Справа № 192/1742/14
Суддя: Трещова Н. М.
Дата ухвалення: 2014-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 192/1742/14
Провадження № 2-а/192/12/14
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"18" вересня 2014 р. смт.Солоне

СОЛОНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - судді Трещової Н.М.,

при секретарі - Папян Д.Р.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду справу за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Управління соціального захисту
населення Солонянської районної
державної адміністрації про визнання
дій протиправними, зобов'язання
вчинити дії щодо нарахування
одноразової компенсації як інваліду
внаслідок аварії на Чорнобильській
АЕС, стягнення одноразової
компенсації,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з
адміністративним позовом до
відповідача про визнання
протиправними дій щодо виплати йому
одноразової компенсації як учаснику
ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС, що став інвалідом
внаслідок Чорнобильської катастрофи, у
розмірі меншому, ніж передбачено ст.48
Закону України «Про статус та
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», зобов'язання вчинити дії
щодо нарахування одноразової
компенсації як учаснику ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській
АЕС, що став інвалідом, та про стягнення
з відповідача одноразової компенсації
в розмірі 30 мінімальних заробітних
плат з урахуванням раніше виплаченої
суми в розмірі 189 гривень 60 копійок.

На обґрунтування своїх вимог позивач
посилається на те, що є учасником
ліквідації аварії на Чорнобильській
АЕС, віднесених до першої категорії, в
зв'язку з чим знаходиться на обліку у
відповідача, має 3 групу інвалідності.

Відповідно до ст.48 Закону України «Про
статус та соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» йому як
учаснику ліквідації наслідків на
Чорнобильській АЕС, що став інвалідом,
гарантовано виплату одноразової
компенсації у розмірі 30 мінімальних
заробітних плат, однак відповідачем
була порушена вказана норма та
виплачена одноразова компенсація в
розмірі 189 гривень 60 копійок.

Позивач звернувся до відповідача із
заявою про проведення перерахунку та
виплати компенсації у відповідності до
положень Закону №796-ХІІ, проте отримав
відповідь, згідно якої відповідач
зазначив, що здійснив виплату у
відповідності до постанови КМУ №836 від
26 липня 1996 року.

Позивач вважає таку відмову
протиправною, оскільки за
конституційними нормами, виходячи з
пріоритетності законів над
підзаконними актами, при визначенні
розміру компенсації, застосуванню
підлягає ст. 48 Закону України №796-ХІІ, а
не постанова КМУ №836 від 26 липня 1996
року. Крім того, як зазначає позивач, в
рішеннях Європейського суду з прав
людини у справі «Москаленко та інші
проти України» та «Цибулько та інші
проти України» Європейський суд
відхилив заперечення уряду України,
який просив визнати заяви
неприйнятними, посилаючись на те, що
КМУ було прийнято постанову № 745 та
Закону України «Про державний бюджет
України на 2011 рік», які регулюють
розмір соціальних виплат, а згідно з
положеннями ст. 9 КАС України у разі
невідповідності нормативно-правового
акту Конституції, Закону України,
міжнародному договору, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України, або іншому правовому
акту, суд застосовує правовий акт, який
має вищу юридичну силу.

На підставі наведеного, позивач вважає,
що відмова в перерахунку компенсації з
посиланням на положення постанови КМУ
істотно звужує обсяг встановлених
законом прав позивач, оскільки
застосуванню підлягає ст. 48 Закону
України №796-ХІІ.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не
з»явився та подав заяву про розгляд
справи за його відсутності, у якій
позов підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача - Управління
соціального захисту населення
Солонянської районної державної
адміністрації Дніпропетровської
області, який належним чином
повідомлений про час та місце розгляду
справи в судове засідання не з'явився.

Відповідачем до суду надано письмові
заперечення проти позову (а.с.17-19),
згідно яких він посилається на те, що
позивач з 27 жовтня 2011 року перебуває на
обліку в управлінні соціального
захисту населення як інвалід 3 групи, а
01 лютого 2012 року позивач звернувся з
заявою про виплату йому одноразової
компенсації за шкоду, заподіяну
здоров'ю, на підставі якої та
відповідно до постанови КМУ від 26 липня
1997 року № 836 «Про компенсаційні виплати
особам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» йому було
нараховано та виплачено згідно рішення
про призначення компенсації 189 гривень
60 копійок. Згідно Закону України «Про
статус та соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи»
передбачено здійснення компенсаційних
виплат у розмірах, встановлених від
мінімальної заробітної плати, за
рахунок державного бюджету, виконання
якого залежить від фінансових ресурсів
дохідної частини державного бюджету
України, а Законом України «Про
державний бюджет України на 2012 рік»
було надано право Кабінету Міністрів
України встановлювати розміри
соціальних виплат, які відповідно до
законодавства визначаються залежно
від розміру мінімальної заробітної
плати, а Рішенням Конституційного суду
України від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011
щодо відповідності Конституції
України (конституційності) пункту 4
розділу VII «Прикінцеві положення»
Закону України «Про державний бюджет
України на 2011 рік» підтверджено право
Кабінету Міністрів України, як
державного органу, що має
забезпечувати реалізацію встановлених
законами України соціальних прав
громадян, на визначення механізму
реалізації законів України, в тому
числі встановленого порядку та розміру
соціальних виплат виходячи з наявності
фінансового ресурсу бюджету При цьому
як посилається відповідач, було
враховано також положення актів
міжнародного права, в тому числі ст.22
Загальної декларації прав людини,
згідно якої розміри соціальних виплат
і допомоги встановлюються з
урахуванням фінансових можливостей
держави, а також Рішення Європейського
суду з прав людини від 09 жовтня 1979 року
у справі «Ейрі проти Ірландії», в якому
констатовано, що здійснення
соціально-економічних прав людини
значною мірою залежить від становища в
державах, особливо фінансового, та не є
абсолютними, а механізм їх реалізації
може бути змінений державою, зокрема
через неможливість їх фінансового
забезпечення шляхом пропорційного
перерозподілу коштів з метою
збереження балансу інтересів усього
суспільства. З урахуванням
зазначеного, відповідач просить суд
відмовити в задоволенні позову та
закрити провадження у справі за
відсутністю протиправних дій з боку
управління.

Проаналізувавши доводи сторін на
підставі наданих ними доказів, суд
приходить до висновку, що позов
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Частиною 2 ст. 99 КАС України
передбачено, що для звернення до
адміністративного суду за захистом
прав, свобод та інтересів особи
встановлюється шестимісячний строк,
який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів, а якщо законом передбачена
можливість досудового порядку
вирішення спору і позивач скористався
цим порядком, то для звернення до
адміністративного суду встановлюється
місячний строк, який обчислюється з
дня, коли позивач дізнався про рішення
суб'єкта владних повноважень за
результатами розгляду його скарги на
рішення, дії або бездіяльність суб'єкта
владних повноважень.

Судом встановлено, що позивач
звернувся до суду з позовом в межах
встановленого строку звернення до
адміністративного суду, оскільки
листом від 11 липня 2014 року його було
повідомлено про те, що порядок
застосування Закону України «Про
статус та соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи»
визначається Кабінетом Міністрів
України, рішення якого обов'язкове для
виконання, а 26 липня 1996 року КМУ була
прийнята постанова № 836 «Про
компенсаційні виплати особам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи». Де вказано, що одноразова
компенсація учасникам ліквідації
наслідків аварії на ЧАЕС, інвалідність
яких пов'язана з наслідками аварії -
інвалідам ІІ групи становить 189 гривень
60 копійок (а.с.8), тобто позивачу
фактично було відмовлено в нарахуванні
компенсації в розмірі 30 мінімальних
заробітних плат.

Судом також встановлено, що позивач
перебуває на обліку у відповідача з 27
жовтня 2011 року як учасник ліквідації
наслідків аварії на ЧАЕС першої
категорії, що підтверджується
посвідченням серії НОМЕР_1 від 07 грудня
2011 року (а.с.5,26), якому встановлено ІІІ
групу інвалідності, що підтверджується
посвідченням серії НОМЕР_2 від 10 січня
2012 року (а.с.6), та яка згідно експертного
висновку Дніпропетровської
регіональної міжвідомчої експертної
комісії по встановленню причинного
зв'язку хвороб, інвалідності та смерті
з дією іонізуючого випромінювання та
інших шкідливих чинників №12189 від 30
вересня 2011 року, пов'язана з виконанням
обов'язків військової служби по
ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС
(а.с.7).

На підставі зазначеного позивач має
право на одержання одноразової
компенсації на підставі ст.48 Закону
України «Про статус та соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
від 28 лютого 1991 року №796-ХІІ (в редакції
від 01 липня 1992 року), оскільки
відповідно до ч.1 даної статті
учасникам ліквідації наслідків на
Чорнобильській АЕС, що стали
інвалідами, гарантовано виплату
одноразової компенсації: інвалідам III
групи у розмірі 30 мінімальних
заробітних плат, розмір якої
відповідно до ч.7 ст.48 цього Закону
визначається на момент її виплати.

Позивачу в березні 2012 року була
нарахована компенсація в розмірі 189
гривень 60 копійок у відповідності з
постановою Кабінету Міністрів України
від 26 липня 1996 року №836 «Про
компенсаційні виплати особам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», а не у розмірі,
передбаченому ст.48 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» і
профінансована з державного бюджету
лише 23 травня 2012 року (а.с.26).

Згідно Конституції України, Україна є
демократична, соціальна, правова
держава (ст. 1), права і свободи людини та
їх гарантії визначають зміст і
спрямованість діяльності держави (ч.2
ст. 3), в Україні визнається та діє
принцип верховенства права (ч.2 ст. 8).

Згідно ст. 22 Конституції України
конституційні права та свободи
гарантуються і не можуть бути
скасовані при прийнятті інших або
нових законів, при внесенні змін до
чинних законів не допускається
звуження змісту та обсягу існуючих
прав і свобод громадян, а ст. 46
Основного Закону України закріплено
право громадян України на належний
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом, а з цим
конституційним правом кореспондується
обов'язок держави щодо його
забезпечення, при цьому відповідно до
ч.3 даної статті пенсії та інші види
соціальних виплат та допомоги, що є
основним джерелом існування мають
забезпечувати рівень життя не нижчий
від прожиткового мінімуму
встановленого Законом.

Постановою Кабінету Міністрів
України від 26 липня 1996 року №836 «Про
компенсаційні виплати особам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», в редакції, яка була
чинною на період виникнення спірних
правовідносин, встановлено
гарантований мінімальний розмір
розрахункової величини для виплат,
передбачених Законом України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» на рівні
18960 тис. карбованців, при цьому згідно
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 20 вересня 2005 року
№936 «Порядку використання коштів
державного бюджету для виконання
програм, пов'язаних із соціальним
захистом громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
виплата таких компенсацій та допомоги,
пов'язаних із соціальним захистом
громадян зазначеної категорії,
проводиться управліннями праці та
соціального захисту населення
районних адміністрацій за місцем
реєстрації громадян та центрами по
нарахуванню та здійсненню соціальних
виплат (п.4).

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
Законами України.

Відповідно до ч.1 ст. 48 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» в редакції,
яка була чинною на період виникнення
спірних правовідносин з урахуванням
Рішення Конституційного суду України
від 22 травня 2008 року у справі №10-пр/2008,
яким було визнано неконституційним
положення Закону України «Про
державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України»,
передбачено виплату одноразової
компенсації учасникам ліквідації
аварії на ЧАЕС, які стали інвалідами
третьої групи внаслідок
Чорнобильської катастрофи в розмір 30
мінімальних заробітних плат, розмір
якої відповідно до ч.7 ст.48 цього Закону
визначається на момент її виплати.

Таким чином, з урахуванням фактично
виплаченої позивачеві відповідачем
одноразової компенсації в сумі 189
гривень 60 копійок, позивач має право на
нарахування та отримання різниці у
виплаті одноразової компенсації у
зв'язку із встановленням ІІІ групи
інвалідності в розмірі 30 мінімальних
заробітних плат, розмір якої
визначається на момент виплати.

Виходячи з пріоритетів законів та
урядових нормативних актів, при
вирішенні даного спору та визначенні
розміру одноразової компенсації,
застосуванню підлягають норми ст.48
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», а не положення постанови
Кабінету міністрів України за №836 від 26
липня 1996 року, на яку посилається
відповідач.

В подальшому зміни та доповнення до
ст.48 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» не вносились та не
приймались відповідно до Закону
України «Про державний бюджет України
на 2011 рік», Закону України «Про
державний бюджет України на 2012 рік»,
Закону України «Про державний бюджет
України на 2013 рік», Закону України «Про
державний бюджет України на 2014 рік»,
якими було встановлено право Кабінету
Міністрів України визначати розмір
одноразової компенсації за шкоду
заподіяну здоров'ю, право на отримання
якої передбачено ст.48 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», при цьому
такі розміри не були визначені і
постановою Кабінету Міністрів України
від 6 липня 2011 року №745 «Про
встановлення деяких розмірів виплат,
що фінансуються за рахунок коштів
державного бюджету», оскільки
положення даної постанови не
стосувались розміру, порядку та
способу нарахування та виплати
одноразової компенсації за шкоду
заподіяну здоров'ю учасникам
ліквідації аварії на ЧАЕС.

З урахуванням зазначеного, суд
приходить до висновку, що посилання
відповідача на Рішення
Конституційного Суду України від 26
грудня 2011 року №20-рп/2011, положення
пункту 4 розділу V11 «Прикінцеві
положення» Закону України «Про
державний бюджет України на 2011 рік»,
яким було визнано право Кабінету
Міністрів України визначати розмір
одноразової компенсації за шкоду
заподіяну здоров'ю, право на отримання
якої передбачено ст.48 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», є
безпідставним, оскільки таке право
Кабінету Міністрів України на
встановлення порядку та розміру
відповідних виплат на відповідний
бюджетний рік використано не було.

Доводи відповідача про відсутність
кошторисних призначень для реалізації
положень ч.1 ст.48 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» не можуть
бути підставою для невиконання вимог
зазначеного Закону, про що
неодноразово наголошував і
Європейський суд з прав людини в своїх
рішеннях, зазначивши, що держава не
може посилатись на відсутність коштів
як на підставу для невиконання взятих
нею на себе зобов'язань.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що позовні вимоги позивача про
визнання протиправними дій
відповідача щодо нарахування та
виплати йому одноразової компенсації
як учаснику ліквідації наслідків
аварії на Чорнобильській АЕС, що став
інвалідом внаслідок Чорнобильської
катастрофи, без урахуванням вимог ст.48
Закону України «Про статус та
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», зобов'язання нарахувати
одноразову компенсацію як учаснику
ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС, що став інвалідом,
в розмірі 30 мінімальних заробітних
плат є обґрунтованими і саме
відповідач зобов'язаний їх нарахувати
та сплатити за рахунок Державного
бюджету, оскільки ст.63 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи»
встановлено, що фінансування витрат,
пов'язаних з реалізацією цього Закону,
здійснюється за рахунок Державного
бюджету України і Управління є
розпорядником коштів Державного
бюджету України, в зв'язку з чим суд
вважає за необхідне задовольнити
позовні вимоги позивача в цій частині
та визнати дії Управління соціального
захисту населення Солонянської
районної державної адміністрації
Дніпропетровської області щодо
нарахування та виплати позивачеві
одноразової компенсації як учаснику
ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС, що став інвалідом
внаслідок Чорнобильської катастрофи, у
розмірі меншому, ніж передбачено ст.48
Закону України «Про статус та
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» протиправними та
зобов'язати нарахувати, з урахуванням
вже виплачених сум, одноразову
компенсацію в зв'язку із встановленням
ІII групи інвалідності за
захворюванням, яке пов'язане з
Чорнобильською катастрофою в розмірах,
визначених ст.48 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», тобто в
розмірі 30 мінімальних заробітних плат,
розмір якої визначається на момент
виплати.

В той же час не підлягають задоволенню
позовні вимоги в частині стягнення з
відповідача одноразової компенсації в
розмірі передбаченому ст.48 Закону
України «Про статус та соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»,
оскільки суд не може підміняти орган
державної влади, до компетенції якого
відноситься питання нарахування та
виплати одноразової компенсації
особам, які є учасниками ліквідації
наслідків аварії на ЧАЕС першої
категорії та стали інвалідами за
захворюваннями, які пов'язані з
Чорнобильською катастрофою. Крім того
відповідно до ч. 4 ст. 105 КАС України
адміністративний позов може містити
вимоги про стягнення з відповідача -
суб'єкта владних повноважень коштів на
відшкодування шкоди, завданої його
незаконним рішенням, дією або
бездіяльністю, а в заявленому
адміністративному позові йдеться про
стягнення компенсації як учаснику
ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС, що став інвалідом,
а не про стягнення заподіяної шкоди.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 11, 158, 159, 160, 161, 162, 163, 183-3, 256 КАС
України, ст.48 Закону України «Про
статус та соціальний захист громадян,
постраждалих внаслідок Чорнобильської
катастрофи», від 28 лютого 1991 року
№796-ХІІ, рішенням Конституційного суду
України № 10-рп/2008 від 22.05.2008 р., Рішенням
Конституційного Суду України від 26
грудня 2011 року №20-рп/2011, Законом
України «Про державний бюджет України
на 2012 рік», Законом України «Про
державний бюджет України на 2013 рік» від
23 грудня 2010 року № 2857-У1, Законом
України «Про внесення змін до Закону
України «Про державний бюджет України
на 2011 рік» від 14 червня 2011 року №3491-У1,
постановою Кабінету Міністрів України
від 26 липня 1996 року №836 «Про
компенсаційні виплати особам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», постановою Кабінету
Міністрів України від 06 липня 2011 року
№745 «Про встановлення деяких розмірів
виплат, що фінансуються за рахунок
коштів державного бюджету», суд

П О С Т А Н О В И В:

Позов ОСОБА_1 до Управління
соціального захисту населення
Солонянської районної державної
адміністрації про визнання дій
протиправними, зобов'язання вчинити
дії щодо нарахування одноразової
компенсації як інваліду внаслідок
аварії на Чорнобильській АЕС,
стягнення одноразової компенсації
задовольнити частково.

Визнати дії Управління соціального
захисту населення Солонянської
районної державної адміністрації щодо
виплати одноразової компенсації
ОСОБА_1 як учаснику ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській
АЕС, що став інвалідом внаслідок
Чорнобильської катастрофи, без
урахування вимог ст.48 Закону України
«Про статус та соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи»,
протиправними.

Зобов'язати Управління соціального
захисту населення Солонянської
районної державної адміністрації
вчинити дії щодо нарахування ОСОБА_1 як
учаснику ліквідації наслідків аварії
на Чорнобильській АЕС та інваліду IIІ
групи за захворюванням, яке пов'язане з
Чорнобильською катастрофою,
недоплачену одноразову компенсацію
відповідно до ст.48 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» у розмірі 30
мінімальних заробітних плат, розмір
якої визначається на момент виплати,
відмовивши в задоволенні решти
позовних вимог.

Постанова може бути оскаржена до
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду через
Солонянський районний суд
Дніпропетровської протягом десяти
днів з дня отримання копії постанови.

Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.

Головуючий