Справа № 9101/108521/2012
Суддя: Проценко О.А.
Дата ухвалення: 2014-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

23 липня 2014 рокусправа № 2а-6025/11
Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Проценко О.А.

суддів: Дурасової Ю.В.
Туркіної Л.П.

за участю секретаря судового
засідання: Комар Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та
Управління праці та соціального
захисту населення Виконавчого
комітету Довгинцівської районної у
місті ради м.Кривого Рогу
Дніпропетровської області

на постанову Довгинцівського
районного суду Дніпропетровської
області від 28.10.2011р. у справі № 2а-6025/11

за позовом ОСОБА_1

до Управління праці та соціального
захисту населення Виконавчого
комітету Довгинцівської районної у
місті ради м.Кривого Рогу
Дніпропетровської області

про визнання протиправними дій та
зобов'язання вчинити певні дії ,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в
якому просив визнати неправомірними
дії відповідача щодо відмови у виплаті
позивачу щорічної допомоги на
оздоровлення як інваліду 3 групи
ліквідатору наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС та щорічної
грошової допомоги як інваліду війни 3
групи; зобов'язати останнього
встановити та виплатити позивачу
щорічну допомогу на оздоровлення як
інваліду 3 групи ліквідатору наслідків
аварії на Чорнобильській АЕС
відповідно до ч.ч.4,5 ст.48 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», в розмірі 4
мінімальних заробітних плат щорічно,
починаючи з 01 січня 2004 року, з
урахуванням нарахованої допомоги, та
нараховувати в подальшому довічно
відповідно до встановленого розміру
мінімальної заробітної плати Законом
України «Про Державний бюджет України
на січень 2004 року - січень 2011 року»;
зобов'язати управління праці та
соціального захисту населення
виконавчого комітету Довгинцівської
районної у місті ради м.Кривого Рогу
Дніпропетровської області встановити
та виплатити ОСОБА_1 щорічну разову
грошову допомогу як інваліду війни 3
групи відповідно до,ч.4 ст.13 Закону
України «Про статус ветеранів війни,
гаранті їх соціального захисту» в
розмірі 7 мінімальних пенсій за віком
щорічно, починаючи з 01 квітня 2004 року, з
урахуванням нарахованої допомоги, та
нарахо вувати в подальшому довічно
відповідно до встановленого розміру
мінімальної пенсії за віком Законом
України «Про Державний бюджет України
на квітень 2004 року-квітень 2011 року та у
подальшому, стягнути з відповідача
різницю в виплаті щорічної допомоги на
оздоровлення як інваліду 2 групи
ліквідатору наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС відповідно до ч.ч.4,5
ст.48 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» за період з 01 січня 2001 року
по 31 грудня 2003 року включно в сумі не
менш як 2150,50 гривень, а також стягнути з
відповідача різницю в виплаті щорічної
разової грошової допомоги як інваліду
війни 2 групи відповідно до ч.4 ст.13
Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту» за період з 01 квітня 2000 року по
31 грудня 2003 року включно в сумі не менш
як 948 гривень.

В обґрунтування позовних вимог
позивач зазначав, що має статус
учасника ліквідації наслідків аварії
на Чорнобильській АЕС, віднесений до
категорії «І» осіб, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи, є
інвалідом ІІІ групи захворювання, яке
пов'язане з ліквідацією аварії на ЧАЕС,
якому згідно із Законом України «Про
статус та соціальний захист громадян,
які постраждали від Чорнобильської
катастрофи» повинна виплачуватись
щорічна допомога на оздоровлення, але
всупереч вказаним нормам відповідач не
здійснює виплат, а також разової
грошової допомоги як інваліду війни 3
групи від повідно до ч.4 ст.13 Закону
України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту».

Ухвалою від 11.10.2011р. Довгинцівський
районний суд Дніпропетровської
області позовні вимоги залишив без
розгляду за період до 10.04.2011 року з
посиланням на ст.100 КАС України і
зазначив, що адміністративний позов,
поданий після закінчення строків,
установлених законом, залишається без
розгляду.

Постановою суду першої інстанції позов
задоволено частково: визнано дії
Управління праці та соціального
захисту населення виконкому
Довгинцівської районної у місті ради м.
Кривого Рогу Дніпропетровської
області щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті
щорічної допомоги на оздоровлення у
розмірі 4 мінімальних заробітних плат
та виплати допомоги інвалідам війни до
5 травня у розмірі 7 мінімальних пенсій
за віком за 2011 рік протиправними,
зобов'язано відповідача здійснити
нарахування та виплату ОСОБА_1 щорічну
допомогу на оздоровлення за 2011 рік
відповідно до ст.48 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» в розмірі 4
мінімальних заробітних плат виходячи з
встановленого розміру мінімальної
заробітної плати з урахуванням
фактично виплачених сум та зобов'язано
Управління праці та соціального
захисту населення виконкому
Довгинцівської районної у місті ради
м.Кривого Рогу здійснити нарахування
та виплату ОСОБА_1 допомоги інвалідам
війни до 5 травня за 2011 рік відповідно
до ст.13 Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» в розмірі 7
мінімальних пенсій за віком виходячи з
встановленого розміру мінімальної
пенсії за віком з урахуванням фактично
виплачених сум.

Сторони оскаржили дану постанову в
апеляційному порядку. Крім того,
позивачем оскаржено ухвалу від 11.10.2011р.,
якою позовні вимоги за період до 10.04.2011
року залишені без розгляду у зв'язку з
пропуском позивачем строку звернення
до суду з адміністративним позовом.

Позивач просить змінити постанову суду
першої інстанції з урахуванням
скасування ухвали від 11.10.2011р. та
задовольнивши позовні вимоги в повному
обсязі. Даний апелянт вважає, що суд
невірно застосував норми
матеріального та процесуального права.

Відповідач, в свою чергу, просить
постанову суду скасувати, та прийняти
нове рішення, яким відмовити позивачу у
задоволенні позову. Апелянт
посилається на те, що виплати
здійснюються відповідно до постанови
Кабінету Міністрів України № 562 від
12.07.2005 року. Крім того, вважає себе
неналежним відповідачем, оскільки не
має прав розпорядника державними
коштами, а тому заперечує обов'язок
щодо виплати позивачу щорічної
допомоги на оздоровлення.

Перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість
постанови суду першої інстанції в
межах доводів апеляційної скарги,
колегія суддів зазначає наступне.

Як свідчать матеріали справи і не
заперечується сторонами позивач є
постраждалим внаслідок Чорнобильської
катастрофи 1 категорії . Відповідно до
довідки МСЕК останньому встановлена
ІІІ група інвалідності. Інвалідність
пов'язана з ліквідацією наслідків
аварії на ЧАЕС.

Відповідно до частини першої статті 46
Конституції України громадяни мають
право на соціальний захист, що включає
право на забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації
конституційного права громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, на охорону їхнього життя і
здоров'я, створення єдиного порядку
визначення категорій зон радіоактивно
забруднених територій, умов проживання
і трудової діяльності на них,
соціального захисту потерпілого
населення визначені та закріплені в
Законі України від 28 лютого 1991 року №
796-ХІІ «Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

Згідно ст..48 Закону України «Про статус
та соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» одноразова щорічна
допомога на оздоровлення виплачується
учасникам ліквідації наслідків аварії
на Чорнобильській АЕС І категорії,
інвалідам 3 групи у розмірі чотирьох
мінімальних заробітних плат.

Оскільки таке право декларовано
державою, то відповідно держава, через
створені нею органи, в даному випадку
пенсійні органи, і несе обов'язок по
своєчасній та повній виплаті пенсії
саме у розмірах, які нею ж визначені та
закріплені в Законі.

Крім цього, і практика Європейського
суду з прав людини, яка відповідно до
ст. 17 Закону України «Про виконання
рішень та застосування практики
Європейського суду з прав людини» є
джерелом права, свідчить про те, що
органи державної влади не можуть
посилатися на відсутність коштів як на
причину невиконання своїх обов'язків (
справа «Кечко проти України», рішення
від 08.11.2005р.).

Наявність у позивача права щодо
отримання вищезазначеної допомоги у
розмірах, які визначені Законом
України № 796-ХІІ є визначальною для
вирішення вказаного спору, крім того,
це право гарантується Конституцією
України (ч.2 ст.46 Конституції України).

Відповідно до частини другої статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

При визначенні розміру щорічної
допомоги на оздоровлення, застосуванню
підлягають норми ст. 48 Закону України
"Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи" від 28
лютого 1991 року з наступними змінами та
доповненнями. Дія частини 4 статті 48
Закону України "Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи"
зупинялась Законом України "Про
державний бюджет України на 2006 рік",
Законом України "Про державний бюджет
України на 2007 рік" та Законом України
"Про державний бюджет України на 2008 рік
та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України". Проте
рішеннями Конституційного Суду
України від 09.07.2007 у справі №6рп/2007 та
від 22.05.2008 року у справі № 10-рп/2008 такі
зупинення визнано неконституційним.
Відповідно до статті 73 Закону України
"Про Конституційний Суд України", в разі
якщо акти або їх окремі положення
визнаються такими, що не відповідають
Конституції України, вони оголошуються
нечинними і втрачають чинність від дня
прийняття Конституційним Судом
України рішення про їх
неконституційність. Відповідно до
статті 69 Закону України "Про
Конституційний Суд України", рішення і
висновки Конституційного Суду України
рівною мірою є обов'язковими до
виконання.

В подальшому змін та доповнень до ст.48
Закону України "Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи"
не вносилось та не приймалося. Тому ст.
48 Закону України "Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи" діє в редакції до внесення
відповідних змін Законом України "Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України", та
передбачає виплату щорічної допомоги
на оздоровлення в розмірі кратному
мінімальній заробітній платі.

Частиною 5 ст. 48 Закону України "Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи"
встановлено, що щорічна допомога на
оздоровлення виплачується громадянам
за місцем їх проживання органами
соціального захисту громадян, а тому
послання апелянта на те, що він є
неналежним відповідачем по справі є
безпідставним.

Відповідно до Постанови Кабінету
Міністрів України від 20.09.2005 р. № 936
"Порядок використання коштів
державного бюджету для виконання
програм, пов'язаних із соціальним
захистом громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи"
визначено, що виплата таких
компенсацій та допомоги провадиться
управліннями праці та соціального
захисту населення за місцем реєстрації
громадян та центрами по нарахуванню та
здійсненню соціальних виплат (п. 4
Порядку). Таким чином, доводи апелянта
щодо неналежного відповідача є
безпідставними.

Доводи відповідача про відсутність
кошторисних призначень для реалізації
ч. 4 ст. 48 Закону України "Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи" не можуть бути підставою
для невиконання вимог зазначеного
Закону. Європейський суд з прав людини
неодноразово наголошував в своїх
рішеннях, що держава не може посилатися
на відсутність коштів як на підставу
невиконання нею взятих на себе
зобов'язань.

Разом з тим, статтею 17-1 Закону України
«Про статус ветеранів війни гарантії
їх соціального захисту» передбачено,
що щорічну виплату разової грошової
допомоги до 5 травня в розмірах,
передбаченими статтями 12-16 цього
закону, здійснюють органи праці та
соціального захисту населення через
відділення зв'язку або, через установи
банків (шляхом перерахування на
особовий рахунок отримувача)
пенсіонерам - за місцем отримання
пенсії, а особам, які не є пенсіонерами -
за місцем їх проживання чи одержання
грошового утримання. Відповідно до ст.13
Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту» передбачено, що інвалідам
війни ІII групи щорічно до 5 травня
надається разова грошова допомога в
розмірі семи мінімальних пенсій за
віком.

Відповідно до пункту 1 частини 1 ст.13
Закону України № 796-ХІІ держава бере на
себе відповідальність за завдану шкоду
громадянам та зобов'язується
відшкодувати її за пошкодження
здоров'я або втрату працездатності
громадянами та їх дітьми, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи. Право позивача на
отримання щорічної грошової допомоги
відповідно до п.5 ст.13 Закону України №
796-ХІІ підтверджується матеріалами
справи. Порушення конституційних прав
особи є протиправною дією.

Оскільки у 2011 році позивач отримав
щорічну грошову допомогу на
оздоровлення в значно менших розмірах,
ніж передбачено Законом України №796-Х11
від 28.02.1991 року, то суд першої інстанції
обґрунтовано задовольнив позов з
урахуванням розміру мінімальної
заробітної плати на момент виплати
грошової допомоги. Таким чином, доводи
апеляційної скарги відповідача не
спростовують висновків суду, тому
апеляційні вимоги Управління праці та
соціального захисту населення
Виконавчого комітету Довгинцівської
районної у місті ради м.Кривого Рогу
Дніпропетровської області задоволенню
не підлягають.

Доводи позивача, викладені в його
апеляційній скарзі, також не
спростовують висновки суду першої
інстанції. Так, позивач просить змінити
постанову суду першої інстанції після
скасування ухвали суду від 11.10.2011р.,
якою суд першої інстанції залишив без
розгляду позовні вимоги за період до
10.04.2011 року. Проте, ухвалою від 23.07.2014р.
Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд залишив без змін
ухвалу Довгинцівського районного суду
Дніпропетровської області від 11.10.2011р.
у даній справі. За таких обставин
підстав для зміни постанови суду від
28.10.2011р. за апеляційними вимогами
позивача не вбачається.

Суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Доводи апелянтів не спростовують
висновків суду. Апеляційні скарги
задоволенню не підлягають, постанову
суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. п.1 ч.1 ст.198, п.1 ч.1 ст. 200,
ст.ст. 205, 206 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги Управління праці та
соціального захисту населення
Виконавчого комітету Довгинцівської
районної у місті ради м.Кривого Рогу
Дніпропетровської області та ОСОБА_1 на
постанову Довгинцівського районного
суду Дніпропетровської області від
28.10.2011р. у справі № 2а-6025/11 залишити без
задоволення.

Постанову Довгинцівського районного
суду Дніпропетровської області від
28.10.2011р. у справі № 2а-6025/11 залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили
відповідно до ст.254 КАС України та може
бути оскаржена згідно зі ст.212 КАС
України.

Головуючий:
О.А. Проценко

Суддя:
Ю.В. Дурасова

Суддя:
Л.П. Туркіна