: Беспалов О.О.
Дата ухвалення: 2014-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/6621/14
Головуючий у 1-й інстанції: Соколова О.
Суддя-доповідач: Беспалов О.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

11 вересня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді:
Беспалова О. О.

суддів:
Грибан І. О., Губської О. А.

за участю секретаря:
Тур В. В.

представників позивача Левенко Т. М.,
Іваненко Т. В., представника
відповідача Титаренка Т. А.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Києві апеляційну
скаргу товариства з обмеженою
відповідальністю "Обрій-2000" на
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 12 червня 2014 р. у
справі за адміністративним позовом
товариства з обмеженою
відповідальністю "Обрій-2000" до
Державної податкової інспекції у
Солом'янському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві про
визнання нечинним та скасування
податкового повідомлення-рішення від
30.01.2014 р. № , -

В С Т А Н О В И В :

ТОВ "Обрій-2000" звернулось до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
позовом до Державної податкової
інспекції у Солом'янському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві про визнання нечинним та
скасування податкового
повідомлення-рішення від 30.01.2014 р. №
.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
12 червня 2014 р. адміністративний позов
залишено без задоволення.

Не погоджуючись з таким судовим
рішенням, позивач подав апеляційну
скаргу, в якій просить апеляційну
інстанцію скасувати незаконну, на його
думку, постанову суду першої інстанції
та постановити нову, якою позовні
вимоги задовольнити, посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що
з'явились, дослідивши матеріали справи
та доводи апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційну скаргу
необхідно задовольнити, а оскаржувану
постанову суду - скасувати з наступних
підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
було вірно встановлено судом першої
інстанції, Державною податковою
інспекцією у Солом'янському районі ГУ
Міндоходів у м. Києві проведено
документальну позапланову виїзну
перевірку позивача з питань дотримання
вимог податкового законодавства в
частині повноти нарахування та сплати
податку на прибуток та податку на
додану вартість при взаємовідносинах з
приватним підприємством «Оптима
Консалтинг Плюс» за період з 01.01.2008 року
по 30.09.2013 року та складено акт перевірки
від 15.01.2014 року № 83/26-58-22-08-11/30116493.

В висновках акта перевірки зазначено,
що перевіркою ТОВ «Обрій-2000»
встановлено порушення абзацу 4 пп. 5.3.9 п.
5.3 ст.5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
№334/94-ВР від 28.12.1994 р., п.п. 2.4 Положення
про документальне забезпечення
записів у бухгалтерському обліку,
затвердженого наказом Міністерства
фінансів України від 24.05.1995 р. №88,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 05.06.1995 р. за №168/704 та ст.9
Закону України від 16.07.1999 №996-XIV «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», в результаті чого
занижено податок на прибуток за 2010 рік
на загальну суму 7046 грн.

На підставі зазначеного акту перевірки
відповідачем були прийняте податкове
повідомлення - рішення від 30.01.2014 року №
, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
прибуток підприємств на суму 8808,00 грн.,
у т.ч. за основним платежем - в розмірі
7046,00 грн. штрафні (фінансові) санкції -
1762 грн.

До матеріалів справи надано договір
від 26.07.2010 року №2607/01, відповідно до
якого замовник (позивач) доручає
виконання, а контрагент власними
силами та на власний ризик
зобов'язується виконувати наступні
послуги: вивчення та формування
виконавцем споживчого попиту з метою
збільшення об'ємів поставок товарів.

Також позивачем надано акт
здачі-прийняття робіт (надання послуг),
податкову накладну, платіжне
доручення.

Судом першої інстанції при вивченні
наданих до матеріалів справи
документів щодо фактичного виконання
вищезазначеного договору встановлено,
що в матеріалах справи відсутня
будь-яка інформація, а саме: немає
жодних документів на підтвердження
виконання послуг:

- абз.4 п.1 договору вказано, що сума
винагороди визначається за
домовленістю сторін на підставі
протоколів погодження договірної ціни,
додаткових угод до цього договору або
зазначаються в рахунках-фактурах,
однак на підтвердження з яких
обрахунків визначена ціна немає, та не
надано жодних документів відповідно до
пунктів договору;

- п.2 договору передбачено ведення для
замовника обліку послуг, що надаються,
при цьому факт надання послуг має бути
підтверджено підписом представника
замовника, однак до матеріалів справи
не надано жодних доказів виконання
послуг та їх видів.

Всі зазначені умовами договору
первинні документи в матеріалах справи
відсутні.

Надаючи правову оцінку обставинам
справи, колегія суддів зазначає
наступне.

Відповідно до пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 ПК
України витрати - сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних для провадження
господарської діяльності платника
податку, в результаті яких
відбувається зменшення економічних
вигод у вигляді вибуття активів або
збільшення зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Згідно з пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 ПК України
господарська діяльність - діяльність
особи, що пов'язана з виробництвом
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
і проводиться такою особою самостійно
та/або через свої відокремлені
підрозділи, а також через будь-яку іншу
особу, що діє на користь першої особи,
зокрема за договорами комісії,
доручення та агентськими договорами.

Пунктом 138.2 ст. 138 ПК України визначено,
що витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Згідно з пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

У відповідності до п. 198.3 ст. 198 ПК
України податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Пунктом 198.6 ст. 198 ПК України визначено,
що не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними (або
підтверджені податковими накладними,
оформленими з порушенням вимог статті
201 цього Кодексу) чи не підтверджені
митними деклараціями, іншими
документами, передбаченими пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
цього Кодексу.

Приписами п. 201.10 ст. 201 ПК України
визначено, що податкова накладна
видається платником податку, який
здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

З огляду на вищезазначені норми,
колегія суддів дотримується позиції,
що необхідною умовою для віднесення
сплачених цін за товари (послуги) до
валових витрат та сплачених у ціні
товарів (послуг) сум податку на
додану вартість є факт придбання
товарів та послуг з метою їх
використання в господарській
діяльності.

Господарські операції для визначення
податкового кредиту для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на додану вартість та
податком на прибуток мають бути
фактично здійснені і підтверджені
належним чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність таких операцій.

Водночас за відсутності факту
придбання товарів чи послуг відповідні
суми не можуть включатися до складу
податкового кредиту з ПДВ навіть за
наявності формально складених, але
недостовірних документів або сплати
грошових коштів.

Аналогічної позиції дотримується
Вищий адміністративний суд України,
який зазначає, що з метою встановлення
факту здійснення господарської
операції, формування витрат для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток або податкового
кредиту з податку на додану вартість
судам належить з'ясовувати, зокрема,
такі обставини: рух активів у процесі
господарської операції, установлення
спеціальної податкової
правосуб'єктності учасників
господарської операції, установлення
зв'язку між фактом придбання
товарів (послуг), спорудженням основних
фондів, імпортом товарів (послуг),
понесенням інших витрат і
господарською діяльністю платника
податку.

Відповідно до пункту 102.1 статті 102
Податкового кодексу України
контролюючий орган, крім випадків,
визначених пунктом 102.2 цієї статті, має
право самостійно визначити суму
грошових зобов'язань платника податків
у випадках, визначених цим Кодексом, не
пізніше закінчення 1095 дня, що настає за
останнім днем граничного строку
подання податкової декларації та/або
граничного строку сплати грошових
зобов'язань, нарахованих контролюючим
органом, а якщо така податкова
декларація була надана пізніше, - за
днем її фактичного подання. Якщо
протягом зазначеного строку
контролюючий орган не визначає суму
грошових зобов'язань, платник податків
вважається вільним від такого
грошового зобов'язання, а спір стосовно
такої декларації та/або податкового
повідомлення не підлягає розгляду в
адміністративному або судовому
порядку.

У разі подання платником податку
уточнюючого розрахунку до податкової
декларації контролюючий орган має
право визначити суму податкових
зобов'язань за такою податковою
декларацією протягом 1095 днів з дня
подання уточнюючого розрахунку.

Згідно з пунктом 102.2 статті 102
Податкового кодексу України грошове
зобов'язання може бути нараховане або
провадження у справі про стягнення
такого податку може бути розпочате без
дотримання строку давності,
визначеного в абзаці першому пункту 102.1
цієї статті, якщо:

- податкову декларацію за період,
протягом якого виникло податкове
зобов'язання, не було подано;

- посадову особу платника податків
(фізичну особу - платника податків)
засуджено за ухилення від сплати
зазначеного грошового зобов'язання або
у кримінальному провадженні винесено
рішення про його закриття з
нереабілітуючих підстав, яке набрало
законної сили.

Аналогічні норми були викладені в п. п.
15.1.1 п. 15.1 ст. 15 Закону України «Про
порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами».

Так колегіє суддів з матеріалів справи
вбачається, що відповідач провів
перевірку позивача на підставі
постанови про призначення податкової
перевірки від 31.10.2013 року.

Проведеною перевіркою встановлено
заниження позивачем податку на
прибуток підприємств по
взаємовідносинам з ПП «Оптима
Консалтинг Плюс» на підставі договору
про надання послуг від 26.07.2010 р. № 2607/10.

На аркуші 12 акту перевірки
відповідачем зазначено інформацію про
дату подання податкової декларації за
звітний період у 2010 р.: 26.11.2010 р.,
зареєстровану за реєстраційним № 336443.

Згідно поданої декларації з податку на
прибуток нарахована сума податку
становила 182179, 00 грн.

Натомість, за даними перевірки,
відхилення за вказаною податковою
декларацією встановлені на суму 7046, 00
грн.

Згідно з пп. 4.1.4 п. 4.1 ст. 4 Закону України
"Про порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами",
податкові декларації подаються за
базовий податковий (звітний) період, що
дорівнює:

а) календарному місяцю (у тому числі при
сплаті місячних авансових внесків), -
протягом 20 календарних днів, наступних
за останнім календарним днем звітного
(податкового) місяця;

б) календарному кварталу або
календарному півріччю (у тому числі при
сплаті квартальних або піврічних
авансових внесків), - протягом 40
календарних днів, наступних за
останнім календарним днем звітного
(податкового) кварталу (півріччя);

в) календарному року, крім випадків,
передбачених пп. "г" пп. 4.1.4 цього пункту,
- протягом 60 календарних днів за
останнім календарним днем звітного
(податкового) року;

г) календарному року для платників
податку на доходи фізичних осіб
(прибуткового податку з громадян), - до 1
квітня року, наступного за звітним.

Якщо податкова декларація за квартал,
півріччя, три квартали або рік
розраховується наростаючим підсумком
на підставі показників базових
податкових періодів, з яких
складаються такі квартал, півріччя, три
квартали або рік (без урахування
авансових внесків), згідно з
відповідним законом з питань
оподаткування, така декларація
подається у строки, визначені цим
пунктом для такого базового
податкового періоду. Для цілей пп. 4.1.4
цього пункту під терміном "базовий
податковий період" слід розуміти
податковий період, визначений
відповідним законом з питань
оподаткування.

Зважаючи на те, що позивачем подано
декларацію з податку на прибуток за ІІІ
квартали 2010 року, колегія суддів
приходить до висновку, що граничний
строк подачі такої декларації -
сороковий день після закінчення
третього кварталу: 09.11.2010 р. у зв'язку з
тим, що базовим періодом в даному
випадку є квартал.

Натомість, зазначена декларація була
подана пізніше граничного строку, з
огляду на що в розумінні п. п. 15.1.1 п. 15.1
ст. 15 Закону України «Про порядок
погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними
цільовими фондами» відлік 1095 днів для
визначення податковим органом
податкового зобов'язання розпочався з
27.11.2010 р. та закінчився, відповідно,
листопадом 2013 року.

Однак, спірне повідомлення-рішення
винесено відповідачем 30.01.2014 р., тобто
за межами встановленого строку.

Підсумовуючи вищенаведене, дослідивши
матеріали справи, колегія повністю
підтримує позицію суду першої
інстанції щодо відсутності ознак
реальності господарських операцій між
позивачем та його контрагентом, що
дають право позивачу відносити суми за
такими операціями до валових витрат.

Разом з тим, в порушення вимоги
процесуального законодавства щодо
з'ясування усіх обставин у справі,
судом першої інстанції не з'ясовано
питання дотримання контролюючим
органом строків давності при
самостійному визначенні суми
грошового зобов'язання платнику
податків.

Таким чином, спірне податкове
повідомлення - рішення є протиправним
та підлягає скасуванню.

Аналогічна правова позиція викладена в
ухвалі Вищого адміністративного суду
України від 18.03.2013 р. у справі №
2а-6700/10/2670.

Здійснення розрахунку відповідачем на
підставі річної декларації з податку
на прибуток до уваги колегією суддів не
приймається з огляду на те, що звітним
періодом позивача є квартал, актом
перевірки відображено невключення
позивачем податку на прибуток саме в
податкову звітність за третій квартал.

Відображення ж повторно цих даних в
річній декларації, що, фактично, за
своїм змістом є декларацією за
четвертий квартал 2010 року, обумовлено
вимогою діючого законодавства
відображати дані кожного кварталу
наростаючим підсумком.

Натомість, суті п. п. 15.1.1 п. 15.1 ст. 15
Закону України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами» даний факт не змінює, оскільки
колегією суддів встановлено граничний
строк подачі декларації з податку на
прибуток за три квартали 2010 року та
день її фактичного подання, який є
початком відліку 1095 днів для
визначення податковим органом
податкового зобов'язання.

Вирішуючи питання про можливість
визнання податкового повідомлення -
рішення нечинним та його скасування
згідно позовних вимог позивача,
колегія суддів зауважує, що зі змісту
статті 162 КАС України випливає, що в
разі задоволення позову про визнання
протиправним рішення суб'єкта владних
повноважень чи його окремих положень
суд повинен зазначити про це в судовому
рішенні та одночасно застосувати один
із встановлених законом способів
захисту порушеного права позивача: про
скасування або визнання нечинними
рішення чи окремих його положень.

При цьому колегія суддів зазначає, що
одночасне застосування обох способів
захисту порушеного права - визнання
спірного акта нечинним та скасування
такого акта - є неправильним.

Скасування акта суб'єкта владних
повноважень як способу захисту
порушеного права позивача
застосовується тоді, коли спірний акт
не породжує жодних правових наслідків
від моменту прийняття такого акта.

Зважаючи на це, колегія суддів
приходить до висновку, що позовні
вимоги позивача підлягають
задоволенню у належний спосіб, а тому
оскаржуване рішення підлягає визнанню
протиправним і скасуванню.

Незважаючи на те, що доводи апеляційної
скарги спростовують позицію суду
першої інстанції та апеляційним судом
не приймаються в якості належних,
рішення суду першої інстанції підлягає
скасуванню з одночасним задоволенням
позовних вимог.

У відповідності до статті 202 КАС
України підставами для скасування
постанови або ухвали суду першої
інстанції та ухвалення нового рішення
є: неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи;
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд першої
інстанції вважає встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення норм
матеріального або процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи або питання, а так
само розгляд і вирішення справи
неповноважним судом; участь в
ухваленні постанови судді, якому було
заявлено відвід на підставі обставин,
які викликали сумнів у неупередженості
судді, і заяву про його відвід визнано
судом апеляційної інстанції
обґрунтованою; ухвалення чи підписання
постанови не тим суддею, який розглянув
справу.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
ухвалив оскаржуване рішення не у
відповідності до норм матеріального та
процесуального права, а тому наявні
підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст. 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254
КАС України, суд, -

П ОС Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю "Обрій-2000"
на постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
12 червня 2014 р. у справі за
адміністративним позовом товариства з
обмеженою відповідальністю "Обрій-2000"
до Державної податкової інспекції у
Солом'янському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві про
визнання нечинним та скасування
податкового повідомлення-рішення від
30.01.2014 р. № задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 12 червня 2014 р.
скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позовні
вимоги товариства з обмеженою
відповідальністю "Обрій-2000"
задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення від
30.01.2014 р. № .

Стягнути з Державного бюджету України
судові витрати у розмірі 219 грн. 24 коп.
(двісті дев'ятнадцять гривень 24 коп.) на
користь товариства з обмеженою
відповідальністю "Обрій-2000" ().

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржена до Вищого адміністративного
суду України в порядку і строки,
визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя

О. О. БеспаловСуддя І. О.
ГрибанСуддя О. А. Губська
(Повний текст постанови виготовлено
16.09.2014 року)

Головуючий суддя

Беспалов О.О.

Судді:

Грибан І.О.

Губська О.А.