Справа № 817/2374/14
Суддя: Борискін С.А.
Дата ухвалення: 2014-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/2374/14

15 вересня 2014 року 10год. 52хв. м.
РівнеРівненський окружний
адміністративний суд у складі судді
Борискіна С.А. за участю секретаря
судового засідання Вавелюк А.І та
сторін і інших осіб, які беруть участь у
справі:

позивача: представник ОСОБА_1

відповідача: представник Юхименко Т.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом

Фізична особа-підприємець
ОСОБА_4 до Державна
податкова інспекція у м.Рівному
Рівненської області Державної
податкової служби про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомленя-рішення
ВСТАНОВИВ:

Позивач фізична особа-підприємець
ОСОБА_4 звернувся з позовом до
Державної податкової інспекції у
м.Рівне Рівненської області Державної
податкової служби про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення
№ від 08 квітня 2013 року.

Відповідно до вимог ст.55 КАС України
суд здійснив заміну первинного
відповідача - Державної податкової
інспекції у м. Рівне Рівненської
області Державної податкової служби на
належного - Державну податкову
інспекцію у м. Рівному Головного
управління Міндоходів у Рівненській
області (далі - ДПІ у м. Рівному) у
зв'язку з реорганізацією.

В судовому засіданні представник
позивача надав пояснення, які повністю
співпадають з позицією, викладеною в
позовній заяві. Зокрема зазначив, що
витрати, понесені позивачем на подачу
автомобілів до пункту завантаження
відповідно до укладених договорів
транспортного перевезення є витратами,
які пов'язані із здійсненням
господарської діяльності, а тому
висновки податкового органу про
завищення валових витрат та відповідне
заниження зобов'язання за платежем
«податок з доходів фізичних осіб від
підприємницької діяльності»
безпідставні. Просив позов
задовольнити повністю.

Представник відповідача позовні
вимоги не визнав, подав заперечення на
позов та, зокрема, зазначив, що
платником податків безпідставно
сформовані валові витрати, пов'язані з
придбанням запасних частин до
вантажних автомобілів та послуг по їх
ремонту. Крім того, наполягав, що
позивач не вправі відносити до складу
витрат, безпосередньо пов'язаних з
отриманням доходів, витрати на подачу
автомобілів до пунктів завантаження,
оскільки вони не пов'язані з
господарською діяльністю позивача.
Просив у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши у відкритому судовому
засіданні пояснення представників
сторін, дослідивши подані суду
письмові докази, оцінивши їх за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді у судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що позов
належить задовольнити повністю з
наступних підстав.

Так, Державною податковою інспекцією у
м. Рівне Рівненської області Державної
податкової служби з 06.03.2013 року по 20.03.2013
року проведено документальну планову
виїзну перевірку дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства фізичної особи -
підприємця ОСОБА_4 за період з 01.01.2011
року по 31.12.2012 року, за наслідками якої
складено акт від 27.3.2013 року №
74/17-117/НОМЕР_1 (т.1 а.с.5-30). Згідно з
розділом ІV акту перевірки встановлено:

- порушення вимог п.164.3 ст.164, п.167.1 ст.167,
п.177.1, п.177.2, п.177.4 ст.177 Податкового
кодексу України, у зв'язку з чим
донарахована за результатами
перевірки сума податку на доходи
фізичних осіб від зайняття
підприємницької діяльності 18232,43 грн., у
т.ч. за 2011 рік - 10786,35, 2012 рік - 7446,08 грн.;

- п.200.3, п.200.4, п.200.5, п.200.6, п.200.14 ст.200
Податкового кодексу України занижена
сума бюджетного відшкодування у
розмірі 71871,00 грн. по наступних
періодах: за жовтень 2012 року - 37477,00 грн.,
за листопад 2012 року - 29621,00 грн., за
грудень 2012 року - 4773,00 грн.;

- п.199.1 ст.199 Податкового кодексу України
щодо безпідставного віднесення ОСОБА_4
суми ПДВ у розмірі 24309,91 грн.

На підставі акту винесене податкове
повідомлення рішення від 08.04.2013 року,
яким позивачу донарахований ПДФО на
суму 22790,54 грн., у тому числі 18232,43 грн. -
основний платіж та 4558,11 - штрафна
(фінансова) санкція (т.1 а.с.31).

Судом встановлено, що суб'єкт
підприємницької діяльності ОСОБА_4
зареєстрований виконавчим комітетом
Рівненської міської ради 30 березня 2001
року згідно з свідоцтвом про державну
реєстрацію НОМЕР_3, на податковому
обліку перебуває з 26.04.2001 року за № 5589.
Основним видом діяльності позивача
згідно КВЕД:60.24.1 здійснення вантажних
перевезень (міжнародних та по
території України). Позивач
використовує в господарській
діяльності два сідлові тягачі та
напівпричепи до них (стор.3 акту
перевірки). Протягом 2011 року Позивач
перебував на загальній системі
оподаткування та не був платником
податку на прибуток.

Вирішуючи по суті спірні
правовідносини, суд зазначає таке.

Відповідно до ст.177 Податкового кодексу
України, доходи фізичних
осіб-підприємців, отримані протягом
календарного року від провадження
господарської діяльності,
оподатковуються за ставками,
визначеними в п.167.1 ст.167 цього Кодексу.

Об'єктом оподаткування є чистий
оподатковуваний дохід, тобто різниця
між загальним оподатковуваним доходом
(виручка у грошовій та не грошовій
формі) і документально підтвердженими
витратами, пов'язаними з господарською
діяльністю такої фізичної особи -
підприємця (п.177.2 ст.177 ПК України).

Згідно із пп.14.1.36. п.14.1. ст.14 Податкового
кодексу України, господарська
діяльність - діяльність особи, що
пов'язана з виробництвом
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
і проводиться такою особою самостійно
та/або через свої відокремлені
підрозділи, а також через будь-яку іншу
особу, що діє на користь першої особи,
зокрема за договорами комісії,
доручення та агентськими договорами.

За приписами ст. 306 Господарського
кодексу України перевезенням вантажів
визнається господарська діяльність,
пов'язана з переміщенням продукції
виробничо-технічного призначення та
виробів народного споживання
залізницями, автомобільними дорогами,
водними та повітряними шляхами, а також
транспортування продукції
трубопроводами.

Частина 1 ст. 909 Цивільного кодексу
України визначає, що за договором
перевезення вантажу одна сторона
(перевізник) зобов'язується доставити
довірений їй другою стороною
(відправником) вантаж до пункту
призначення та видати його особі, яка
має право на одержання вантажу
(одержувачеві), а відправник
зобов'язується сплатити за перевезення
вантажу встановлену плату

Відповідно до частини 1 ст. 917
Цивільного кодексу України перевізник
зобов'язаний надати транспортні засоби
під завантаження у строк, встановлений
договором.

До переліку витрат, безпосередньо
пов'язаних з отриманням доходів,
належать документально підтверджені
витрати, що включаються до витрат
виробництва (обігу) згідно з розділом III
цього Кодексу (пункт 177.4 статті 177
Податкового кодексу України).

Відповідно до умов Договору №52 на
перевезення вантажів в міському та
міжнародному сполучені, який вчинений
між ФОП ОСОБА_4 та ТОВ "Прушинські" 30
травня 2011 року, Позивач зобов'язався
надати ТОВ "Прушинські" послуги
перевезення вантажів (т.1 а.с.42-47). Згідно
з підпункту 4.2.5 пункту 4.2. Договору
однією із умов надання послуг є
обов'язок Позивача подати під
завантаження транспортний засіб в
робочому стані, придатному для
перевезення даного виду вантажу.

Аналогічні норми містяться в підпункті
4.2.1 та підпункті 4.2.5. пункту 4.2. Договору
№6 на транспортно-експедиторське
обслуговування в міському, міжміському
та міжнародному сполучені, який
укладений між Позивачем та ТОВ
"Прушинські" 01 лютого 2012 року (т.1 а.с.48-54).
Оригінали зазначених договорів
досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи наведене, суд вважає, що
покликання відповідача в акті
перевірки на те, що в договорах з
контрагентами відсутній обов'язок
Позивача подати під завантаження
транспортний засіб, є безпідставним та
таким, що суперечить дійсним
обставинам.

Крім того, в судовому засіданні були
досліджені договори-заявки,
рахунки-фактури, міжнародні
товарно-транспортні накладні, акти
виконаних робіт (копії яких долучені до
матеріалів справи), банківські виписки,
які свідчать про те, що у позивача
дійсно замовлялися транспортні
послуги, такі послуги були надані та
оплачені (т.1 а.с.55-131,141-248, т.2 а.с.1-120).

Підтвердженням факту використання в
господарській діяльності витрат,
понесених при поданні автомобілів до
пункту завантаження, є саме виконання
замовлень щодо перевезення вантажів та
одержання відповідної виручки,
оскільки для прибуття в місце
завантаження та повернення на місце
стоянки автотранспортного засобу
після виконання перевезень чи
переміщення транспорту між населеними
пунктами для завантаження і
перевезення продукції (виконання
замовлення) необхідно використовувати
пальне.

Разом із тим, податковим органом в акті
перевірки не заперечується факт
необхідності здійснення холостого
пробігу для належного виконання
замовлення по перевезенню вантажу та
не доведено того, що з урахуванням
існуючих норм позивачем списано
пального більше, ніж це було необхідним
для надання послуг по здійсненню
вантажних перевезень.

При прийнятті рішення судом також
враховано, що відповідно до п. 3
Методичних рекомендацій з формування
собівартості перевезень (робіт, послуг)
на транспорті, затверджених наказом
Міністерства транспорту України від
05.02.2001 року № 65, собівартість
перевезень (робіт, послуг) - це виражені
в грошовій формі поточні витрати
транспортних підприємств,
безпосередньо пов'язані з підготовкою
та здійсненням процесу перевезень
вантажів і пасажирів, а також
виконанням робіт і послуг, що
забезпечують перевезення.

Згідно з п. 30 Методичних рекомендацій з
формування собівартості перевезень
(робіт, послуг) на транспорті, до
виробничої собівартості перевезень
включаються: прямі матеріальні
витрати; прямі витрати на оплату праці;
інші прямі витрати; загальновиробничі
витрати.

Пунктом 32 Методичних рекомендацій з
формування собівартості перевезень
(робіт, послуг) на транспорті визначено,
що до статті калькуляції "Прямі
матеріальні витрати" включається
вартість усіх видів пально-мастильних
та інших матеріалів (включаючи
транспортно-заготівельні витрати), що
використані як безпосередньо на
виконання перевезень (робіт, послуг),
так і на технологічні операції в
процесі підготовки рухомого складу до
експлуатації, а також витрати
пально-мастильних матеріалів на
допоміжно-службовий,
учбово-тренувальний та невиробничий
нальоти годин.

Тобто, паливно-мастильні матеріали,
використані на пробіг автомобіля без
вантажу в розрізі конкретного
перевезення, є прямими витратами на
вказане перевезення.

Таким чином, позивачем правомірно до
складу валових витрат віднесено суми
сплачені при придбанні пального,
витраченого при виконанні перевезення
вантажів автомобільним транспортом.

При цьому пальне на конкретний маршрут
списувалося згідно подорожніх листів в
повному обсязі як використане на
виконання замовлення на перевезення, а
замовники послуг проводили оплату
вантажних перевезень від пункту
навантаження до пункту розвантаження.

Слід зазначити, що вартість послуг є
договірною. Вартість перевезення
вантажу узгоджується з урахуванням
руху (подачі) транспортного засобу до
місця завантаження та/або з місця
розвантаження до гаража чи наступного
місця призначення, що є складовою
частиною послуги. Це відображається в
акті виконаних робіт.

Разом із тим, податковим органом не
заперечується факт необхідності
здійснення холостого пробігу для
належного виконання замовлення по
перевезенню вантажу та не доведено
того, що з урахуванням існуючих норм
позивачем списано пального більше, ніж
це було необхідно для надання послуг зі
здійснення вантажних перевезень.

Слід зазначити, що процес надання
автомобіля під завантаження,
транспортування вантажу,
розвантаження, та доставка автомобіля
від пункту розвантаження до місця його
зберігання є діями, які супроводжують
одну господарську операцію і без
наявності хоча б однієї з них,
господарська операція відбутись не
може.

Таким чином, оподаткуванню підлягають
всі дії: з пункту вибуття транспортного
засобу до пункту завантаження і до
моменту його повернення в пункт
зберігання або відбуття від пункту
розвантаження в інший пункт
завантаження для здійснення іншої
господарської операції.

Отже, пальне, використане під час руху
по маршруту транспортного засобу без
вантажу слід вважається таким, що
використане у господарській
діяльності, а тому витрати, понесені
при придбанні такого пального,
обґрунтовано включені до складу
валових у періоді, що підлягав
перевірці.

Господарські операції позивача по
перевезенню вантажів у міжнародному
сполученні підтверджені належним
чином оформленими первинними
документами, а відомості, які б
свідчили про завищення позивачем
валових витрат, у акті перевірки
відсутні.

Крім того, витрати понесені позивачем
на подачу автомобілів до пункту
завантаження пов'язані із
підприємницькою діяльністю з метою
отримання доходу. Доказів використання
позивачем пального, що не пов'язано із
господарською діяльністю не вказано в
акті перевірки.

Відповідно до п.138.4. ст.138 Податкового
кодексу України, витрати, що формують
собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг,
визнаються витратами того звітного
періоду, в якому визнано доходи від
реалізації таких товарів, виконаних
робіт, наданих послуг.

Відповідачем не заперечується факт
одержання та визнання доходів у
перевіряємому періоді саме від надання
послуг по перевезенню вантажів та
транспортно-експедиторських послуг.

Згідно з п. 138.2 ст. 138 ПК України
визначено, що витрати, які враховуються
для визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів.

Відповідно до абзацу 11 ст. 1 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»
первинний документ - документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

У відповідності до п.138.4. ст.138 ПК
України витрати, що формують
собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг, крім
нерозподільних постійних
загальновиробничих витрат, які
включаються до складу собівартості
реалізованої продукції в періоді їх
виникнення, визнаються витратами того
звітного періоду, в якому визнано
доходи від реалізації таких товарів,
виконаних робіт, наданих послуг.

Так, згідно пп.14.1.27. п. 14.1. ст. 14 ПК
України витрати - сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних для провадження
господарської діяльності платника
податку, в результаті яких
відбувається зменшення економічних
вигод у вигляді вибуття активів або
збільшення зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Таким чином, визначальною ознакою
витрат, що враховуються при визначенні
об'єкта оподаткування, є їх зв'язок з
господарською діяльністю платника
податку.

В силу пп. 139.1.9. п.139.1. ст. 139 ПК України не
враховуються при визначенні
оподатковуваного прибутку витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Тим самим, за своїм змістом наведені
норми передбачають як підставу для не
включення до валових витрат лише
випадок повної відсутності будь-яких
розрахункових, платіжних та інших
документів, а тому і неможливість
віднесення до складу валових витрат
підприємця нереальних сум,
непідтверджених будь-якими
документами взагалі.

В свою чергу, як встановлено судом під
час розгляду справи по суті, посадовими
особами відповідача при проведенні
розрахунку витрат пального включеного
позивачем до складу витрат було
використано виключно відстань, на яку
здійснювалось перевезення вантажів.

При цьому податковим органом не було
взято до уваги витрати пального на
подачу автотранспорту до пункту
навантаження (розвантаження) та
повернення його в зворотному напрямку,
що також на переконання суду має прямий
вплив на формування собівартості
наданих послуг та пов'язано з
господарською діяльністю позивача.

Враховуючи наведені обставини, суд
приходить до переконання щодо
безпідставності висновків податкового
органу з приводу завищення позивачем
валових витрат на подачу транспортних
засобів до пункту навантаження
(розвантаження) та повернення їх в
зворотньому напрямку.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків
встановлених ст. 72 цього Кодексу. У
відповідності до п. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дій чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов
висновку, що відповідач не надав суду
достатніх беззаперечних доказів в
обґрунтування обставин, на яких
ґрунтуються його заперечення, і не
довів правомірності прийняття ним
податкового повідомлення-рішення, у
той час як позивач на підставі належних
та допустимих доказів довів
обґрунтованість позовних вимог.

З огляду на викладене вище, суд визнає
протиправним та скасовує податкове
повідомлення-рішення № від 08
квітня 2013 року, тобто задовольняє
позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідно до вимог ст.94 КАС України на
користь позивача присуджуються судові
витрати у вигляді сплаченого судового
збору у розмірі 182,70 грн.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення - рішення
Державної податкової інспекції у м.
Рівному Рівненської області Державної
податкової служби від 08.04.2013 року №
.

Присудити на користь позивача Фізична
особа-підприємець ОСОБА_4 із Державного
бюджету судовий збір у розмірі 182 (сто
вісімдесят дві) грн. 70 коп.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до
Житомирського апеляційного
адміністративного суду через
Рівненський окружний адміністративний
суд. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до Житомирського апеляційного
адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 КАС України, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 КАС
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя Борискін
С.А.