Справа № 826/8883/14
Суддя: Дегтярьова О.В.
Дата ухвалення: 2014-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 вересня 2014 року 14 год. 10 хв.
№ 826/8883/14
Окружний адміністративний суд
міста Києва у складі: Головуючого -
судді Дегтярьової О.В., розглянувши в
порядку письмового провадження
адміністративну справу
за позовомКомпанії «Роналор
Інтертеймент ЛТД» в особі
Представництва «Роналор Інтертеймент
ЛТД»доДержавної податкової інспекції
у Солом'янському районі Головного
управління Міндоходів у місті Києві
про визнання протиправними та
скасування податкового
повідомлення-рішення від 27 січня 2014
До Окружного адміністративного суду м.
Києва звернулась Компанія «Роналор
Інтертеймент ЛТД» в особі
Представництва «Роналор Інтертеймент
ЛТД» (далі - позивач) з позовом до
Державної податкової інспекції у
Печерському районі Головного
управління Міндоходів у місті Києві
(далі - відповідач, ДПІ) про визнання
протиправним і скасування податкового
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач
посилається на те, що висновки акта ДПІ
у Печерському районі ГУ Міндоходів у м.
Києві №2/26-55-22-02/26611296 від 08.01.2014 (далі -
Акт), документально та нормативно не
підтверджуються. Зокрема, позивач
наголошує на тому, що позиція
контролюючого органу щодо
нереальності (нікчемності)
господарських правочинів, укладених
між Представництвом «Роналор
Інтертейнмент ЛТД» і ТОВ «Медіа-Трейд
Україна» ґрунтується на неналежних
доказах. Натомість реальність спірних
фінансово-господарських операцій
підтверджується всіма необхідними та
належним чином складеними первинними і
розрахунковими документами.
Відповідач у свою чергу проти позову
заперечує та зазначає, що згідно акта
ДПІ у Шевченківському районі ГУ
Міндоходів у м. Києві №1149/26-59-22-01-18/34819946
від 04.10.2013 про неможливість проведення
зустрічної звірки ТОВ «Медіа-Трейд
Україна» з контрагентами, з якими
платником задекларовані
взаємовідносини за період з 01.10.2010 по
31.10.2012, контрагент позивача - ТОВ
«Медіа-Трейд Україна» фактично не
здійснює господарської діяльності та
має ознаки фіктивності.
В судових засіданнях, призначених у
даній справі, представник позивача
Представник відповідача заперечував
проти позовних вимог та просив
відмовити в їх задоволенні.
З урахуванням вимог статті 128 Кодексу
адміністративного судочинства України
07 серпня 2014 року суд дійшов висновку
про доцільність розгляду справи в
порядку письмового провадження.
Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши матеріали справи,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини справи, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги підлягають
задоволенню з огляду на наступне.
ДПІ у Печерському районі ГУ Міндоходів
у м. Києві проведена документальна
позапланова невиїзна перевірка
Представництва «Роналор Інтертеймент
ЛТД» з питань взаємовідносин з ТОВ
«Медіа-Трейд Україна» за період з 01.10.2012
За результатами зазначеної перевірки,
складено Акт, згідно висновків якого за
Представництвом встановлені порушення
ст. 185, п. 198.3, п. 198.6, ст. 198 Податкового
кодексу України (далі - ПК України),
внаслідок чого завищено залишок
від'ємного значення різниці поточного
звітного (податкового) періоду, який
зараховується до складу податкового
кредиту наступного звітного
(податкового) періоду на суму 238 779 грн.
На підставі зазначеного Акту,
відповідачем винесено податкове
про зменшення розміру від'ємного
значення суми податку на додану
вартість на 238 779 грн.
За результатами адміністративного
оскарження, висновки Акта перевірки, та
податкове повідомлення-рішення
Однак, позивач з позицією відповідача
не погоджується, вважає висновки Акта
та винесене податкове повідомлення
рішення необґрунтованим, протиправним
та таким, що підлягає скасуванню, у
зв'язку з чим і звернувся з позовом до
суду.

Обґрунтовуючи свою позицію позивач
зазначає, що 15.10.2012 між Представництвом
«Роналор Інтертейнмент ЛТД» (замовник)
та ТОВ «Медіа-Трейд Україна»
(виконавець) укладено договір поставки
та виконання робіт № 27 (далі - Договір).

З урахуванням додаткової угоди №1 від
18.01.2013, виконавець за даним Договором
поставляє та передає у власність
замовника, а замовник приймає і оплачує
на умовах даного Договору товар, повний
перелік якого визначений у
специфікації (додатку №2) до даного
Договору.

16.10.2012 Представництвом проведено
попередню оплату за товар у розмірі 1 432
675, 65 грн., в тому числі ПДВ - 238 779, 28 грн.
Того ж дня, Представництво отримало від
ТОВ «Медіа-Трейд Україна» податкову
накладну №64 та відповідно до вимог
чинного законодавства України
включило до податкового кредиту суму
ПДВ 238 779, 28 грн.

Згодом, 18.02.2013 Представництвом отримано
товар за Договором, що підтверджується
видатковою накладною №67 від 18.02.2013 на
загальну суму 1 857 824,10 грн., в тому числі
ПДВ - 309 637 грн.

Згідно даної видаткової накладної
Представництво отримало товар за
Договором, щодо якого проведено
попередню оплату 16.10.2012, а також інший
товар, визначений Договором, оплату
щодо якого в сумі 425 148,45 грн., в тому
числі ПДВ - 70 858,08 грн. проведено 14.02.2013.

Позивачем також надано підтвердження
використання у господарській
діяльності придбаного у ТОВ
«Медіа-Трейд Україна» товару, монтаж та
налагодження якого здійснювався ТОВ
«Юніс-С» відповідно до договору
поставки та виконання робіт від 01.03.2013.

Враховуючи наведене, позивач наголошує
на реальності та правомірності
господарських відносин Представництва
з контрагентом - ТОВ «Медіа-Трейд
Україна».

Відповідач у свою чергу, обґрунтовуючи
свою позицію щодо нікчемності
правочинів Представництва «Роналор
Інтертейнмент ЛТД» з ТОВ «Медіа-Трейд
Україна» посилається на відомості, які
містяться в акті ДПІ у Шевченківському
районі ГУ Міндоходів у м. Києві
№1149/26-59-22-01-18/34819946 від 04.10.2013 про
неможливість проведення зустрічної
звірки ТОВ «Медіа-Трейд Україна» з
контрагентами, з якими платником
задекларовані взаємовідносини за
період з 01.10.2010 по 31.10.2012, відповідно до
якого ТОВ «Медіа-Трейд Україна» має
ознаки фіктивності, у зв'язку з
відсутністю за місцезнаходженням,
відсутністю руху активів, зобов'язань
чи власного капіталу у процесі
здійснення господарських операцій,
фізичних, технічних та технологічних
можливостей для провадження
підприємницької діяльності,
відсутністю зв'язку між фактом
придбання товарів (робіт, послуг),
спорудженням основних фондів, імпортом
товарів (робіт, послуг), понесенням
інших витрат та господарською
діяльністю платника податку.

Виходячи зі сказаного, відповідачем
зроблено висновок, що ТОВ «Медіа-Трейд
Україна» створено і використовувалось
без мети здійснення господарської
діяльності, а між Представництвом
«Роналор Інтертейнмент ЛТД» та ТОВ
«Медіа-Трейд Україна» відсутні
правочини як такі, що спрямовані на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ними, а тому
Представництво не має правових підстав
для формування ним сум валових витрат і
податкового кредиту з податку на
додану вартість по взаємовідносинам з
вказаним контрагентом.

При вирішенні даного спору суд
виходить з наступного.

У розумінні пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК
України податковий кредит - це сума, на
яку платник податку на додану вартість
має право зменшити податкове
зобов'язання звітного (податкового)
періоду, визначена згідно розділу V
цього Кодексу.

Відповідно до пп. «а» п. 198.1 ст. 198 ПК
України право на віднесення сум
податку до податкового кредиту виникає
у разі здійснення операцій з придбання
або виготовлення товарів (у тому числі
в разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

В силу п. 198.2 ст. 198 цього Кодексу датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг або
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Пунктом 198.6 ст. 198 ПК України
встановлено, що не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими п.
201.11 ст. 201 цього Кодексу.

Платник податку зобов'язаний надати
покупцю (отримувачу) на його вимогу
підписану уповноваженою платником
особою та скріплену печаткою податкову
накладну, у якій зазначаються в окремих
рядках обов'язкові реквізити, перелік
яких наведений у п. 201.1 ст. 201 ПК України.
Правовий статус податкової накладної
закріплений в положеннях норм ст. 201
цього Кодексу.

Виходячи з аналізу наведених норм в
сукупності, ПК України визначено
окремі випадки, за яких неможливе
формування податкового кредиту,
зокрема це відсутність зв'язку з
господарською діяльністю, фіктивність
операцій (відсутність поставок),
відсутність податкової
правосуб'єктності, відсутність на
момент перевірки податкових накладних
або видача їх особою, яка не є платником
податку додану вартість. Таким чином,
із зазначеного вище також випливає те,
що при дослідженні факту здійснення
господарської операції, оцінці
підлягають відносини безпосередньо
між учасниками тієї операції, на
підставі якої сформовані дані
податкового обліку.

При цьому у листі від 02.06.2011р. № 742/11/13-11
Вищий адміністративний суд України
одночасно зазначає, що за відсутності
факту придбання товарів чи послуг або в
разі якщо придбані товари чи послуги не
призначені для використання у
господарській діяльності платника
податку відповідні суми не можуть
включатися до складу витрат для цілей
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість навіть за наявності
формально складених, але недостовірних
документів або сплати грошових коштів.

Сама по собі наявність або відсутність
окремих документів, а так само помилки
у їх оформленні не є підставою для
висновків про відсутність
господарської операції, якщо з інших
даних вбачається, що фактичний рух
активів або зміни у власному капіталі
чи зобов'язаннях платника податків у
зв'язку з його господарською
діяльністю мали місце. Водночас
наявність формально складених, але
недостовірних первинних документів,
відповідність яких фактичним
обставинам спростована належними
доказами, не є безумовним
підтвердженням реальності
господарської операції (про що також
було зазначено в листі Вищого
адміністративного суду України від
01.11.2011р. № 1936/11/13-11).

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» від 16.07.1999р. №
996-ХІV (в редакції на момент спірних
правовідносин) (далі - Закон №
996-ХІV), який визначає правові засади
регулювання, організації, ведення
бухгалтерського обліку та складання
фінансової звітності в Україні,
бухгалтерський облік є обов'язковим
видом обліку, який ведеться
підприємством. Фінансова, податкова,
статистична та інші види звітності, що
використовують грошовий вимірник,
ґрунтуються на даних бухгалтерського
обліку.

В розумінні Закону № 996-ХІV первинний
документ - документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

При цьому згідно норм до п. 2.1 Положення
про документальне забезпечення
записів у бухгалтерському обліку,
затвердженого наказом Міністерства
фінансів України від 24.05.1995 № 88,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 05 червня 1995 року за №
168/704, (в редакції на момент спірних
правовідносин) (далі - Положення) яке
встановлює порядок створення,
прийняття і відображення у
бухгалтерському обліку, а також
зберігання первинних документів,
облікових регістрів, бухгалтерської
звітності підприємствами, їх
об'єднаннями та госпрозрахунковими
організаціями (крім банків) незалежно
від форм власності (підприємства),
господарські операції - це факти
підприємницької та іншої діяльності,
що впливають на стан майна, капіталу,
зобов'язань і фінансових результатів.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону № 996-ХІV
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції (ч.
2 ст. 9 Закону № 996-ХІV).

Аналіз викладених норм Закону № 996-ХІV
та норм Положення свідчить про те, що
податковий кредит для цілей визначення
об'єкта оподаткування податком на
додану вартість має бути фактично
здійснений і підтверджений належним
чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків, що також було
зазначено в листі Вищого
адміністративного суду України від
02.06.2011р. № 742/11/13-11.

За результатами дослідження наданих
позивачем первинних документів,
згаданих вище, суд дійшов висновку, що
вони оформлені у відповідності до
вимог Закону № 996-ХІV та Положення,
наявна в матеріалах справи податкова
накладна, що була виписана ТОВ
«Медіа-Трейд Україна» на адресу
Представництва за результатами
поставки товарів, за своїм змістом
цілком відповідає вимогам п. 201.1 ст. 201
ПК України.

Відповідно до статті 204 Цивільного
кодексу України (далі - ЦК України)
існує презумпція правомірності
правочину, згідно якої правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Згідно приписів статті 215 ЦК України
недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним (стаття
228 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом
недійсним (стаття 234 ЦК України).

У ході розгляду даної справи,
відповідачем не було пред'явлено суду
будь-яких належних доказів нікчемності
правочинів, здійснених між
Представництвом «Роналор
Інтертейнмент ЛТД» та ТОВ «Медіа-Трейд
Україна».

Відповідачем також не було надано суду
доказів відсутності у контрагента
позивача (ТОВ «Медіа-Трейд Україна»)
спеціальної податкової
правосуб'єктності на момент укладення
і виконання описаних вище правочинів,
зокрема того, що вказане підприємство
не було зареєстроване в якості
платника податку на додану вартість
або того, що його реєстрація платником
податку на додану вартість була
анульована в період укладення і
виконання спірного правочину.

Також відповідачем не було надано до
суду належних доказів, які б свідчили
про відсутність у названого
контрагента умов для здійснення
господарської діяльності (відсутність
майна, складських приміщень,
обладнання та виробничих потужностей,
в т.ч. орендованих, а також трудових
ресурсів, тощо), в т.ч. із залученням
третіх осіб. Просте посилання а Акті
перевірки на такі обставини не може
бути прийнято судом як фактичний доказ
у справі.

У свою чергу, доказами в
адміністративному судочинстві, за
визначенням ч. 1 ст. 69 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі - Кодекс), є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів,
висновків експертів.

У відповідності до ч. 1, ч. 4 ст. 70 Кодексу
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмету доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмету доказування.
Обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

При цьому, зокрема, у п. 18 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
06.11.2009р. № 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» зазначено, що
при кваліфікації правочину за ст. 228
Цивільного кодексу України має
враховуватися вина, яка виражається в
намірі порушити публічний порядок
сторонами правочину або однією зі
сторін. Доказом вини може бути вирок
суду, постановлений у кримінальній
справі, щодо знищення, пошкодження
майна чи незаконного заволодіння ним
тощо.

Відповідачем під час судового розгляду
даної справи не було надано жодних
достовірних відомостей з
документальним підтвердженням про
притягнення до кримінальної
відповідальності або пред'явлення
обвинувачення посадовим особам
Представництва та/або його контрагента
- ТОВ «Медіа-Трейд Україна».

Згідно правової позиції Вищого
адміністративного суду України,
викладеної в його ухвалі від 10.10.2012р. за
№ К-24491/10, «за умови не встановлення
податковим органом наявності
замкнутої схеми руху грошових коштів,
яка б могла свідчити про узгодженість
дій позивача та його постачальників по
ланцюгу для одержання Підприємством
незаконної податкової вигоди, останнє
не може зазнавати негативних наслідків
внаслідок діянь інших осіб, що
перебувають поза межами його впливу.
Поняття «добросовісний платник», яке
вживається у сфері податкових
правовідносин, не передбачає
виникнення у платника додаткового
обов'язку з контролю за дотриманням
його постачальниками правил
оподаткування, а сам платник не
наділений повноваженнями податкового
контролю для виконання функцій,
покладених на податкові органи, а тому
не може володіти інформацією відносно
виконання контрагентами податкових
зобов'язань».

Також, відповідно до практики
Європейського суду з прав людини, яка
відповідно до статті 17 Закону України
«Про виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини» є джерелом права, якщо державні
органи мають інформацію про
зловживання в системі оподаткування
конкретною компанією, вони повинні
застосовувати відповідні заходи саме
до цього суб'єкта, а не розповсюджувати
негативні наслідки на інших осіб при
відсутності зловживання з їх боку
(Рішення Європейського суду з прав
людини від 09.01.2007 у справі «Інтерсплав
проти України»).

Таким чином, враховуючи викладені
обставини у своїй сукупності суд
робить висновок, що господарські
операції між Представництвом «Роналор
Інтертейнмент ЛТД» та ТОВ «Медіа-Трейд
Україна» були реальними та
спрямованими на реальне настання
відповідних наслідків, позивачем
виконані всі передбачені податковим
законодавством умови для віднесення
відповідних сум по взаємовідносинам з
ТОВ «Ліга Груп» до податкового кредиту.

З урахуванням того, що по справі було
встановлено реальне здійснення
господарських операцій та їх зв'язок з
господарською діяльністю позивача,
наявність належним чином оформлених
первинних документів, податкових
накладних, виданої зареєстрованим
платником податку на додану вартість,
суд дійшов висновку про протиправність
збільшення суми від'ємного значення з
податку на додану вартість спірним
податковим повідомленням-рішенням.

В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову (ч. 2 ст. 71
Кодексу адміністративного судочинства
України).

За таких обставин, виходячи з
системного аналізу положень
законодавства України та наданих
сторонами доказів, суд дійшов висновку
про необхідність на підставі ч. 2 ст. 11,
п. 1 ч. 2 ст. 162 Кодексу адміністративного
судочинства України визнання
протиправним і скасування спірного у
справі податкового
повідомлення-рішення.

Керуючись ст. 2, ст. 9, ст. 11, ст. ст. 69 - 71,
ст. 94, ст. ст. 158-163, ст. 167, ст. 186, ст. 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов Компанії
«Роналор Інтертеймент ЛТД» в особі
Представництва «Роналор Інтертеймент
ЛТД» задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
Печерському районі Головного
управління Міндоходів у місті Києві
від 27 січня 2014 року № .

Постанова набирає законної сили
відповідно до ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Постанова може бути оскаржена за
правилами, встановленими в ст.ст. 185 - 187
Кодексу адміністративного судочинства
України відповідно.

Суддя
О.В.
Дегтярьова