Справа № 819/1657/13-а
Суддя: Гінда О.М.
Дата ухвалення: 2014-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2014 р.
№
876/11192/13 Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді:
Гінди О.М.

суддів:
Качмара В.Я., Рибачука А.І.

розглянувши у порядку письмового
провадження в м. Львові апеляційну
скаргу Тернопільського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів на постанову
Тернопільського окружного
адміністративного суду від 17 липня 2013
року у справі за адміністративним
позовом Тернопільського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів до Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1 про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені, -

встановив:

21.06.2013 Тернопільське обласне
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів звернулося в суд із
адміністративним позовом до ФОП ОСОБА_1
у якому просить стягнути з відповідача
адміністративно-господарські санкції
в розмірі 36504,42 грн та пеню в розмірі 489,10
грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилався на те, що відповідно до вимог
Закону України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів», відповідач у
2012 році зобов'язаний був
працевлаштувати 5-ох інвалідів, однак
працевлаштував тільки 3-ох, а тому ним
не виконано встановлений норматив
робочих місць для інвалідів, у зв'язку з
чим він був зобов'язаний до 15 квітня
наступного за звітним роком сплатити
адміністративно-господарські санкції
в розмірі середньорічної заробітної
плати за кожного не працевлаштованого
інваліда, а саме всього 36504,42 грн (12168,14 х
3). Однак, відповідачем вказану суму
адміністративно-господарських санкції
в добровільному порядку не сплачено, а
тому такі підлягають стягненню з
нарахуванням пені в сумі 489,10 грн.

Постановою Тернопільського окружного
адміністративного суду від 17.07.2013 у
задоволенні позову відмовлено.

Із постановою суду першої інстанції не
погодився позивач та оскаржив її в
апеляційному порядку. Вважає, що така
ухвалена з невідповідністю висновків
суду обставинам справи та з порушенням
норм матеріального права, що призвело
до неправильного вирішення справи, а
тому просить її скасувати та ухвалити
нове рішення про задоволення позову.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги
апелянт посилається на те, що
відповідач не виконав свого обов'язку
щодо працевлаштування інвалідів
відповідно до нормативу, а тому він
зобов'язаний сплатити адміністративно
господарські санкції. Також апелянт
вказує на те, що
адміністративно-господарські санкції
не заходом впливу на правопорушника у
сфері господарювання, а це грошове
зобов'язання, альтернативне
зобов'язанню самостійно здійснити
працевлаштування інвалідів відповідно
до законодавства. Отже, законодавство
дає альтернативу роботодавцю: або
працевлаштувати інвалідів, або сплати
адміністративно-господарські-санкції.
Закон не передбачає звільнення від
відповідальності у разі відсутності
вини.

Представник апелянта у судове
засідання не прибув, хоча належним
чином повідомлений про дату, час та
місце судового розгляду, що
підтверджується наявною у справі
розпискою.

Представник відповідача подав до суду
заяву про розгляд справи у порядку
письмового провадження.

Враховуючи те, що цю справу може бути
вирішено на підставі наявних у ній
доказів, а усі особи, які беруть участь
у справі, у судове засідання не прибули,
відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України
апеляційний розгляд справи
здійснюється у порядку письмового
провадження.

Суд апеляційної інстанції, заслухав
доповідь судді-доповідача, перевірив
матеріали справи та обговорив підстави
і межі апеляційних вимог, вважає, що
апеляційна скарга задоволеною бути не
може.

Суд першої інстанції дійшов висновку,
що у задоволенні позову слід відмовити,
оскільки відповідачем вжито усіх
залежних від нього заходів щодо
створення робочих місць для
працевлаштування інвалідів та
повідомлення центру зайнятості про
наявність вільних вакантних місць,
тому він не може бути притягнений до
відповідальності за не направлення
уповноваженими органами необхідної
кількості інвалідів для
працевлаштування.

З такими висновками суду першої
інстанції погоджується і суд
апеляційної інстанції, з огляду на
таке.

Порядок, підстави та умови участі
суб'єктів господарювання в реалізації
державних гарантій для забезпечення
інвалідів рівними правами з іншими
громадянами регулюється Законом
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні» від 21
березня 1991 року N 875-XII (в редакції чинній
на момент виникнення спірних
правовідносин, далі - Закон N 875-XII).

Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону N 875-XII,
підприємства, установи, організації,
фізичні особи, які використовують
найману працю, зобов'язані виділяти та
створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів, у тому
числі спеціальні робочі місця,
створювати для них умови праці з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації і забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Частиною 1 ст. 19 Закону N 875-XII, для
підприємств, установ, організацій, у
тому числі підприємств, організацій
громадських організацій інвалідів,
фізичних осіб, які використовують
найману працю, установлюється норматив
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця.

Статтею 20 Закону України «Про
зайнятість населення» від 1 березня 1991
року N 803-XII (чинного на час виникнення
спірних правовідносин) визначено, що
підприємства, установи і організації
незалежно від форми власності
реєструються у місцевих центрах
зайнятості за їх місцезнаходженням як
платники збору до Фонду
загальнообов'язкового державного
соціального страхування України на
випадок безробіття, щомісяця подають
цим центрам адміністративні дані у
повному обсязі про наявність вільних
робочих місць (вакансій), у тому числі
призначених для працевлаштування
інвалідів, та про працівників, які
працюють неповний робочий день
(тиждень), якщо це не передбачено
трудовим договором, або не працюють у
зв'язку з простоєм виробництва з не
залежних від них причин, і в
десятиденний строк - про всіх прийнятих
працівників у порядку, встановленому
законодавством. Несвоєчасна
реєстрація або відмова від неї,
порушення порядку подання
адміністративних даних тягне за собою
відповідальність, передбачену законом.

Згідно приписів частини 1 статті 20
Закону N 875-XII підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, які
використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом. Для підприємств, установ,
організацій, у тому числі підприємств,
організацій громадських організацій
інвалідів, фізичних осіб, на яких
працює від 8 до 15 осіб, розмір
адміністративно-господарських санкцій
за робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом, визначається в розмірі
половини середньої річної заробітної
плати на відповідному підприємстві, в
установі, організації, у тому числі
підприємстві, організації громадських
організацій інвалідів, у фізичної
особи, яка використовує найману працю.

Частиною 2 цієї статті визначено, що
порушення термінів сплати
адміністративно-господарських санкцій
тягне за собою нарахування пені. Пеня
обчислюється виходячи з 120 відсотків
річних облікової ставки Національного
банку України, що діяла на момент
сплати, нарахованої на повну суму
недоїмки за весь її строк.

З огляду на приписи статті 238
Господарського кодексу України, до
суб'єктів господарювання можуть бути
застосовані уповноваженими органами
державної влади або органами місцевого
самоврядування
адміністративно-господарські санкції,
тобто заходи організаційно-правового
або майнового характеру, спрямовані на
припинення правопорушення суб'єкта
господарювання та ліквідацію його
наслідків, та за порушення
встановлених законодавчими актами
правил здійснення господарської
діяльності.

Відповідно до ч. 2 ст. 218 ГК України,
учасник господарських відносин
відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення прав ведення
господарської діяльності, якщо не
доведе, що ним вжито усіх залежних від
нього заходів для недопущення
господарського правопорушення.

З наведених вище нормативно-правових
приписів вбачається обов'язок
підприємства створити робочі місця для
інвалідів відповідно до визначеного
Законом нормативу та щомісячного
інформувати органи працевлаштування
про кількість вакантних робочих місць
в тому числі для інвалідів, а тому у
разі невиконання чи неналежного
виконання цих обов'язків підприємство
зобов'язане сплатити
адміністративно-господарські санкції.

Форма звітності про наявність вільних
вакантних місць затверджена Наказом
Міністерства праці та соціальної
політики України від 19.12.2005 № 420, який
втратив чинність на підставі Наказу
Міністерства соціальної політики N 316
від 31.05.2013. Згідно вказаного Наказу
роботодавці повідомляють органи
державної служби зайнятості про
наявність вільних вакантних місць, у
тому числі для осіб з обмеженими
фізичними можливостями, шляхом подання
щомісячних Звітів форми 3-ПН.

Як вбачається із поданого відповідачем
позивачу звіту про зайнятість та
працевлаштування інвалідів, у 2012 році
середньооблікова кількість штатних
працівників у ФОП ОСОБА_1 становила 113
осіб, а тому норматив працевлаштування
інвалідів становить 5 осіб, з яких
працевлаштовані 2 (а.с. 7).

Згідно листа Тернопільського МРЦЗ №
04/60/2264 від 25.04.2013 року, з січня по грудень
2012 року ФОП ОСОБА_1 подавалися звіти
Форми 3-ПН про наявність вакансій для
інвалідів та центром зайнятості
направлялися особи для
працевлаштування, однак вони за
власним бажанням відмовлялися від
пропозицій роботодавця. Також
зазначено, що відмов відповідачем у
працевлаштуванні інвалідів не було.

Вказані обставинами підтверджується
наявними у матеріалах справи копіями
звітів Форми 3-ПН, з яких вбачається, що
відповідач кожного місяця інформував
центр зайнятості про створення робочих
місць для інвалідів та про наявність
вакансій на посади торгового
представника (2 чол.) та посади
експедитора (2 чол.) (а.с. 9-20).

Крім того, відповідач з власної
ініціативи звертався до
Тернопільського міськрайонного центру
зайнятості з листами про направлення
4-ох інвалідів для працевлаштування та
про розміщення відповідного
оголошення у газеті (а.с. 25-27).

Суд апеляційної інстанції не приймає
до уваги посилання апелянта та вважає
правильними висновки суду першої
інстанції про те, що
адміністративно-господарські санкції
за незайняті інвалідами робочі місця
не є податком, збором (обов'язковим
платежем), обов'язкова сплата яких
передбачена Конституцією, а є заходом
впливу на правопорушника у сфері
господарювання у зв'язку зі скоєнням
правопорушення.

Разом з тим, відповідно до частини 1 ст.
218 Господарського кодексу України,
підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.

Частиною другою статті 20 Закону №
875-ХІІ передбачено, що учасник
господарських відносин відповідає,
зокрема, за порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що він вжив усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення.

Згідно зі статтею 18-1 зазначеного
Закону, пошук підходящої роботи для
інваліда здійснює державна служба
зайнятості.

Отже, обов'язок підприємства зі
створення робочих місць для інвалідів
не супроводжується його обов'язком
займатись пошуком інвалідів для
працевлаштування.

У зв'язку з тим, що відповідачем вжито
всіх залежних від нього заходів щодо
створення робочих місць для
працевлаштування інвалідів, тому він
не може бути притягнений до
відповідальності за ненаправлення
уповноваженими органами необхідної
кількості інвалідів для
працевлаштування, відсутність
інвалідів, які бажають працювати.

Такі висновки суду відповідають
правовій позиції Верховного Суду
України викладені, зокрема, у
постановах від 20.06.2011 № 21-60а11, від 02.04.2013
№ 21-95а13.

З огляду на викладене, суд першої
інстанції обґрунтовано відмовив у
задоволенні позову, правильно і повно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків рішення суду, а
тому підстав для скасування оскарженої
постанови, суд апеляційної інстанції
не вбачає.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254
КАС України, суд -

ухвалив:

апеляційну скаргу Тернопільського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів -
залишити без задоволення, а постанову
Тернопільського окружного
адміністративного суду від 17 липня 2013
року у справі № 819/1657/13-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі.

На ухвалу протягом двадцяти днів, з
після набрання нею законної сили, може
бути подана касаційна скарга
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий:
О.М. Гінда

Судді:
В.Я. Качмар

А.І. Рибачук