Справа № 820/15227/14
Суддя: Супрун Ю.О.
Дата ухвалення: 2014-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

15 вересня 2014 р.
Справа № 820/15227/14

Харківський окружний
адміністративний суд у складі:

Головуючого - судді Супрун Ю.О.,

при секретарі судового засідання -
Ахвердян Р.А.,

за участю: представника позивача -
Радзівіло Л.В., представника
відповідача - Гирі В.О.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні у приміщенні суду
справу за адміністративним позовом
Приватного підприємства "Фірма "Інекс"
до Державної податкової інспекції у
Московському районі міста Харкова
Головного управління Міндоходів у
Харківській області про скасування
податкового повідомлення - рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "Фірма "Інекс"
(надалі за текстом - ПП "Фірма "Інекс",
позивач) звернулось до Харківського
окружного адміністративного суду з
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції у Московському
районі міста Харкова Головного
управління Міндоходів у Харківській
області (надалі за текстом - ДПІ у
Московському р-ні м. Харкова ГУ
Міндоходів у Харківській області,
відповідач), в якому просить суд:
скасувати податкове повідомлення -
рішення № від 08.08.2014 року,
прийняте на підставі Акту перевірки №
2437/20-34-22-01-05/32134472 від 22.07.2014 року в
повному обсязі; скасувати податкове
повідомлення - рішення № від
08.08.2014 року, прийняте на підставі Акту
перевірки № 2437/20-34-22-01-05/32134472 від 22.07.2014
року в повному обсязі.

В обґрунтування позовних вимог
підприємство зазначило, що
правовідносини з ТОВ "Еккоплюс" та ТОВ
"Віател" мали реальний характер та
відповідно правомірно віднесло до
складу податкового кредиту суми ПДВ та
валових витрат за ними, а висновки
відповідача, викладені в акті
перевірки не відповідають фактичним
обставинам справи.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав,
просив суд задовольнити позов в
повному обсязі.

Представник відповідача проти позову
заперечував, надав до суду письмові
заперечення, позиція яких повністю
збігається з викладеною в судовому
засіданні, де вказав, що податковим
органом правомірно було зафіксовано
порушення чинного податкового
законодавства України, а отже і
винесені на підставі висновків
перевірки податкові повідомлення -
рішення є законними, просив у позові
відмовити в повному обсязі.

Оскільки судом зібрані докази, що в
своїй сукупності повно та всебічно
висвітлюють обставини спірних
правовідносин, визначене ч.1 ст.2 КАС
України, завдання адміністративного
судочинства залишається незмінним при
розгляді будь-якої адміністративної
справи, в тому числі і справи за позовом
до суб'єкта владних повноважень і
дотримання вказаного завдання є
обов'язковим в силу приписів ч. 2 ст. 19
Конституції України, суд доходить
висновку, що адміністративна справа
має бути розглянута та вирішена на
підставі наявних в ній доказів.

Суд, заслухавши пояснення
представників сторін, розглянувши
матеріали справи, вивчивши доводи,
дослідивши зібрані по справі докази в
їх сукупності, проаналізувавши зміст
норм матеріального і процесуального
права, які врегульовують спірні
правовідносини, виходить з таких
підстав та мотивів.

Як вбачається з матеріалів справи,
Приватне підприємство фірма "Інекс"
() пройшло державну
реєстрацію та зареєстроване ВК
Харківської міської ради 21.08.2002 року.
Відповідач перебуває на податковому
обліку в Державній податковій
інспекції у Московському районі міста
Харкова Головного управління
Міндоходів у Харківській області з
03.09.2002 року за № 215 та зареєстроване
платником ПДВ згідно свідоцтва про
реєстрацію платника податку на додану
вартість № 29288628 від 20.04.2005 року.

Судом встановлено, що податковим
органом було проведено документальну
позапланову виїзну перевірку ПП "Фірма
"Інекс" з питань дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства з ТОВ "Еккоплюс"
(податковий номер 38876264) за період з
01.12.2013 року по 28.02.2014 року та ТОВ "Виател"
(податковий номер 38876259) за період з
01.12.2013 року по 28.02.2014 року.

За результатом перевірки складено Акт
від 22.07.2014 року № 2437/20-34-22-01-05/32134472,
встановлено порушення ПП "Фірма "Інекс",
а саме:

- п.п.138.1.1 п. 138.1 ст. 138 Податкового
кодексу України №2755-УІ від 02.12.2010 року,
внаслідок чого встановлено заниження
податку на прибуток на загальну суму
17100 грн., в тому числі у 2013 році в сумі
17100 грн.;

- п. 198.4, п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу
України №2755-УІ від 02.12.2010 року, занижено
податок на додану вартість у загальній
сумі 38833 грн., в тому числі за грудень 2013
року в сумі 1800 грн., січень 2014 року у
сумі 4000 грн., липень 2012 року в сумі 15984
грн., лютий 2014 року у сумі 16833 грн..

Не погодившись з висновками Акту
перевірки, ПП фірма "Інекс" 28 липня 2014
року за вих. № 28 оскаржило його до
Державної податкової інспекції у
Московському районі міста Харкова
Головного управління Міндоходів у
Харківській області. Листом №
5591/20-34-22-01-16/7 від 06.08.2014 року висновки
оскаржуваного акту перевірки були
залишені без змін.

На підставі висновків Акту перевірки
Державною податковою інспекцією у
Московському районі міста Харкова
Головного управління Міндоходів у
Харківській області було винесено
податкове повідомлення-рішення №
від 08.08.2014 року, яким ПП фірмі
"Інекс" збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на прибуток на
загальну суму 48541,25 грн., в тому числі за
основним платежем 38833,00 грн. та за
штрафними (фінансовими) санкціями 9708,25
грн. та податкове повідомлення-рішення
№ від 08.08.2014 року, яким ПП фірмі
"Інекс" збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість у розмірі 21372,00 грн., в тому
числі за основним платежем 17100,00 грн. та
за штрафними (фінансовими) санкціями
4275,00 грн..

Судом встановлено, що оскаржувані
податкові повідомлення-рішення
прийняті Державною податковою
інспекцією у Московському районі міста
Харкова Головного управління
Міндоходів у Харківській області за
результатами аналізу правовідносин
позивача з ТОВ "Еккоплюс" (податковий
номер 38876264) за період з 01.12.2013 року по
28.02.2014 року та ТОВ "Виател" (податковий
номер 38876259) за період з 01.12.2013 року по
28.02.2014 року.

З матеріалів справи вбачається, що ТОВ
"Виател", є платником
податків і зборів, передбачених
Податковим кодексом України, що
підтверджується копією свідоцтва
платника податків ПДВ № 200141891 від 01.10.2013
року.

Так, в акті перевірки від 22.07.2014 року за
№ 2437/20-34-22-01-05/3214472 зазначено, що
Інформація викладена в актах перевірки
№ 163/20-36-22-03-07/38876259 від 25.03.2014 року та №
182/20-36-22-03-07/38876259 не знайшла свого
підтвердження на підставі постанови
Донецького окружного
адміністративного суду від 25.04.2014 року
та ухвали Донецького Апеляційного
адміністративного суду від 01.07.2014 року.

Судом встановлено, що між ПП фірма
"Інекс" та ТОВ "Еккоплюс" укладено
договір № 251113 від 25 листопада 2013 року
щодо надання
інформаційно-консультативних послуг,
предметом якого було надання замовнику
інформаційно-консультативних послуг
по вивченню попиту, пошук клієнтів
рекомендації по укладанню договорів.

Факт виконання наданих послуг
підтверджується наступними
документами, а саме: копіями актів
виконаних робіт № 2709 від 17.12.2013 року, №
3011 від 30.12.2013 року та податковою
накладною № 2709 від 27.12.2013 року, № 3011 від
30.12.2013 року, письмовим звітом по
договору № 251113 від 25.11.2013 року. Оплата
здійснена у безготівковій формі
платіжними дорученнями № 1313 від 14.01.2014
року, № 1303 від 08.01.2014 року.

Також, між ПП фірма "Інекс" та ТОВ
"Еккоплюс" укладено договір № 251213 від
25.12.2013 року щодо надання рекламних
послуг, предметом якого було надання
замовнику послуг по розміщенню
рекламно-інформаційних матеріалів.

Факт виконання наданих послуг договору
підтверджується наступними
документами, а саме: копіями актів
виконаних робіт № 3126 від 31.01.2014 року, №
2822 від 28.02.2014 року, податковими
накладними № 3126 від 31.01.2014 року, № 2822
від 28.02.2014 року, платіжними дорученнями
про оплату № 1356 від 11.02.2014 року № 1401 від
14.01.2014 року.

Крім того, між ПП "ОА "Інекс" та ТОВ
"Еккоплюс" було укладено договір № 030214
від 03.02.2014 року купівлі-продажу,
предметом якого було поставка покупцю
товару відповідно сертифікації, а саме
металеве огородження. Термін дії
договору до 31.12.2014 року, вартість товару
- 77000,00 грн., в т.ч. ПДВ 20% - 12833,33 грн..

Факт виконання наданих послуг договору
підтверджується наступними
документами, а саме: копіями видаткових
накладних № 2422 від 24.02.2014 року, № 2528 від
25.02.2014 року, податковими накладними №
2422 від 24.02.2014 року, № 2528 від 25.02.2014 року,
платіжними дорученнями про оплату № 1408
від 14.03.2014 року, № 1413 від 18.03.2014 року.

Отримані послуги були оприбутковані
позивачем, що підтверджується
оборотно-сальдовою відомістю по
рахунку 631.

Відповідно до вимог п. 1.7 ст. 1 Закону
України "Про податок на додану
вартість" податковий кредит, це сума, на
яку платник податку має право зменшити
податкове зобов'язання звітного
періоду.

Згідно пп. 7.4.1, 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону
України "Про податок на додану
вартість" податковий кредит звітного
періоду складається із сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленого п.6.1
ст. 6 та ст. 8-1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподаткованих операціях у межах
господарської діяльності платника
податку. Не дозволяється включення до
податкового кредиту будь-яких витрат
по сплаті податку, що не підтверджені
податковими накладними.

Згідно пп. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону
України "Про податок на додану
вартість" та у відповідності до ст. 198.2
Податкового кодексу України, датою
виникнення права платника податку на
податковий кредит вважається дата
здійснення першої з подій: або дата
списання коштів з банківського рахунку
платника податку в оплату товарів
(робіт, послуг), дата виписки
відповідного рахунку (товарного чеку) -
в разі розрахунків з використанням
кредитних карток або комерційних
чеків; або дата отримання податкової
накладної, що засвідчує факт придбання
платником податку товарів (робіт,
послуг).

Таким чином, ПП фірма «ІНЕКС»
виконало усі передбачені Законом умови
отримання відшкодування ПДВ та має всі
документальні підтвердження розміру
свого податкового кредиту, у зв'язку з
чим висновки викладені у Акті
перевірки 2437/20-34-22-01-05/321344472 від 22.07.2014
року ДПІ у Московського району м.
Харкова ГУ Міндоходів у Харківській
області є такими, що не відповідають
дійсності та чинному законодавству
України.

Згіно ст. 21 Податкового кодексу України
N 2755-VI. від 02.12.2010 року, посадові особи
контролюючих органів зобов'язані:
дотримуватися Конституції України та
діяти виключно у відповідності з цим
Кодексом та іншими законами України,
іншими нормативними актами;
забезпечувати сумлінне виконання
покладених на контролюючі органи
функцій; забезпечувати ефективну
роботу та виконання завдань
контролюючих органів відповідно до їх
повноважень; не допускати порушень
прав та охоронюваних законом інтересів
громадян, підприємств, установ,
організацій; коректно та уважно
ставитися до платників податків, їх
представників та іншихучасників
відносин, що виникають під час
реалізації норм цього Кодексу та інших
законів, не принижувати їх честі та
гідності; не допускати розголошення
інформації обмеженим доступом, що
одержується, використовується,
зберігається під час реалізації
функцій, покладених на контролюючі
органи; надавати органам державної
влади та органам місцевого
самоврядування на їх письмовий запит
відкриту податкову інформацію в
порядку. встановленому законом.

Відповідно до п. 138.1 ст. 138 Податкового
кодексу України витрати, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із: витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 -
138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10,
пунктом 138.11 цієї статті; інших витрат,
визначених згідно з пунктом 138.5,
підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10,
пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом
140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;
крім витрат, визначених у пунктах 138.3
цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

До витрат операційної діяльності
включають: собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг та інші витрати беруться для
визначення об'єкта оподаткування з
урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї
статті, пунктів 140.2-140.5 статті 140, статей
142 і 143 та інших статей цього Кодексу,
які прямо визначають особливості
формування витрат платника податку.

Згідно п. 138.4 ст. 138 Податкового кодексу
України, витрати, що формують
собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг,
визнаються витратами того звітного
періоду, в якому визнано доходи від
реалізації таких товарів, виконаних
робіт, наданих послуг.

Приписами п. 138.8 ст. 138 Податкового
кодексу України, передбачено, що
собівартість виготовлених та
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг складається з витрат,
прямо пов'язаних з виробництвом таких
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, а саме: прямих матеріальних
витрат; прямих витрат на оплату праці;
амортизації виробничих основних
засобів та нематеріальних активів,
безпосередньо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг;
загальновиробничі витрати, які
відносяться на собівартість
виготовлених та реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг
відповідно до положень (стандартів)
бухгалтерського обліку; вартості
придбаних послуг, прямо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг; інших прямих
витрат, у тому числі витрат з придбання
електричної енергії (включаючи
реактивну).

При цьому, відповідно до п.п.138.8.1 п.138.8
ст. 138 Податкового кодексу України, до
складу прямих матеріальних витрат
включається вартість сировини та
основних матеріалів, що утворюють
основу виготовленого товару, виконаної
роботи, наданої послуги, придбаних
напівфабрикатів та комплектувальних
виробів, допоміжних та інших
матеріалів, які можуть бути
безпосередньо віднесені до
конкретного об'єкта витрат. Прямі
матеріальні витрати зменшуються на
вартість зворотних відходів, отриманих
у процесі виробництва, які оцінюються у
порядку, визначеному в положеннях
(стандартах) бухгалтерського обліку;

Згідно п.п.139.1.9 п.139.1 ст. 139 Податкового
кодексу України, не включаються до
складу витрат: витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Пунктом 138.2 ст. 138 Податкового кодексу
України визначено, що витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" № 996-ХІV від 16.07.1999
року підставою для бухгалтерського
обліку господарських операцій є
первинні документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Суд зазначає, що ПП фірмою "Інекс" були
надані належним чином складені
документи визначені Податковим
кодексом України для підтвердження
валових витрат підприємства та докази
використання придбаних послуг у
господарській діяльності позивача.

Зазначена обставина не заперечується
змістом акту перевірки №
2437/20-34-22-01-05/32134472 від 22.07.2014 року та
наданими поясненнями представника
відповідача в судовому засіданні.

В судовому засіданні представник
відповідача посилався на додаткові
обставини для винесення оскаржуваних
податкових повідомлень - рішень, проте
суд не приймає їх до уваги, оскільки
відповідно до Податкового кодексу
України, податкове повідомлення -
рішення виноситься саме на підставі
акту перевірки, який не може бути
згодом змінений з підстав винесення
податкового податкового повідомлення -
рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Згідно п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу
України № 2755-VI від 02.12.2010 року (надалі -
Кодексу) підставою для нарахування
податкового кредиту є податкова
накладна, яка видається платником
податку, який поставляє товари
(послуги), на вимогу їх отримувача.

За змістом пункту 198.3 статті 198 Кодексу
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи із договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 Кодексу не
відносяться до складу податкового
кредиту суми податку сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
або оформленими з порушенням вимог чи
не підтверджені митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач виконав вимоги, передбачені
пунктом 198.3 статті 198 Кодексу, сплативши
податок на додану вартість в ціні
отриманих послуг від ТОВ "Еккоплюс", яке
в свою чергу, виконало вимоги п. 201.1 ст.
201 Кодексу - видало ПП фірмі "Інекс"
належним чином оформлені податкові
накладні на сплачені ним суми податку.

Відповідно до п. 198.2 ст. 198 Кодексу датою
виникнення права платника податку на
віднесення до податкового кредиту
вважається: дата тієї події, що
відбудеться раніше: дата списання
коштів з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку товарів
/послуг, що підтверджено податковою
накладною.

Отже, наявність у платника податку
(позивача у справі) виданих йому
податкових накладних і сплата вартості
отриманих товарів та послуг з ПДВ є
достатніми підставами для визначення
податкового кредиту з урахуванням
підтвердження реального здійснення
господарської операції.

Таким чином, суд дійшов висновку, що
позивачем правомірно включено до
складу податкового кредиту суми
податку на додану вартість, сплачені
позивачем в ціні отриманих послуг від
ТОВ "Еккоплюс".

Суд не приймає до уваги твердження
відповідача про нікчемність
(недійсність) правочинів вчинених ПП
фірмою "Інекс" з ТОВ "Еккоплюс" з
наступних підстав.

Згідно статті 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Відповідно до статті 203 Цивільного
кодексу України зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам. Особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 228 Цивільного кодексу
України правочин вважається таким, що
порушує публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним. У разі
недодержання вимоги щодо
відповідності правочину інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам такий правочин може бути
визнаний недійсним. Якщо визнаний
судом недійсний правочин було вчинено
з метою, що завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, то при
наявності умислу у обох сторін - в разі
виконання правочину обома сторонами - в
дохід держави за рішенням суду
стягується все одержане ними за угодою,
а в разі виконання правочину однією
стороною з іншої сторони за рішенням
суду стягується в дохід держави все
одержане нею і все належне - з неї
першій стороні на відшкодування
одержаного. При наявності умислу лише у
однієї із сторін все одержане нею за
правочином повинно бути повернуто
іншій стороні, а одержане останньою або
належне їй на відшкодування виконаного
за рішенням суду стягується в дохід
держави.

Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму
Верховного Суду України "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними" № 9 від
06.11.2009 року перелік правочинів, які є
нікчемними як такі, що порушують
публічний порядок, визначений статтею
228 ЦК України:

1) правочини, спрямовані на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина;

2) правочини, спрямовані на знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на
суспільні, економічні та соціальні
основи держави, зокрема: правочини,
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу - землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (стаття 14 Конституції
України); правочини щодо відчуження
викраденого майна; правочини, що
порушують правовий режим вилучених з
обігу або обмежених в обігу об'єктів
цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на
порушення інших об'єктів права,
передбачені іншими нормами публічного
права, не є такими, що порушують
публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею
228 ЦК України має враховуватися вина,
яка виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін. Доказом вини може
бути вирок суду, постановлений у
кримінальній справі, щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним тощо. Наслідки
вчинення правочину, що порушує
публічний порядок, визначаються
загальними правилами.

Відповідачем не надано відповідних
доказів нікчемності (недійсності)
правочинів вчинених ПП фірмою "Інекс" з
ТОВ "Еккоплюс".

Відповідно до ст. 67 Конституції
України, кожен зобов'язаний сплачувати
податки і збори в порядку і розмірах,
встановлених законом. Правовий порядок
в Україні ґрунтується на засадах,
відповідно до яких ніхто не може бути
примушений робити те, що не передбачено
законодавством (ч. 1 ст. 19 Конституції
України). Чинне законодавство, зокрема,
Податковий кодекс України не
встановлює обов'язку покупця
сплачувати ПДВ ще й до бюджету, у разі
ухилення від його сплати продавцем з
урахуванням суми податку, отриманого
від покупця у складі ціни товару.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Таким чином, відповідачем не
доведено правомірність прийняття
оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень.

Враховуючи викладене, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги є
обґрунтованими та підлягають
задоволенню.

Відповідно до ст. 94 КАС України,
якщо судове рішення ухвалене на
користь сторони яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України.

На підставі вищевикладеного,
керуючись ст. ст. 2, 8-14, 71, 94, 159, 160-164, 167, 186
КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Приватного
підприємства "Фірма "Інекс" до
Державної податкової інспекції у
Московському районі міста Харкова
Головного управління Міндоходів у
Харківській області про скасування
податкового повідомлення - рішення -
задовольнити в повному обсязі.

Скасувати податкове повідомлення -
рішення Державної податкової
інспекції у Московському районі міста
Харкова Головного управління
Міндоходів у Харківській області №
від 08.08.2014 року, прийняте на
підставі Акту перевірки №
2437/20-34-22-01-05/32134472 від 22.07.2014 року.

Скасувати податкове повідомлення -
рішення Державної податкової
інспекції у Московському районі міста
Харкова Головного управління
Міндоходів у Харківській області №
від 08.08.2014 року, прийняте на
підставі Акту перевірки №
2437/20-34-22-01-05/32134472 від 22.07.2014 року.

Стягнути з Державного бюджету
України на користь Приватного
підприємства "Фірма "Інекс" (611212, м.
Харків, вул. Світла, 5, 4)
судові витрати зі сплати судового
збору у розмірі 182 (сто вісімдесят дві)
гривні 70 копійок.

Постанова може бути оскаржена до
Харківського апеляційного
адміністративного суду.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення протягом десяти днів з дня її
проголошення, у разі застосування
судом частини третьої статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства
України, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Апеляційна скарга, подана після
закінчення строків, установлених цією
статтею, залишається без розгляду, якщо
суд апеляційної інстанції за заявою
особи, яка її подала, не знайде підстав
для поновлення строку, про що
постановляється ухвала.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо воно не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складено
19 вересня 2014 року.

Суддя
Супрун Ю.О.