Справа № 815/4002/13-а
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2014-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

10 вересня 2014 р.м.ОдесаСправа № 815/4002/13-а

Категорія: 6.3 Головуючий в 1 інстанції:
Корой С. М.

Одеський апеляційний адміністративний
суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Золотнікова О.С., Скрипченка
В.О.,

при секретарі Голбан К.В.,

за участю позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, її
представника ОСОБА_3, 3-ї особи ОСОБА_4,
її представника - адвоката ОСОБА_5,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на постанову
Одеського окружного адміністративного
суду від 17 липня 2013 року по справі за
адміністративним позовом ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 до Комунального підприємства
«Міське агентство з приватизації
житла», Департаменту міського
господарства Одеської міської ради,
Комунального підприємства «Одеське
міське бюро технічної інвентаризації
та реєстрації об'єктів нерухомості»,
Реєстраційної служби Одеського
міського управління юстиції та 3-ї
особи ОСОБА_6 (правонаступник - ОСОБА_4)
про визнання незаконними та скасування
рішень, визнання недійсним свідоцтва,
зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

27.05.2013р. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до
Одеського окружного адміністративного
суду із позовом до КП «Міське агентство
з приватизації житла», Департаменту
міського господарства Одеської
міської ради, КП «Одеське МБТІ та РОН» і
3-ї особи ОСОБА_6 (правонаступник -
спадкоємець ОСОБА_4) та, з урахуванням
уточнень до позовної заяви, просили
суд:

- визнати незаконним та скасувати
рішення органу приватизації -
розпорядження Управління
житлово-комунального господарства
Одеської міської ради №181385 від 07.04.2004
року, зареєстрованого і записаного у
реєстрову книгу за №19-19017;

- визнати недійсним свідоцтво про право
власності на квартиру АДРЕСА_1 від
07.04.2004 року, видане Управлінням ЖКГ
Одеської міської ради ОСОБА_6;

- зобов'язати КП «Одеське МБТІ та РОН»
скасувати державну реєстрацію права
приватної власності ОСОБА_6 на квартиру
АДРЕСА_1.

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивачі зазначили, що у 1970 році ОСОБА_7
та ОСОБА_8 (т.б. батьки ОСОБА_1 і ОСОБА_6)
стали наймачами квартири АДРЕСА_1.
Згідно з довідкою з місця проживання у
вищезазначеній квартирі проживали та
зареєстровані ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_1 та
ОСОБА_6 У 2003 році ОСОБА_7 та ОСОБА_8
померли. Як зазначають в своїй заяві
позивачі, вони проживають у вказаній
квартирі з моменту заселення та по цей
час, здійснюють ремонт за власні кошти,
справно сплачують усі комунальні
послуги, а 3-я особа ОСОБА_6 не проживає у
вказаній квартирі вже тривалий час та
не сплачує комунальні платежі. У квітні
2013 року позивачам стало відомо із копії
позову ОСОБА_6 про виселення їх з
вищевказаної квартири, що він є
власником цієї квартири, яку отримав у
власність внаслідок приватизації. В
зв'язку із вказаним, позивачі вважають
незаконним рішення органу
приватизації №181385 від 07.04.2004 року про
приватизацію спірної квартири лише на
одну 3-ю особу.

Відповідач - представник КП «ОМБТІ та
РОН» позов не визнав та надав до суду
свої письмові заперечення, в яких
зазначив, що позовні вимоги в частині
зобов'язання скасувати державну
реєстрацію права власності
задоволенню не підлягає як з причини їх
невідповідності закону, так і у зв'язку
з припиненням виконання реєстраторами
БТІ функцій щодо державної реєстрації
прав власності на нерухоме майно і
переходом цих повноважень до
реєстраторів територіальних органів
державної реєстрації прав з 01.01.2013 року
відповідно до Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідач - представник КП «Міське
агентство з приватизації житла» позов
також не визнав та теж надав до суду
письмові заперечення, в яких вказав, що
свідоцтво про право власності на житло
від 07.04.2004 року №19-19017 і розпорядження
органу приватизації від 07.04.2004 року
№181385 на спірну квартиру на ім'я ОСОБА_6
були видані відповідно до діючого
законодавства про приватизацію житла,
а саме Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду», «Положення про порядок
передачі квартир (будинків) у власність
громадян» та на підставі наданих
заявником усіх необхідних і належним
чином оформлених документів.

Представники Реєстраційної служби
Одеського міського управління юстиції
та 3-ї особи позовні вимоги теж не
визнали, надавши, в свою чергу, до суду
свої заперечення.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 17 липня 2013
року у задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - відмовлено у
повному обсязі.

Не погоджуючись з вищезазначеною
постановою суду 1-ї інстанції, 07.08.2013р.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подано апеляційну
скаргу, в якій зазначено, що судом, при
винесенні оскаржуваної постанови
порушено норми матеріального і
процесуального права, а також їх право
на приватизацію житла, в зв'язку із чим,
вони просять скасувати постанову
Одеського окружного адміністративного
суду від 17.07.2013р. та прийняти нову
постанову, якою задовольнити їх
адміністративний позов в повному
обсязі.

Усною ухвалою Одеського окружного
адміністративного суду від 06.08.2014 року
до участі у справі в якості відповідача
було залучено Реєстраційну службу
Одеського міського управління юстиції,
яка зараз має повноваження щодо
вирішення питань, пов'язаних з
реєстрацією прав власності, а замість
померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6, цією ж
ухвалою було залучено до участі у
справі в якості правонаступника 3-ї
особи його дружину і спадкоємця -
ОСОБА_4

Заслухавши суддю-доповідача, виступи
сторін, розглянувши матеріали справи і
доводи апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість судового
рішення в межах позовних вимог і
доводів апеляційної скарги, судова
колегія приходить до висновку про
відсутність законних підстав для її
задоволення.

Судом першої інстанції встановлені
наступні обставини справи.

05.04.2004р. до органу приватизації
звернувся ОСОБА_6 із заявою за формою,
затвердженою наказом Державного
комітету України по
житлово-комунальному господарству від
15.09.1992 року №56, про оформлення у
передачу в приватну власність
квартири, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, яку він займає на умовах найму
та зареєстрований в ній. Підпис наймача
ОСОБА_6 у вказаній заяві був
засвідчений підписом керівника
підприємства по обслуговуванню житла -
КП «Дирекція єдиного замовника
«Вузівське» та завірений відповідною
печаткою зазначеного підприємства.

Також, до вказаної заяви ОСОБА_6 додав
довідку про склад сім'ї наймача
ізольованої квартири (одноквартирного
будинку) та займані ними приміщення,
видану КП «Дирекція єдиного замовника
«Вузівське», згідно з якою, на момент
введення в дію Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду», у спірній квартирі АДРЕСА_1
мешкає та з 30.05.1984р. зареєстрований лише
тільки він один (т.б. ОСОБА_6, 1961 р.н.), та
на саме на нього оформлено особовий
рахунок. Інформації про інших наймачів
або членів сім'ї у довідці не зазначено.
Вказана довідка складена за формою,
затвердженою наказом Державного
комітету України по ЖКГ від 15.09.1992 року
№56.

Далі, за результатами розгляду
вищевказаної заяви ОСОБА_6
відповідачем - Управлінням
житлово-комунального господарства
Одеської міськради було прийнято
спірне розпорядження органу
приватизації від 07.04.2004 року №181385, яким
заяву наймача ОСОБА_6 задоволено та
передано йому цю квартиру №12 (пл.62 кв.м)
у приватну власність.

В подальшому ж, на підставі зазначеного
рішення органу приватизації
Управлінням ЖКГ Одеської міської ради,
згідно із Законом України «Про
приватизацію державного житлового
фонду», 3-й особі ОСОБА_6 було видано
свідоцтво про право власності на житло
від 07.04.2004 року. Інформації про інших
членів сім'ї ОСОБА_6 у свідоцтві не
вказано.

09.06.2004 року дане свідоцтво про право
власності на житло було зареєстровано
ОСОБА_6 в КП «Одеське МБТІ та РОН».

Не погодившись з вказаними вище
рішеннями відповідачів, позивачі
оскаржили їх до суду.

Вирішуючи справу по суті, суд першої
інстанції виходив з правомірності
спірних рішень відповідачів та
відповідно, з необґрунтованості
позовних вимог.

Колегія суддів апеляційного суду,
уважно дослідивши матеріали справи та
надані сторонами докази, вважає ці
висновки суду першої інстанції
відповідаючими діючому на той час
законодавству, виходячи з наступного.

Частиною 2 ст.19 Конституції України
передбачено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Так, предметом спору у даній справі є
правомірність рішення органу
приватизації від 07.04.2004 року про
передачу спірної квартири у приватну
власність 3-й особі шляхом її
приватизації, питання дійсності
свідоцтва про право власності на цю
квартиру, видане Управлінням ЖКГ
Одеської міськради та рішення органу
МБТІ про її подальшу державну
реєстрацію.

Правові основи приватизації житла, що
знаходиться в державній власності, на
момент прийняття оскаржуваного
рішення регулювались Законом України
«Про приватизацію державного
житлового фонду», статтею 1 якого
визначено, що «приватизація державного
житлового фонду» - це відчуження
квартир (будинків), кімнат у квартирах
та одноквартирних будинках, де
мешкають два і більше наймачів, та
належних до них господарських споруд і
приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.)
державного житлового фонду на користь
громадян України.

При цьому, під «державним житловим
фондом» розуміється житловий фонд
місцевих Рад народних депутатів та
житловий фонд, який знаходиться у
повному господарському віданні чи
оперативному управлінні державних
підприємств, організацій, установ.

Як слідує з приписів ч.1 ст.8 зазначеного
Закону, приватизація державного
житлового фонду здійснюється
уповноваженими на це органами,
створеними місцевою державною
адміністрацією, та органами місцевого
самоврядування, державними
підприємствами, організаціями,
установами, у повному господарському
віданні або оперативному управлінні
яких знаходиться державний житловий
фонд.

А відповідно до вимог ч.ч.3,4 цієї ж ст.8,
передача квартир (будинків) у власність
громадян здійснюється виключно на
підставі рішень відповідних органів
приватизації, що приймаються не
пізніше 1-го місяця з дня одержання
заяви громадянина; підготовку та
оформлення документів про передачу у
власність громадян квартир (будинків)
може бути покладено на спеціально
створювані органи приватизації
(агентства, бюро, інші підприємства).

Таким чином, вирішення питань щодо
передачі квартир (будинків) у приватну
власність громадян шляхом їх
приватизації є визначеним Законом
України завданням спеціально
створених органами державної влади або
органами місцевого самоврядування
органів приватизації з передачею їм
відповідних функцій, що відповідає
ознакам управлінської функції, відтак,
питання щодо оскарження рішення,
прийнятого внаслідок реалізації такої
функції, є публічно-правовим спором, що
підлягає розгляду в порядку
адміністративного судочинства.

Як вбачається з положень ч.7 ст.8 Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду», органи приватизації,
що здійснюють приватизацію державного
житлового фонду, мають право на
діяльність по оформленню та реєстрації
документів про право власності на
квартиру (будинок). Це право
засвідчується ліцензією, що видається
в порядку, який встановлюється
Кабінетом Міністрів України

У разі приватизації об'єктів
державного та комунального житлового
фонду, документом, що підтверджує
виникнення прав на такі об'єкти, є
свідоцтво про право власності, видане
відповідно до Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду», яке є підставою для проведення
державної реєстрації права власності
на приватизований об'єкт нерухомого
майна в органах державної реєстрації.

Таким чином, видача свідоцтва про право
власності на квартиру є одним із етапів
приватизації об'єктів державного
житлового фонду, у зв'язку з чим,
питання щодо правомірності
відповідного документа вимогам
чинного законодавства з підстав,
зазначених вище, має ознаки
публічно-правового спору, що теж
підлягає розгляду в порядку
адміністративного судочинства.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» у редакції, чинній на момент
проведення приватизації спірної
квартири №12, приватизація
здійснюється шляхом: безоплатної
передачі громадянам квартир (будинків)
з розрахунку санітарної норми 21 кв. м
загальної площі на наймача і кожного
члена його сім'ї та додатково 10 кв. м на
сім'ю; продажу надлишків загальної
площі квартир (будинків) громадянам
України, що мешкають в них або
перебувають в черзі потребуючих
поліпшення житлових умов.

Частиною 1 ст.5 цього ж Закону
встановлено, що до членів сім'ї наймача
включаються лише громадяни, які
постійно проживають в квартирі
(будинку) разом з наймачем або за якими
зберігається право на житло.

Згідно із ч.2 ст.8 даного Закону,
передача займаних квартир (будинків)
здійснюється в спільну сумісну або
часткову власність за письмовою згодою
всіх повнолітніх членів сім'ї, які
постійно мешкають в даній квартирі
(будинку), в тому числі тимчасово
відсутніх, за якими зберігається право
на житло, з обов'язковим визначенням
уповноваженого власника квартири
(будинку).

Пунктом 5 «Положення про порядок
передачі квартир (будинків) у власність
громадян» (затв. наказом Державного
комітету України по ЖКГ від15.09.1992р. №56),
передача займаних квартир (будинків)
здійснюється в приватну (для одиноких
наймачів) та у спільну (сумісну або
часткову) власність за письмовою
згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і
більше років) членів сім'ї з
обов'язковим визначенням
уповноваженого власника квартири
(будинку).

До членів сім'ї наймача включаються
лише громадяни, які постійно мешкають у
квартирі разом з наймачем або за якими
зберігається право на житло.

Крім того, п.18 вказаного Положення
передбачено, що громадянин, який виявив
бажання приватизувати займану ним і
членами його сім'ї на умовах найму
квартиру (одноквартирний будинок),
звертається в орган приватизації або
до створеного ним підприємства по
оформленню документів, де одержує
бланк заяви (додатки 2,3) та необхідну
консультацію.

Згідно ж із п.19 даного Положення, при
наявності у наймача або членів його
сім'ї пільги на безоплатне одержання
займаного житла незалежно від розміру
загальної площі, до заяви додається
відповідний документ (копія
посвідчення, довідка та інше), що
підтверджує право на пільгові умови
приватизації.

При цьому, згода тимчасово відсутніх
членів сім'ї наймача на приватизацію
квартири (будинку) повинна
підтверджуватися письмово і
додаватися до заяви.

Пунктами 20,21 цього ж Положення
встановлено, що при оформленні заяви на
приватизацію квартири (будинку)
громадянин бере на підприємстві, що
обслуговує жилий будинок, довідку про
склад сім'ї та займані приміщення
(додатки 4, 5). У цій довідці вказуються
члени сім'ї наймача, які прописані та
мешкають разом з ним, а також тимчасово
відсутні особи, за якими зберігається
право на житло. Також, у цій довідці
вказуються новонароджені і на них
враховується норма площі, що
передається безкоштовно, незалежно від
строку їх народження та введення в дію
Закону України «Про приватизацію
державного житлового фонду».

Окрім того, порядок оформлення
передачі квартир у власність громадян,
виходячи з цього Положення, також
передбачає, що відомості про займані
наймачем приміщення та їх площу
наводяться згідно з
інвентаризаційними матеріалами, які
зберігаються у державному
підприємстві по обслуговуванню житла.
При відсутності інвентаризаційних
матеріалів, або невідповідності їх
інформації фактичному стану, що
викликано проведенням ремонту чи
реконструкцією будинку, підприємство
по обслуговуванню житла відновлює їх
через бюро технічної інвентаризації.
Уточнення необхідних для приватизації
квартир (будинків) даних шляхом
обстеження можуть здійснювати
підприємства, на які покладені
обов'язки оформлення документів по
приватизації державного житлового
фонду.

Далі, оформлена заява на приватизацію
квартири (будинку) разом із доданими до
неї довідкою про склад сім'ї та займані
приміщення, а також документом, що
підтверджує право на пільгові умови
приватизації, подаються громадянином
до органу приватизації місцевої
державної адміністрації, виконкому
місцевої Ради народних депутатів, чи
державного підприємства, організації,
установи, де вони реєструються.

Зареєстрована заява передається
підприємству по оформленню документів.
Орган приватизації, в разі потреби,
уточнює необхідні для розрахунків дані
в залежності від складу сім'ї і розміру
загальної площі квартири (будинку),
оформляє розрахунки (додатки 6,7) та
видає розпорядження (додаток 8). При
створенні підприємства по оформленню
документів ця робота виконується
вказаним підприємством (крім
оформлення розпорядження).

В подальшому ж, на підставі оформленого
розпорядження орган приватизації
готує паспорт на квартиру (додаток 9), а
на одноквартирний будинок - паспорт на
домоволодіння, свідоцтво про право
власності на житло (додаток 10) та
реєструє його у спеціальній
реєстраційній книзі (додаток 11).

Як встановлено судами обох інстанцій з
матеріалів справи, 05.04.2004р. 3-я особа -
ОСОБА_6 звернувся до органу
приватизації із відповідно оформленою
заявою про передачу йому у приватну
власність квартири АДРЕСА_1, яку він
займає на умовах найму та
зареєстрований в ній ще з 30.05.1984р.

При чому, підпис наймача ОСОБА_6 у
вказаній заяві був засвідчений
відповідним підписом керівника
підприємства по обслуговуванню цього
будинку №8 - КП «Дирекція єдиного
замовника «Вузівське» та завірений
печаткою.

Також, як вбачається з матеріалів
справи, до своєї заяви ОСОБА_6 додав
довідку про склад його сім'ї та займані
ним приміщення, видану КП «ДЄЗ
«Вузівське», згідно з якою, у спірній
квартирі АДРЕСА_1 мешкає та з 30.05.1984р.
зареєстрований лише тільки він один.
Відомостей про інших наймачів або
членів сім'ї у цій довідці не зазначено.

Далі, як встановлено по справі, за
результатами розгляду вищевказаної
заяви ОСОБА_6 відповідачем -
Управлінням ЖКГ Одеської міськради
було прийнято спірне розпорядження від
07.04.2004 року №181385, яким ОСОБА_6 передано
цю квартиру №12 (пл.62 кв.м) у приватну
власність.

В подальшому, як видно з матеріалів
справи, на підставі вищезазначеного
рішення 07.04.2004 року Управлінням ЖКГ
Одеської міської ради, згідно із
Законом України «Про приватизацію
державного житлового фонду», 3-й особі
ОСОБА_6 було видано свідоцтво про право
власності на це спірне житлове
приміщення. Відомостей про інших
членів сім'ї ОСОБА_6 у даному свідоцтві
не міститься.

А 09.06.2004 року КП «Одеське МБТІ та РОН»,
на підставі вказаного вище свідоцтва
від 07.04.2004р., було прийнято рішення про
державну реєстрацію права власності на
нерухоме майно, згідно з яким, за ОСОБА_6
в діючому на той час електронному
Реєстрі було зареєстровано право
приватної власності на спірну квартиру
№12.

Таким чином, з урахуванням
вищенаведених норм права та вказаних
обставин справи, судова колегія, як і
суд 1-ї інстанції, приходить до висновку
про те, що оскаржуване рішення органу
приватизації, тобто розпорядження
Управління ЖКГ Одеської міськради від
07.04.2004 року №181385 про приватизацію
спірної квартири було прийнято
правомірно, т.б. в межах наданих
повноважень, з дотриманням усіх вимог
чинного на той час законодавства та на
підставі повного переліку документів,
необхідних для прийняття такого
рішення.

До того ж, при цьому, слід зазначити, що
у відповідності до вимог ч.10 ст.8 Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду», орган приватизації, в
даному випадку, взагалі не мав права та
будь-яких законних підстав відмовити
заявнику в приватизації займаного ним
житлового приміщення.

Що ж стосується посилань позивачів на
той факт, що на момент подачі заяви
ОСОБА_6 про передачу йому у власність
спірної квартири, вони також проживали
у цій квартирі, то судова колегія, як і
суд 1-ї інстанції, оцінює їх критично з
огляду на відсутність належних і
достатніх доказів.

Так, з довідки КП «ЖКС «Вузовський» з
місця проживання про склад сім'ї та
реєстрації від 25.04.2013 року (а.с.12),
наданої позивачами на підтвердження
факту їх проживання у спірній квартирі,
вбачається, що у цій квартирі АДРЕСА_1
проживає та зареєстрована 1 (одна) особа
- ОСОБА_6

Одночасно, у цій довідці також
зазначено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (т.б.
батьки позивача та 3-ї особи) - померли у
2003 році, а ОСОБА_1 (т.б. позивача по
справі) знято з реєстрації ще з 18.07.1977р.
(т.б. до моменту проведення спірної
приватизації).

При цьому, слід звернути увагу на те, що
фактично аналогічна довідка
надавалася до органу приватизації і 3-ю
особою (а.с.110), але без зазначення
померлих та знятих з реєстрації осіб.

Також, факт виписки позивача ОСОБА_1 зі
спірної квартири з 18.07.1977р., зокрема,
підтверджується і його особистими
поясненнями в судовому засіданні суду
2-ї інстанції, з яких слідує, що він
дійсно у липні 1977р. знявся з реєстрації
виключно для того, щоб стати на
квартирний облік для отримання житла
по місцю роботи.

Окрім того, як видно з оглянутих судами
обох інстанцій оригіналів паспортів
позивачів, ОСОБА_1 з 20.07.1977 року
прописаний (зареєстрований) за місцем
проживання своєї дружини, т.б. за
адресою: АДРЕСА_7 (а.с.13). За цією ж самою
адресою зареєстрована і дружина
останнього - позивачка ОСОБА_2, але ще з
13.05.1970 року (а.с.20).

Таким чином, з вказаних вище та наданих
самими ж позивачами документів слідує,
що на момент приватизації спірної
квартири АДРЕСА_1 вони проживали та
тривалий час були зареєстровані в
іншій квартирі - №34 по
вул.Ак.Корольова,10, в якій, в свою чергу,
значаться зареєстрованими та її
співвласниками і по цей час.

Будь-яких інших належних доказів
наявності у позивачів права на вказане
житло (т.б. кв.№12) на момент його
приватизації до суду не надано.

Отже, за вказаних обставин, оскільки
позивачі на момент приватизації
спірного житлового приміщення не були
в ньому зареєстровані, то, виходячи з
вимог ч.1 ст.5 і ч.2 ст.8 Закону України
«Про приватизацію державного
житлового фонду», вони, відповідно, не
мали на той час права на її
приватизацію.

При цьому, суд звертає увагу на ще й ту
обставину, що відповідно до приписів ч.1
ст.6 Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні», громадянин
України, а також іноземець чи особа без
громадянства, які постійно або
тимчасово проживають в Україні,
зобов'язані протягом 10 (десяти) днів
після прибуття до нового місця
проживання зареєструвати своє місце
проживання. Реєстрація місця
проживання особи здійснюється в день
подання особою документів. Також,
реєстрація місця проживання за заявою
особи може бути здійснена з одночасним
зняттям з реєстрації попереднього
місця проживання.

А згідно із положеннями ст.3 даного
Закону, документами, до яких вносяться
відомості про місце проживання та
місце перебування особи, є паспорт
громадянина України, тимчасове
посвідчення громадянина України,
посвідка на постійне проживання,
посвідка на тимчасове проживання,
посвідчення біженця, посвідчення
особи, яка потребує додаткового
захисту, посвідчення особи, якій надано
тимчасовий захист, довідка про
звернення за захистом в Україні.

Разом з тим, як вже зазначалося вище, у
паспортах позивачів взагалі відсутня
інформація про реєстрацію їх місця
проживання у будь-який період за
спірною адресою: АДРЕСА_1.

Безпідставними також є і посилання
позивачів на утримання вказаного житла
за власний рахунок та сплату ними
комунальних платежів, оскільки цей
факт, відповідно до вимог чинного
законодавства України, не повинен був
враховуватись органом приватизації
під час прийняття ним рішення про
приватизацію житла, у зв'язку з чим,
дана обставина не може впливати на
законність і обґрунтованість такого
рішення.

Крім того, слід зазначити, що вказані
твердження позивачів не були
підтверджені в суді 1-ї інстанції
будь-якими доказами. І тільки судом
апеляційної інстанції в судовому
засіданні було оглянуто надану
позивачем квитанцію про сплату
житлово-комунальних послуг за один з
місяців 2014р., з якої, в свою чергу,
вбачається, що квартплату за квартиру
№12 сплачував ОСОБА_6, а усі комунальні
платежі - позивачі ОСОБА_6.

Також, ще необхідно вказати, що
позивачі, обґрунтовуючи свої вимоги,
вказують і на порушення їх прав на
безоплатне житло, гарантоване їм
Законом України «Про приватизацію
державного житлового фонду».

Проте, як вбачається з матеріалів
справи, позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2
ніколи не зверталися до органу
приватизації із відповідною заявою про
приватизацію спірної квартири, та до
того ж, вже реалізували своє право на
приватизацію житла ще у 2004 році, що
підтверджується наявним в матеріалах
справи свідоцтвом про право власності
на житло, виданим 01.12.2004 року
Управлінням ЖКГ Одеської міської ради,
яке посвідчує, що квартира АДРЕСА_9
належить на праві спільної часткової
власності ОСОБА_9 та членам її сім'ї -
ОСОБА_1, ОСОБА_2 і ОСОБА_10 в рівних
частках (а.с.112), а також відповідним
витягом про реєстрацію права власності
на нерухоме майно (а.с.113).

Окрім того, відповідно до приписів ч.2
ст.5 Закону України «Про приватизацію
державного житлового фонду», якщо
загальна площа квартири менше площі,
яку має право отримати сім'я наймача
безоплатно, наймачу та членам його
сім'ї видаються житлові чеки, сума яких
визначається виходячи з розміру
недостатньої площі та відновної
вартості одного квадратного метра. А
згідно із ч.5 вказаної статті цього
Закону, кожний громадянин України має
право приватизувати займане ним житло
безоплатно в межах номінальної
вартості житлового чеку або з
частковою доплатою лише тільки 1 (один)
раз.

Таким чином, враховуючи факт
безкоштовної приватизації позивачами
іншого житла, судова колегія, як і
окружний суд, вважає не доведеною
належним чином наявність у позивачів
права на приватизацію спірної
квартири, яке може підтверджуватись
лише відповідними житловими чеками,
які до суду не надано, а також, ними не
доведено і те, що ці оскаржувані
рішення органу приватизації та
свідоцтво про право власності, при
таких обставинах, порушують їх законні
права.

Одночасно, апеляційний суд вважає за
необхідним зазначити, що скасування
оскаржуваного рішення органу
приватизації та визнання недійсним
відповідного свідоцтва про право
власності, в даному випадку, може
призвести до протиправної втрати
ОСОБА_6 (та його спадкоємцями) права
власності на житло, тоді як таке право
визначено та захищається чинним
законодавством, однак, в свою чергу, не
призведе до відновлення прав
позивачів, у яких відсутнє право на
приватизацію спірної квартири, так як
вони вже реалізували своє право на
безоплатну приватизацію.

Крім того, суд звертає увагу й на той
факт, що позивачі оскаржують
вищенаведені рішення суб'єктів владних
повноважень в цілому, не спростувавши
при цьому права ОСОБА_6 на вказане
житло.

Отже, враховуючи вищевикладене, судова
колегія, оцінивши наявні в матеріалах
справи докази в їх сукупності, вважає,
що суд 1-ї інстанції, дійшов
обґрунтованого висновку про те, що
вимоги позивачів стосовно визнання
незаконним та скасування рішення
органу приватизації - розпорядження
Управління ЖКГ Одеської міської ради
від 07.04.2004 року №181385 та щодо визнання
недійсним свідоцтва про право
власності ОСОБА_6 на спірну квартиру
від 07.04.2004 року задоволенню не
підлягають.

Стосовно вимог позивачів щодо
зобов'язання КП «ОМБТІ та РОН»
скасувати державну реєстрацію права
приватної власності ОСОБА_6 на квартиру
№12, судова колегія, з урахуванням
вищевикладеного, теж, як і суд 1-ї
інстанції, вважає, що останні
задоволенню не підлягають, оскільки
орган БТІ, в даному випадку, здійснив цю
державну реєстрацію в межах наданих
повноважень та на підставі всіх
необхідних та належним чином
оформлених документів.

Одночасно, суд 2-ї інстанції зазначає та
додатково звертає увагу на той факт, що
до 01 січня 2013 року державна реєстрація
права власності на об'єкти нерухомого
майна проводилась реєстраторами бюро
технічної інвентаризації, створеними
до набрання чинності Законом України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень» та
підключеними до Реєстру прав власності
на нерухоме майно.

Так, відповідно до положень Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень», єдиною на сьогодні
державною інформаційною системою, що
містить відомості про права на
нерухоме майно, їх обтяження, а також
про об'єкти та суб'єкти цих прав є
Державний реєстр речових прав на
нерухоме майно, ведення якого
забезпечують органи державної
реєстрації прав, утворені
Міністерством юстиції України у
встановленому законодавством порядку.

При цьому, виходячи з положень діючого
на цей час законодавства, Державний
реєстр прав є новим реєстром по
відношенню до Реєстру прав власності
на нерухоме майно, ведення якого
забезпечувалось до 01 січня 2013 року, і
порядок скасування державної
реєстрації передбачений лише щодо тих
речових прав на нерухоме майно, записи
щодо яких внесені саме до Державного
реєстру прав.

Так, «Порядком державної реєстрації
прав на нерухоме майно та їх обтяжень»
(затв. Постановою КМУ від 22.06.2011р. №703),
«Порядком використання даних Реєстру
прав власності на нерухоме майно»,
«Єдиного реєстру заборон відчуження
об'єктів нерухомого майна»,
«Державного реєстру іпотек» та
«Державного реєстру обтяжень рухомого
майна» (затв. наказом Міністерства
юстиції України від 14.12.2012р. №1844/5),
передбачений порядок використання
даних Реєстру прав власності на
нерухоме майно для встановлення
наявності (відсутності) записів про
обтяження речових прав на нерухоме
майно, у тому числі обтяжень податковою
заставою, під час проведення державної
реєстрації прав з метою їх перенесення
до Державного реєстру прав та під час
розгляду заяв про взяття на облік
безхазяйного нерухомого майна,
заяв/запитів на отримання інформації з
Державного реєстру прав.

Проте, вказаними нормативно-правовими
актами фактично не визначений порядок
використання даних Реєстру прав
власності на нерухоме майно у разі
необхідності скасування державної
реєстрації речових прав на нерухоме
майно, державна реєстрація щодо якого
була проведена до 01 січня 2013 року.

У відповідності до вимог п.2.1. «Порядку
прийняття і розгляду заяв про внесення
змін до записів», внесення записів про
скасування державної реєстрації
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень та скасування записів
«Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно» (затв. наказом МЮ
України від 12.12.2011р. №3502/5), для
внесення записів про скасування
державної реєстрації прав заявник
подає органу державної реєстрації
прав, державним реєстратором якого
було проведено державну реєстрацію
прав, або нотаріусу, яким проведено
державну реєстрацію прав, заяву та
документи, визначені цим Порядком.

Однак, державна реєстрація права
власності на спірну квартиру була
проведена КП «ОМБТІ та РОН» (нині - КП
«БТІ» Одеської міської ради), до
компетенції якого на сьогоднішній день
не відноситься скасування державної
реєстрації прав власності, тоді як такі
повноваження відносяться до сфери
діяльності системи органів державної
реєстрації прав. Але, разом з тим,
останні, в свою чергу, здійснюють
відповідні повноваження лише щодо
даних «Державного реєстру речових прав
на нерухоме майно», а дані «Реєстру
прав власності на нерухоме майно»,
ведення якого забезпечувалось до
01.01.2013р., використовують у своїй роботі
тільки з метою їх перенесення до
Державного реєстру прав.

Отже, вищезазначене, з урахуванням
відсутності запису про державну
реєстрацію права власності на спірну
квартиру у Державному реєстрі прав
фактично взагалі виключає законну
можливість зобов'язати орган БТІ
скасувати державну реєстрацію права
приватної власності ОСОБА_6 на спірну
квартиру №12, запис щодо якої був
внесений у Реєстр прав власності до
01.01.2013 року, як орган, до повноважень
якого на даний момент не віднесено
здійснення управлінської функції щодо
державної реєстрації речових прав та
їх обтяжень.

Також, при цьому, ще слід вказати, що
згідно із ст.ст.11,71 КАС України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, а суд, згідно ст.86 цього ж
Кодексу, оцінює докази, які є у справі,
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

При чому, у відповідності до ч.2 ст.71 КАС
України, в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень, обов'язок щодо
доказування правомірності свого
рішення, дії чи бездіяльності
покладається на відповідача, якщо він
заперечує проти адміністративного
позову, що, в свою чергу, в даному
випадку, і було зроблено
представниками відповідачів при
розгляді даної справи в судах 1-ї та 2-ї
інстанцій.

Враховуючи вищевикладене, судова
колегія приходить до висновку про те,
що суд першої інстанції грубих
порушень матеріального і
процесуального права при вирішенні
даної справи не допустив, вірно
встановив фактичні обставини справи та
надав їм належної правової оцінки.
Наведені ж у апеляційній скарзі доводи,
правильність висновків суду не
спростовують, оскільки ґрунтуються на
невірному трактуванні норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.198 КАС України,
суд апеляційної інстанції за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції має право залишити
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову суду - без змін.

Отже, за таких обставин, судова колегія,
діючи виключно в межах позовних вимог
та доводів апеляційної скарги,
відповідно до ст.200 КАС України, залишає
цю апеляційну скаргу позивачів без
задоволення, а постанову окружного
суду - без змін.

Керуючись ст.ст.195,196,198,200,205,206,254 КАС
України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 -
залишити без задоволення, а постанову
Одеського окружного адміністративного
суду від 17 липня 2013 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржена в касаційному
порядку до Вищого Адміністративного
Суду України протягом двадцяти днів з
дня набрання законної сили судовим
рішенням апеляційного суду.

Головуючий:
Ю.В. Осіпов

Судді:
О.С. Золотніков

В.О. Скрипченко