Справа № 2а-2777/12/1370
Суддя: Качмар В.Я.
Дата ухвалення: 2014-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2014 року
Справа № 178344/12/9104

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Качмара В.Я.,

суддів - Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

за участі секретаря - Ратушної М.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові апеляційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Залізничному районі м.Львова
Львівської області Державної
податкової служби (правонаступник
Державна податкова інспекція у
Залізничному районі м.Львова Головного
управління Міндоходів у Львівській
області) на постанову Львівського
окружного адміністративного суду від 19
жовтня 2012 року в справі за позовом
Державного підприємства Міністерства
оборони України «Львівський завод
збірних конструкцій» до Державної
податкової інспекції у Залізничному
районі м.Львова Львівської області
Державної податкової служби про
часткове скасування податкових
повідомлень-рішень,

В С Т А Н О
В И В :

30.03.2012 Державне підприємство
Міністерства оборони України
«Львівський завод збірних
конструкцій» (далі - ДП) звернулося до
суду з позовом до Державної податкової
інспекції у Залізничному районі
м.Львова Львівської області Державної
податкової служби (далі - ДПІ) у якому, з
врахуванням доповнень до позовної
заяви, просило скасувати податкові
повідомлення-рішення відповідача від
19.10.2011 №/34909 на суму 53443,25грн,
№/34912 на суму за основним платежем
3723,93грн, №/34914 на суму 125709,71грн,
№2/0/34963 на суму за основним
платежем 501,90грн, № на суму
штрафних (фінансових) санкцій 3346,01грн
та від 05.01.2012 №/269 на суму 53442,25грн.

В обґрунтування позовних вимог
покликається на те, що рішення
податкового органу в оскарженій ним
частині прийняті протиправно, оскільки
право ДП на формування валових витрат
(витрат) та податкового кредиту
підтверджується усіма необхідними
первинними документами, а висновки
відповідача стосовно нереальності
(безтоварності, нікчемності)
господарських операцій позивача з
контрагентами є необґрунтованими та не
підтвердженими доказами. Під час
проведення перевірки були надані всі
належні первинні документи, які
відповідачем належним чином не взяті
до уваги. Також вказує, що підприємство
повинно сплачувати орендну плату та
земельний податок відповідно до
поданих податкових зобов'язань,
оскільки не отримувало довідок про
нормативну грошову оцінку земельних
ділянок після 01.01.2011 та не проводило
переоцінку вартості земельних ділянок.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 19 жовтня 2012
року в справі №2а-2777/12/1370 заявлений
позов задоволено частково. Скасовано
податкові повідомлення-рішення від
19.10.2011 №/34914, №, №/34909 в
частині визначення податкового
зобов'язання за платежем податок на
прибуток на суму 40779грн основного
платежу та 3597,25грн штрафних
(фінансових) санкцій (штрафів),
№/34912 в частині визначення
податкового зобов'язання за платежем
податок на додану вартість на суму
3723,93грн основного платежу та 930,98грн
штрафних (фінансових) санкцій (штрафів),
№2/0/34963 в частині визначення
податкового зобов'язання за платежем
податок з доходів фізичних осіб на суму
501,90грн основного платежу та 125,48грн
штрафних (фінансових) санкцій (штрафів)
та від 05.01.2012 №/269 в частині
визначення податкового зобов'язання за
платежем податок на прибуток на суму
40779грн основного платежу та 3597,25грн
штрафних (фінансових) санкцій (штрафів).
В задоволенні решти позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням в
частині задоволених позовних вимог,
його оскаржила ДПІ, яка покликаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати постанову суду першої
інстанції і прийняти нову постанову в
цій частині про відмову у задоволенні
позову. У поданій апеляційній скарзі
вказує, що позивачем не підтверджено
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими документами,
обов'язковість ведення яких
передбачена правилами ведення
податкового обліку, понесені ним
валові витрати (витрати), а податковий
кредит сформовано по операціях які
носять сумнівний характер та не
пов'язані із веденням
фінансово-господарської діяльності.
Відтак, вважає, що оскаржувані
податкові повідомлення-рішення
прийняті нею на підставі, в межах
повноважень та у спосіб передбачений
чинним податковим законодавством,
однак вказане не повно з'ясовано та
встановлено судом першої інстанції та
призвело до протиправного їх
скасування.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представників сторін, перевіривши
матеріали справи, апеляційну скаргу,
суд апеляційної інстанції приходить до
переконання, що апеляційну скаргу
належить задовольнити частково.

Задовольняючи частково позов, суд
першої інстанції виходив із того, що
податковим органом не доведено
правомірності прийнятих ним рішень в
повному обсязі, а тому позовні вимоги
позивача щодо їх скасування в частині є
підставними, доречними та
підтвердженими матеріалами справи .

Такі висновки суду першої інстанції не
повністю відповідають фактичним
обставинам справи та є лише частково
вірними з таких міркувань.

Як встановлено судом апеляційної
інстанції та підтверджено матеріалами
справи, ДП зареєстровано виконавчим
комітетом Львівської міської ради
12.02.1998, взято на податковий облік у
відповідача 05.05.1998, 02.06.1998 йому видано
свідоцтво про реєстрацію платника ПДВ.
Основними видами його діяльності є
виробництво збірних бетонних та
залізобетонних виробів, а також
роздрібна торгівля залізними виробами,
фарбами та склом, діяльність
загальнодоступних їдалень (а.с.36-37, 160-161
т.1).

На підставі Акта від 05.10.2011 №3034/23-2/08006864
(далі - Акт) планової виїзної перевірки
ДП з питань дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01.07.2009 по
30.06.2011 податковим органом було
встановлено порушення позивачем,
зокрема, вимог:

- п.5.1, пп.5.2.1 п.5.2, пп.5.3.9 п.5.3 ст.5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємства» (далі - Закон №334/94-ВР),
пп.14.1.11 п.14.1 ст.14, пп.135.5.4 п.135.5 ст.135, п.138.2,
п.138.3 ст.138, пп.139.1.9, пп.139.1.12 п.139.1 ст.139,
пп.140.1.8 п.140.1 ст.140 ПК України, п.26 Розділу
ХХ «Перехідні положення» ПК України, в
результаті чого занижено податок на
прибуток на загальну суму 50397грн, в т.ч.
за ІІІ квартал 2009 року в сумі 4300грн, за IV
квартал 2009 року в сумі 2614грн, за І
квартал 2010 року в сумі 1764грн, за ІІ
квартал 2010 року в сумі 2027грн, за ІІІ
квартал 2010 року в сумі 904грн, за ІV
квартал 2010 року в сумі 2780грн, за ІІ
квартал 2011 року в сумі 36008грн;

- пп.7.2.1, пп.7.2.6 п.7.2, пп.7.4.1, пп.7.4.4 п.7.4 ст.7
Закону України «Про податок на додану
вартість» (далі - Закон №168/97-ВР), в
результаті чого занижено ПДВ, який
підлягає сплаті до бюджету на загальну
суму 13225,60грн, у тому числі за липень 2009
року в сумі 2633,33грн, за серпень 2009 року в
сумі 2467,19грн, за вересень 2009 року в сумі
333,33грн, за жовтень 2009 року в сумі
2351,34грн, за листопад 2009 року в сумі
2439,34грн, за грудень 2009 року в сумі
2404,44грн, за квітень 2010 року в сумі
596,63грн, та встановлено завищення
залишку від'ємного значення, який після
бюджетного відшкодування включається
до складу податкового кредиту на
загальну суму 13225,60грн (а.с.72 т.1);

- ст.ст.5, 13, 14 Закону України «Про плату
за землю», п.269.1 ст.269, пп.270.1.1 п.270.1 ст.270,
пп.271.1.1 п.271.1 ст.271, п.274.1 ст.274, п.286.1 ст.286
ПК України, п.2.4 ухвали Львівської
міської ради від 18.06.2009 №2712 «Про
затвердження нормативної грошової
оцінки земель м.Львова», п.п.2.2, 2.3, 2.4 та
2.8 ухвали Львівської міської ради від
31.03.2011 №369 «Про деякі питання
нарахування та сплати за
землекористування у зв'язку із
введенням в дію у 2011 році грошової
оцінки земель м.Львова», в результаті
чого занижено земельний податок на
загальну суму 125326,85грн, в тому числі за
липень-грудень 2009 року в сумі 484,86грн, за
січень-грудень 2010 року в сумі 1042,58грн та
за січень-червень 2011 року в сумі
123799,41грн;

- п.3.1, п.7.39 «Положення про ведення
касових операцій у національній валюті
в Україні», затверджене постановою
Правління Національного банку України
від 15.12.2004 №637, у зв'язку із відсутністю
платіжних документів, які
підтверджують сплату підприємством
готівкових коштів в розмірі 3346,01грн;

- пп.3.1.1 п.3.1, пп.4.2.9, пп.4.2.15 п.4.2 ст.4, п.7.1
ст.7, пп.8.1.1, пп.8.1.2 п.8.1 ст.8, п.9.10 ст.9,
пп.«а» п.17.2 ст.17, пп.«а» п.19.2 ст.19 Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб», у зв'язку із
неутриманням та неперерахуванням
податку з доходів фізичних осіб за
грудень 2010 року в сумі 501,90грн;

- пп.168.1.2 п.168.1 ст.168, п.171.1 ст.171, пп.«а»
п.176.2 ст.176 ПК України, у зв'язку із
неперерахуванням утриманого податку з
доходів фізичних осіб із виплаченої
заробітної плати найманих працівників
за червень 2011 року в сумі 3050грн у
терміни передбачені чинним
законодавством.

19.10.2011 відповідачем на підставі Акта
прийнято податкові
повідомлення-рішення: №/34909 яким
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на прибуток в сумі 53443,25грн
(основний платіж 49845,60грн, штрафні
(фінансові) санкції (штрафи) 3598,25грн);
№/34912 яким збільшено суму
грошового зобов'язання з ПДВ в сумі
16532грн (основний платіж 13225,60грн,
штрафні (фінансові) санкції (штрафи)
3306,40грн); №/34914 яким збільшено суму
грошового зобов'язання із земельного
податку в сумі 125709,71грн (основний
платіж 125326,85грн, штрафні (фінансові)
санкції (штрафи) 382,86грн); №2/0/34963
яким збільшено суму грошового
зобов'язання з податку з доходів
фізичних осіб в сумі 3678,38грн (основний
платіж 3551,90грн, штрафні (фінансові)
санкції (штрафи) 126,48грн); № яким
застосовано суму штрафних (фінансових)
санкцій (штрафу) в сумі 3346,01грн.

Позивач з прийнятими рішеннями ДПІ не
погодився, оскаржив такі в
адміністративному порядку. За
наслідками адміністративного
оскарження такі залишені без змін,
окрім податкового
повідомлення-рішення від 19.10.2011
№/34909 яке скасовано в частині 1грн
застосованих штрафних (фінансових)
санкцій (штрафу), а в решті залишено без
змін (а.с.101-151 т.1).

У зв'язку із частковим скасуванням
наведеного вище рішення ДПІ, останньою
05.01.2012 прийнято нове податкове
повідомлення-рішення №/269 яким
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на прибуток в сумі 53442,25грн
(основний платіж 49845грн, штрафні
(фінансові) санкції (штрафи) 3597,25грн)
(а.с.139 т.1).

Частково не погодившись із такими
рішеннями ДПІ, позивач звернувся до
адміністративного суду із цим позовом.

Стаття 67 Конституції України
передбачає, що кожен зобов'язаний
сплачувати податки і збори в порядку і
розмірах, встановлених законом. Згідно
зі ст.92 Основного Закону виключно
законами України встановлюються
система оподаткування, податки і збори.

Відповідно до п.5.1 ст.5 Закону №334/94-ВР (в
редакції, чинній на час виникнення
спірних відносин) валові витрати
виробництва та обігу - сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Згідно з пп.5.2.1 п.5.2 цієї ж статті до
складу валових витрат включаються суми
будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
продажем продукції (робіт, послуг) і
охороною праці, у тому числі витрати з
придбання електричної енергії
(включаючи реактивну), з урахуванням
обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7
цієї статті.

За змістом пп.5.3.9 п.5.3 ст.5 цього ж Закону
не належать до складу валових витрат
будь-які витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими документами,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачена правилами ведення
податкового обліку.

Щодо правомірності віднесення ДП до
валових витрат та податкового кредиту
сум по транспортуванню піску та щебеню
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1
(далі - ФОП) та Приватним підприємством
«ТрастТер» (далі - ПП), суд апеляційної
інстанції виходить з наступного.

Так, реальність, товарність
господарських операцій між позивачем
та його контрагентами підтверджена, а
саме, щодо:

- ФОП актом здачі-приймання робіт
(надання послуг), податковою накладною
(а.с.180, 241 т.1);

- ПП актами виконаних робіт,
приймально-здавальними актами,
податковими накладними,
рахунками-фактурами, накладними
(а.с.181-186, 242-247, 270-280 т.1);

Вказані первинні документи були повно,
всебічно та належним чином
проаналізовані судом першої інстанції
та їм надана відповідна оцінка у
взаємозв'язку із зазначеним основним
видом діяльності позивача.

Відповідні висновки Акта перевірки
позивача були в основному
сформульовані без аналізу будь-яких
первинних документів. Водночас,
відповідні первинні документи є в
наявності в ДП, представлені ним до
перевірки та подані в суді першої
інстанції.

Не заслуговують на увагу, твердження
відповідача, щодо сумнівів у
фактичному транспортуванні придбаних
товарів у зв'язку з відсутністю в
позивача необхідних документів,
оскільки відсутність та/або
дефектність документів на транспортне
перевезення не є безумовною підставою
ставити такі під сумнів, так само як і
здійснення самих господарських
операцій.

Так, підтвердженням отримання
позивачем товарно-матеріальних
цінностей, які постачалися його
контрагентами, товарно-транспортними
накладними (далі - ТТН), не є
визначальною умовою для отримання
права на формування витрат та
податкового кредиту, оскільки,
законодавчі норми не ставлять в
залежність відсутність транспортних
документів на перевезення вантажу
(товару) з наслідками формування бази
оподаткування податком на додану
вартість.

Безпідставними є твердження ДПІ про те,
що внаслідок відсутності ТТН
господарські операції з поставки
товарно-матеріальних цінностей не мали
місце (не здійснювалися), а тому витрати
на перевезення відсутні, оскільки сама
собою наявність або відсутність
окремих документів, а так само помилки
у їх оформленні не є підставою для
висновків про відсутність
господарської операції, якщо з інших
даних вбачається, що фактичний рух
активів або зміни у власному капіталі
чи зобов'язаннях платника податків у
зв'язку з його господарською
діяльністю мали місце.

Що ж до податкового кредиту
сформованого на підставі понесених
вище витрат на перевезення товарів від
ФОП та ПП на суму 3723,93грн, то суд слід
вказати наступне.

Пунктом 1.7 ст.1 Закону №168/97-ВР (в
редакції, чинній на час виникнення
спірних відносин) визначено, що
податковий кредит - сума, на яку платник
податку має право зменшити податкове
зобов'язання звітного періоду,
визначена згідно з цим Законом.

За змістом пп.7.4.1 п.7.4 ст.7 цього ж Закону
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи із договірної
(контрактної) вартості товарів (послуг),
але не вище рівня звичайних цін, у разі
якщо договірна ціна на такі товари
(послуги) відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою п.6.1 ст.6 та ст.8-1 цього
Закону, протягом такого звітного
періоду у зв'язку з придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до змісту пп.7.4.5 п.7.4
вказаної вище статті не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
п.п.7.2.6 цього пункту).

У разі коли на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
підпунктом документами, платник
податку несе відповідальність у
вигляді фінансових санкцій,
установлених законодавством,
нарахованих на суму податкового
кредиту, не підтверджену зазначеними
цим підпунктом документами.

Згідно пп.7.2.6 п.7.2 ст.7 вказаного Закону
податкова накладна видається
платником податку, який поставляє
товари (послуги), на вимогу їх
отримувача, та є підставою для
нарахування податкового кредиту.

Статтею 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» визначено, що
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення,
господарською операцією є дія або
подія, яка викликає зміни в структурі
активів та зобов'язань, власному
капіталі підприємства.

З наведеного випливає, що право
платника на зменшення
оподатковуваного доходу на суму
понесених витрат надається
добросовісним платникам для
компенсації реально понесених ними
витрат, пов'язаних з отриманням
прибутку, у зв'язку з чим обумовлюється
необхідністю підтвердження належними
документами факту понесення таких
витрат.

Судова практика вирішення податкових
спорів виходить з презумпції
добросовісності платника, яка презюмує
економічну виправданість дій платника,
що мають своїм наслідком отримання
податкової вигоди, та достовірність
відомостей у бухгалтерській та
податковій звітності платника.

Доводи ж податкового органу про
отримання платником необґрунтованої
податкової вигоди мають ґрунтуватись
на сукупності доказів, що безспірно
підтверджують існування обставин, які
виключають право платника, зокрема, на
формування витрат та податкового
кредиту.

Таким чином, право платника на
формування податкового кредиту
залежить від дотримання ним наступних
вимог, а саме - реальне придбання
товарів, робіт (послуг) з господарською
метою та наявність податкової
накладної, оформленої з дотриманням
вимог пп.7.2.1 п.7.2 ст.7 Закону №168/97-ВР. При
цьому наведені вимоги законодавства
передбачають не лише наявність усіх
обов'язкових реквізитів, але й
достовірність відомостей, що містяться
у них.

Слід погодитися з висновками суду
першої інстанції, оскільки на підставі
повно та всебічно досліджених доказів
він дійшов правильних та обґрунтованих
висновків про те, що витрати позивача у
господарських операціях із його
контрагентами ФОП та ПП є
підтвердженими належними та
допустимими доказами, а тому ним
правомірно зменшено податкове
зобов'язання звітного періоду на суму
3723,93грн.

Щодо віднесення до складу валових
витрат послуг Єдиного технологічного
центру з обробки перевізних документів
ІОЦ Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Львівська залізниця», то як
вбачається із матеріалів справи такі є
повністю підтвердженими належними
документами (а.с.192-201 т.1, а.с.22-40 т.2),
якими підтверджуються вказані
господарські операції, а незначні
недоліки в заповненні реквізитів
первинних бухгалтерських документів,
не роблять їх недійсними та не свідчать
про їх неналежність та недопустимість
як доказів, оскільки містять усі
необхідні відомості, які дають
можливість встановити зміст
господарської операції, вартісний
вираз, учасників господарської
операції тощо, а також не викликають
сумнівів.

Щодо правомірності віднесення ДП до
валових витрат на придбання палива
підзвітною особою ОСОБА_2, то суд
апеляційної інстанції виходить з таких
міркувань.

Так, згідно з вимогами п.2.11 «Положення
про ведення касових операцій у
національній валюті в Україні»,
затвердженого Постановою правління
Національного банку України від 15.12.2004
№637 (далі - Положення №637), видача
відповідній особі готівкових коштів
під звіт або на відрядження
здійснюється відповідно до
законодавства України та проводиться
за умови звітування нею у
встановленому порядку за раніше
отримані під звіт суми. Звітування за
одержані під звіт готівкові кошти
здійснюється відповідно до
законодавства України.

Відповідно до п.3.1 Положення №637, касові
операції оформляються касовими
ордерами, видатковими відомостями,
розрахунковими документами,
документами за операціями із
застосуванням платіжних карток, іншими
касовими документами, які згідно із
законодавством України підтверджували
б факт продажу (повернення) товарів,
надання послуг, отримання (повернення)
готівкових коштів.

Згідно з вимогами п.1.2 Положення №647
розрахунковий документ - документ
встановлених форми та змісту (касовий
чек, товарний чек, розрахункова
квитанція, проїзний документ тощо), що
підтверджує факт продажу (повернення)
товарів, надання послуг, отримання
(повернення) коштів, купівлі-продажу
іноземної валюти, надрукований у
випадках, передбачених Законом України
«Про застосування реєстраторів
розрахункових операцій у сфері
торгівлі, громадського харчування та
послуг», і зареєстрований у
встановленому порядку реєстратором
розрахункових операцій або заповнений
вручну.

Форма та порядок складання фізичною
особою звіту про використання коштів,
наданих на відрядження або під звіт
затверджені наказом Державної
податкової адміністрації України від
19.09.2003 №440 «Про затвердження форми
Звіту про використання коштів, наданих
на відрядження або під звіт, та Порядку
складання вказаного Звіту»
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 09.10.2003 за №915/8236.

Як встановлено судом першої інстанції
та підтверджено матеріалами справи, до
авансових звітів підзвітної особи
ОСОБА_2 підкріплені фіскальні чеки
(а.с.202-203, 205-206, 209-211 т.1), які повністю
відповідають п.3.1 та п.3.2 «Положення про
форму та зміст розрахункового
документу», затвердженого наказом
Державної податкової адміністрації
України від 01.12.2000 №614, зареєстрованого
в Міністерстві юстиції України 05.02.2001
за №105/5296 та містять всі обов'язкові
реквізити, а тому ДП вправі було
прийняти авансові звіти від підзвітної
особи та віднести до валових витрат
витрати по фіскальних чеках, придбання
за якими пов'язано з господарською
діяльністю такого та додаткового
підтверджується податковими
накладними (а.с.204, 207-208, 212-214 т.1).

Щодо правомірності віднесення ДП до
валових витрат операційної діяльності
у 2 кварталі 2011 року інших витрат за
попередні податкові періоди до 01.04.2011
слід зазначити наступне.

Відповідно до п.26 підрозділу 4 розділу XX
ПК України балансова вартість товарів
(крім тих, що підлягають амортизації, та
цінних паперів), сировини, матеріалів,
комплектуючих виробів,
напівфабрикатів, малоцінних предметів
(далі - запасів) на складах, у
незавершеному виробництві та залишках
готової продукції станом на кінець
звітного податкового періоду, що
передував даті набрання чинності
розділом III цього Кодексу, визнається
витратами в порядку, передбаченому
розділом III цього Кодексу.

Як вбачається із матеріалів справи,
після проведення інвентаризації ДП
було виявлено залишки готової
продукції станом на 01.04.2011 (а.с.3-10 т.2),
витрати на виготовлення якої ДП були
враховані при визначенні об'єкта
оподаткування без інших витрат
операційної діяльності станом на
кінець звітного податкового періоду,
що передував даті набрання чинності
розділом ІІІ ПК України.

Відповідно до п.138.8 ст.138 ПК України
собівартість виготовлених та
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг складається з витрат,
прямо пов'язаних з виробництвом таких
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, а саме: прямих матеріальних
витрат; прямих витрат на оплату праці;
амортизації виробничих основних
засобів та нематеріальних активів,
безпосередньо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг;
загальновиробничі витрати, які
відносяться на собівартість
виготовлених та реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг
відповідно до положень (стандартів)
бухгалтерського обліку; вартості
придбаних послуг, прямо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг; інших прямих
витрат, у тому числі витрат з придбання
електричної енергії (включаючи
реактивну).

До складу інших прямих витрат
включаються всі інші виробничі
витрати, які можуть бути безпосередньо
віднесені на конкретний об'єкт витрат,
у тому числі внески на соціальні
заходи, визначені ст.143 цього Кодексу,
плата за оренду земельних і майнових
паїв (п.138.9 ст.138 ПК України).

З наведених законодавчих положень
випливає, що ДП правомірно було
включено до складу витрат операційної
діяльності у ІІ кварталі 2011 року інші
витрати на суму 41417грн, оскільки такі
були понесені підприємством у зв'язку
із виготовленням продукції у
відповідності до основного виду його
діяльності.

Щодо позовних вимог про скасування
податкового повідомлення-рішення від
19.10.2011 №/34914, слід зазначити
наступне.

Так, згідно із пп.269.1.1 п.269.1 ст.269 ПК
України, платниками земельного податку
є власники земельних ділянок,
земельних часток (паїв) та
землекористувачі.

Підпунктом 271.1.1 п.271.1 ст.271 ПК України
визначено, що базою оподаткування є
нормативна грошова оцінка земельних
ділянок з урахуванням коефіцієнта
індексації, визначеного відповідно до
порядку, встановленого цим же розділом.

Відповідно до п.274.1 ст.274 цього ж
Кодексу, ставка податку за земельні
ділянки, нормативну грошову оцінку
яких проведено, встановлюється у
розмірі 1 відсотка від їх нормативної
грошової оцінки, за винятком земельних
ділянок, зазначених у статтях 272, 273, 276 і
278 цього ж Кодексу.

В силу положень ст.286 ПК України,
підставою для нарахування земельного
податку є дані державного земельного
кадастру.

Центральні органи виконавчої влади, що
реалізують державну політику у сфері
земельних відносин та у сфері
державної реєстрації речових прав на
нерухоме майно, щомісяця, але не
пізніше 10 числа наступного місяця, а
також за запитом відповідного
контролюючого органу за
місцезнаходженням земельної ділянки
подають інформацію, необхідну для
обчислення і справляння плати за землю,
у порядку, встановленому Кабінетом
Міністрів України.

Згідно приписів п.286.2 ст.286 ПК України,
платники плати за землю (крім фізичних
осіб) самостійно обчислюють суму
податку щороку станом на 1 січня і не
пізніше 20 лютого поточного року
подають відповідному органу державної
податкової служби за
місцезнаходженням земельної ділянки
податкову декларацію на поточний рік, з
розбивкою річної суми рівними частками
за місяцями. Подання такої декларації
звільняє від обов'язку подання
щомісячних декларацій. При поданні
першої декларації (фактичного початку
діяльності як платника плати за землю)
разом з нею подається довідка (витяг)
про розмір нормативної грошової оцінки
земельної ділянки, а надалі така
довідка подається у разі затвердження
нової нормативної грошової оцінки
землі.

Відповідно ч.5 ст.5 Закону України «Про
оцінку земель», нормативна грошова
оцінка земельних ділянок
використовується для визначення
розміру земельного податку, а також при
розробці показників та механізмів
економічного стимулювання
раціонального використання та охорони
земель.

Як передбачено ч.1 ст.23 цього Закону,
технічна документація з бонітування
ґрунтів, економічної оцінки земель та
нормативної грошової оцінки земельних
ділянок у межах населених пунктів
затверджується відповідною сільською,
селищною, міською радою.

На виконання наведеного, сесією
Львівської міської ради прийнято
ухвалу від 18.06.2009 №2712 «Про затвердження
нормативної грошової оцінки земель
м.Львова» (далі - Ухвала-1), якою
встановлена середня (базова) вартість
1кв.м земель міста з врахуванням
регіональних факторів 470,29грн.

Пунктом 2 ухвали Львівської міської
ради від 28.01.2010 №3173 «Про втрату
чинності ухвали міської ради від 21.10.2009
№3021 та внесення змін до Ухвали міської
ради від 18.06.2009 №2712» внесено зміни до
Ухвали-1, згідно яких грошова оцінка яка
нею встановлювалась введена в дію з
31.12.2010. До 31.12.2010 середня (базова)
вартість 1кв.м землі міста Львова
становила 184,9грн/кв.

Відповідно до п.2.3 ухвали Львівської
міської ради від 31.03.2011 № 369 «Про деякі
питання нарахування та сплати за
землекористування у зв'язку із
введенням в дію у 2011 році грошової
оцінки земель м. Львова» (далі -
Ухвала-2), платники орендної плати та
земельного податку, що не отримали у 2011
році довідок про нормативну грошову
оцінку земельних ділянок та подали
податкову звітність відповідно до
довідок про грошову оцінку, отриманих в
період до 01.01.2011, і не провели
переоцінку вартості земельних ділянок,
здійснюють сплату орендної плати та
земельного податку відповідно до
поданих податкових зобов'язань до
введення в дію відповідної нормативної
грошової оцінки земель м.Львова, тобто
до 01.01.2011.

Згідно з п.2.8. цієї ухвали, платники
орендної плати та земельного податку,
вказані у п.п.2.1, 2.2, 2.6, здійснюють сплату
орендної плати та земельного податку
за період з часу прийняття цієї ухвали
до часу введення в дію відкоригованої
грошової оцінки земель м.Львова з
пільгою 60% від суми нарахованих
платежів, що зараховуються до міського
бюджету м.Львова.

Тобто, на період з 01.01.2011 до введення в
дію відкоригованої грошової оцінки
земель м.Львова позивач зобов'язаний
був сплачувати земельний податок на
підставі грошової оцінки земель
м.Львова, затвердженої Ухвалою-1, з
пільгою у розмірі 60 відсотків від суми
нарахованих платежів, що зараховуються
до міського бюджету м.Львова, отримавши
відповідну довідку про нормативну
грошову оцінку земель м.Львова, що
позивачем зроблено не було.

Відтак, у зв'язку з тим, що Ухвалою-1 була
затверджена нова нормативна грошова
оцінка земель м.Львова, яка введена в
дію з 31.12.2010 позивачу слід було
проводити розрахунок земельного
податку з врахуванням довідки про
розмір нормативної грошової оцінки
земельної ділянки після 01.01.2011.

Апеляційний суд критично оцінює доводи
позивача про те, що у зв'язку з
відсутністю відкоригованої грошової
оцінки земель м.Львова розрахунок
земельного податку проводиться на
підставі довідки про нормативну
грошову оцінку землі, що видані до
01.01.2011, оскільки такі пояснення
суперечать п.2.3 Ухвали-2, яким
передбачено, що сплата орендної плати
та земельного податку, відповідно до
поданих раніше податкових зобов'язань
позивачем, можлива до введення в дію
відповідної нормативної грошової
оцінки земель м.Львова, тобто до 31.12.2010.

За таких обставин, позивачем
протиправно було зменшено суму
земельного податку який ним підлягав
сплаті за січень-червень 2011 року в сумі
123799,41грн.

Щодо донарахування податковим органом
земельного податку ДП за 2009-2010 роки, то,
слід погодитися із такими діями
відповідача, оскільки у відповідності
до ст.286 ПК України, Управлінням
Держкомзему у м.Львів йому була надана
інформація про нормативну грошову
оцінку земель які використовуються ДП
у вказаний період (а.с.312-313 т.1), з якої
вбачається, що останнім занижено такий
за липень-грудень 2009 року в сумі 484,86грн,
за січень-грудень 2010 року в сумі
1042,58грн.

Покликання суду першої інстанції та ДП
на те, що ДПІ не враховано уточнення
грошової оцінки земельних ділянок на
коефіцієнт індексації, суд апеляційної
інстанції вважає безпідставними,
оскільки як вбачається із матеріалів
справи, такий коефіцієнт був
застосований відповідачем при
розрахунку земельного податку, а також
врахований Управлінням Держкомзему у
м.Львів у наданій ним інформації.

Таким чином, нараховуючи ДП податкове
зобов'язання із земельного податку в
сумі 125326,85грн, ДПІ діяло на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені чинним законодавством.

Щодо віднесення до витрат, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування витрат на утримання та
експлуатацію гуртожитку в сумі
73018,45грн, то апеляційний суд вважає за
необхідне вказати наступне.

Відповідно до п.138.1 ст.138 ПК України
витрати, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування,
складаються із:

витрат операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 -
138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10,
пунктом 138.11 цієї статті;

інших витрат, визначених згідно з
пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6
пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї
статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею
141 цього Кодексу.

В силу положень абзацу першого пп.140.1.8
п.140.1 ст.140 ПК України при визначенні
об'єкту оподаткування враховуються
витрати платника податку (крім
капітальних, які підлягають
амортизації) на утримання та
експлуатацію об'єктів, що перебували на
балансі та утримувалися за рахунок
платника податку станом на 1 липня 1997
року, але не використовуються з метою
отримання доходу.

До вказаних об'єктів абз.7 пп.140.1.8 п.140.1
ст.140 ПК України віднесено
багатоквартирний житловий фонд, в тому
числі гуртожитки, одноквартирний
житловий фонд в сільській місцевості
та об'єкти житлово-комунального
господарства.

Отже до податкових витрат платника
відносяться витрати на утримання та
експлуатацію гуртожитків при
дотриманні наступних умов:

1. Гуртожитки повинні були перебувати
на балансі платника податку станом на
01.07.1997 р.

2. Гуртожитки не повинні
використовуватись з метою отримання
доходу.

3. Витрати на утримання та експлуатацію
гуртожитків не повинні бути
капітальними.

Із інвентарної книги обліку основних
засобів ДП вбачається, що гуртожиток по
вул.Городоцькій 216 у м.Львові, перебуває
на балансі підприємства з 1962 року і
витрати на утримання та експлуатацію
такого в сумі 73018,45грн не є
капітальними.

Однак, у відповідності до пп.14.1.56 п.14.1
ст.14 ПК України доходи - загальна сума
доходу платника податку від усіх видів
діяльності, отриманого (нарахованого)
протягом звітного періоду в грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах як на території України, її
континентальному шельфі у виключній
(морській) економічній зоні, так і за їх
межами.

Із матеріалів справи вбачається, що
позивач отримує від працівників
підприємства кошти за квартплату,
комунальні послуги та на утримання
гуртожитку (які ним включені до
отриманих доходів), а відтак, суд
апеляційної інстанції вважає що
положення пп.140.1.8 п.140.1 ст.140 ПК України
не можуть бути застосовані при
визначенні об'єкта оподаткування у
спірних відносинах.

Відповідно до п.138.4 ст.138 ПК України,
витрати, що формують собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг, крім нерозподільних
постійних загальновиробничих витрат,
які включаються до складу собівартості
реалізованої продукції в періоді їх
виникнення, визнаються витратами того
звітного періоду, в якому визнано
доходи від реалізації таких товарів,
виконаних робіт, наданих послуг.

Відтак, ДП правомірно керувалось п.138.4
ст.138 ПК України при формуванні
понесених витрат, а донарахування йому
податковим органом у зв'язку із цим
податку на прибуток в сумі 31218грн є
протиправним.

Виходячи з положень ч.2 ст.71 КАС України
апеляційний суд враховує, що в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на суб'єкта
владних повноважень, якщо він
заперечує проти адміністративного
позову.

За таких обставин, суд апеляційної
інстанції погоджується із висновком
суду першої інстанції щодо
підставності позовних вимог ДП про
скасування податкових
повідомлень-рішень від 19.10.2011 №,
№/34909 в частині визначення
податкового зобов'язання за платежем
податок на прибуток на суму 40779грн
основного платежу та 3597,25грн штрафних
(фінансових) санкцій (штрафів),
№/34912 в частині визначення
податкового зобов'язання за платежем
податок на додану вартість на суму
3723,93грн основного платежу та 930,98грн
штрафних (фінансових) санкцій (штрафів),
№2/0/34963 в частині визначення
податкового зобов'язання за платежем
податок з доходів фізичних осіб на суму
501,90грн основного платежу та 125,48грн
штрафних (фінансових) санкцій (штрафів)
та від 05.01.2012 №/269 в частині
визначення податкового зобов'язання за
платежем податок на прибуток на суму
40779грн основного платежу та 3597,25грн
штрафних (фінансових) санкцій (штрафів).
Що ж до вимог про скасування
податкового повідомлення-рішення від
19.10.2011 №/34914 то такі задоволенню не
підлягають у зв'язку із їх
безпідставністю.

В частині відмови у задоволенні
позовних вимог рішення суду першої
інстанції не оскаржується, тому суд
апеляційної інстанції не має права
роботи правові висновки щодо цієї
частини судового рішення. Крім того,
рішення суду першої інстанції в
частині, що не оскаржена особою, яка
подала апеляційну скаргу, не може бути
скасовано або змінено апеляційним
судом.

Підсумовуючи, оскільки постанова суду
першої інстанції прийнята з неповним
з'ясуванням судом обставин, що мають
значення для справи та порушенням норм
матеріального і процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи, то апеляційну скаргу належить
задовольнити частково, а оскаржувану
постанову в частині щодо податкового
повідомлення-рішення від 19.10.2011
№/34914 слід скасувати та прийняти
нову постанову про відмову у
задоволенні позовних вимог в цій
частині.

Керуючись ст.ст.195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС
України, суд,

П О С Т А
Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Залізничному
районі м.Львова Головного управління
Міндоходів у Львівській області
задовольнити частково.

Постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 19 жовтня 2012
року в частині задоволених позовних
вимог щодо податкового
повідомлення-рішення від 19 жовтня 2011
року №/34914 скасувати та прийняти
нову постанову, якою відмовити у
задоволенні позовних вимог в цій
частині.

В решті постанову Львівського
окружного адміністративного суду від 19
жовтня 2012 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена у касаційному порядку шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до адміністративного
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів після набрання нею
законної сили.

Головуючий суддя
В.Я. Качмар

Суддя
О.М. Гінда

Суддя
В.В. Ніколін

Повний текст виготовлений 12 вересня 2014
року.