Справа № 802/3709/13-а
Суддя: Юрченко В.П.
Дата ухвалення: 2014-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2014 року
м. Київ К/800/36832/14

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів: головуючого
судді Юрченко В.П., суддів: Борисенко
І.В., Сіроша М.В., розглянувши у
попередньому судовому засіданні
касаційну скаргу Вінницької об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Вінницькій області

на постанову Вінницького окружного
адміністративного суду від 23 квітня 2014
року

та ухвалу Вінницької апеляційного
адміністративного суду від 17 червня 2014
року

у справі № 802/3709/13-а

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Вінницький комбінат
хлібопродуктів №2»

до Вінницької об'єднаної державної
податкової інспекції головного
управління Міндоходів у Вінницькій
області

про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Вінницький комбінат
хлібопродуктів №2» звернулось до суду
з адміністративним позовом до
Вінницької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Вінницькій
області про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення.

Постановою Вінницького окружного
адміністративного суду від 23 квітня 2014
року, залишеною без змін ухвалою
Вінницької апеляційного
адміністративного суду від 17 червня 2014
року позовні вимоги задоволено,
визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення - рішення
Вінницької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Вінницькій
області № від 21.08.2012 року.

В касаційній скарзі відповідач просить
скасувати рішення судів першої та
апеляційної інстанцій і прийняти нове
рішення, яким відмовити у задоволенні
позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
учасників процесу, обговоривши доводи
касаційної скарги та перевіривши за
матеріалами справи правильність
застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі, суд
зазначає наступне.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що податковим органом
проведено планову виїзну перевірку ТОВ
«Вінницький комбінат хлібопродуктів
№2» з питань дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 1 жовтня 2010 р.
по 31 березня 2012 року, за результатами
якої 30 липня 2012 року складено акт
№1643/22/34325039, яким встановлено порушення
позивачем вимог податкового
законодавства, внаслідок чого ним
завищено витрати в сумі - 2252145 грн., а
саме: завищення задекларованих
суб'єктом господарювання показників на
623821 грн., в тому числі за 3 квартал 2011
року в сумі 276690 грн., за 4 квартал 2011 року
в сумі 347131 грн.; завищення
задекларованих суб'єктом
господарювання показників на 691148 грн.,
в тому числі за 3 квартал 2011 року в сумі
334836 грн., за 4 квартал 2011 року в сумі 356312
грн.; завищення задекларованих
суб'єктом господарювання показників на
937176 грн., в тому числі за 3 квартал 2011
року в сумі 584735 грн., за 4 квартал 2011 року
в сумі 352441 грн.

На підставі зазначених висновків
податковим органом прийнято податкове
повідомлення-рішення від 21 серпня 2012
року №, яким збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
прибуток підприємств приватної форми
власності у розмірі 517993,00 грн. Правовою
підставою зазначено порушення
позивачем п.п.139.1.9 п.п.139.1 ст. 139
Податкового кодексу України.

Задовольняючи позовні вимоги суди
попередніх інстанцій виходили з того,
що порушення позивачем п.п.139.1.9 ст. 139
Податкового кодексу України
документально не підтверджуються.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
погоджується з висновками судів
попередніх інстанцій з огляду на таке.

Як вбачається з акту перевірки, суть
спору полягає в тому, що всупереч
п.п.138.8, п.п.138.10.3 ст. 138 Податкового
кодексу України підприємством
віднесено до загально-виробничих
витрат транспорті послуги, що
відображено в Декларації в рядку 05.1
«Собівартість придбаних (виготовлених)
та реалізованих товарів (робіт,
послуг)»; в рядку 06.2 «Адміністративні
витрати»; в рядку 06.3 «Витрати на збут».

В касаційні скарзі відповідач доводить
суду, що в зв'язку з віднесенням
позивачем транспортно-експедиційних
послуг до загально-виробничих витрат, а
не до собівартості продукції збільшено
балансову вартість придбаної
сировини, як наслідок підприємством
занижено податок на прибуток.

Тобто, між сторонами виник спір як
фактично позивачем віднесено
транспортно-експедиційні послуги: до
собівартості продукції (як стверджує
позивач) чи до загально-виробничих
витрат (як стверджує відповідач).

Колегія суддів погоджується з
висновками судів попередніх інстанцій,
що транспортні витрати (затрати на
заготовлю запасів, оплата тарифів
(фрахту) за вантажно-розвантажувальні
роботи і транспортування запасів усіма
видами транспорту до місця їх
використання, включаючи витрати зі
страхування ризиків транспортування
запасів) позивачем віднесено до
собівартості продукції, що
підтверджується наданими Деклараціями
з податку на прибуток, первинними
документами бухгалтерського та
податкового обліку і висновком
судово-економічної експертизи.

Статтею 139 Податкового кодексу України
встановлено перелік витрат, які не
враховуються при визначенні
оподатковуваного прибутку. Підпунктом
139.1.9 цього кодексу (про порушення якого
зазначено в спірному податковому
повідомленні-рішенні) визначено, що не
включають витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Суд касаційної інстанції вважає
правильними і обґрунтованими
встановлені судами обставини по справі
про відсутність порушень позивачем
п.п.139.1.9 Податкового кодексу України,
оскільки всі розрахункові, платіжні та
інші первинні документи були надані
позивачем до перевірки і судам, на
підставі яких сформовано об'єкт
оподаткування податком на прибуток.

Відповідно до п. 134.1 статті 134
Податкового кодексу України об'єктом
оподаткування податком на прибуток
підприємства є: прибуток із джерелом
походження з України та за її межами,
який визначається шляхом зменшення
суми доходів звітного періоду на
собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг та суму
інших витрат звітного податкового
періоду (пп. 134.1.1 п. 134.1 статті 134 ПК
України); дохід (прибуток) нерезидента
із джерелом походження з України, що
підлягає оподаткуванню в порядку і за
ставками, визначеними статтею 160 ПК
України.

Відповідно до пп. 14.1.27 п.14.1 статті 14
Податкового кодексу України, витратами
визнається сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних для провадження
господарської діяльності платника
податку, в результаті яких
відбувається зменшення економічних
вигод у вигляді вибуття активів або
збільшення зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Підпунктом «е» п.п. 138.10.3. п.п.138.10 ст. 138
зазначеного Кодексу визначено, що до
складу витрат, включаються витрати на
збут, пов'язані з реалізацією товарів,
виконанням робіт, наданням послуг, які
включають витрати, на транспортування,
перевалку і страхування товарів,
транспортно-експедиційні та інші
послуги, пов'язані з транспортуванням
продукції (товарів) відповідно до умов
договору (базису) поставки.

Тобто, нормами податкового кодексу
дійсно передбачено можливість
віднесення транспортно-експедиційних
послуг як до собівартості продукції
так і до витрат. Позивачем доведено в
повному обсязі, та відповідачем не
спростовані вказані обставини, що
транспортно-експедиційні витрати
включені до собівартості.

Враховуючи встановлені обставини та
наведені вище положення Податкового
кодексу України - юридично правильним є
висновок судів першої та апеляційної
інстанції про наявність підстав для
задоволення позовних вимог.

Таким чином, Вищий адміністративний
суд України дійшов висновку про те, що
судами попередніх інстанцій належним
чином з'ясовано обставини справи та
надано їм відповідну правову оцінку.
Порушень норм матеріального та
процесуального права, які б могли
привести до зміни чи скасування рішень
суду першої та апеляційної інстанцій
не встановлено.

Якщо відсутні підстави для скасування
судового рішення, суд касаційної
інстанції відповідно до положень
статті 2001 Кодексу адміністративного
судочинства України відхиляє
касаційну скаргу і залишає рішення без
змін.

Керуючись ст. ст. 2201, 223, 224, 230, Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Вінницької об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Вінницькій області відхилити.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва 31 березня 2014 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 18 червня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута Верховним Судом
України у випадках, встановлених
Кодексом адміністративного
судочинства України.

Судді:
В.П.Юрченко

І.В. Борисенко

М.В.Сірош