Справа № 802/4337/13-а
Суддя: Жернаков Михайло Володимирович
Дата ухвалення: 2014-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

18 липня 2014 р.
Справа № 802/4337/13-а

Вінницький окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді:
Жернкова М. В.,

секретаря судового засідання:
Боровської Т. А.,

представника позивача:
ОСОБА_1,

представника відповідача:
Павлика І. А.,

представника третьої особи:
ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_4

до: Могилів-Подільської районної
державної адміністрації Вінницької
області

про: поновлення на роботі, зобов'язання
вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

24.10.2013 року до Вінницького окружного
адміністративного суду надійшла
позовна заява ОСОБА_4 (далі - ОСОБА_4,
позивач), в якій він просить
поновити його на роботі на посаді
начальника відділу освіти
Могилів-Подільської районної
державної адміністрації (далі -
Могилів-Подільська РДА, відповідач) та
зобов'язати відповідача зробити
відповідний запис про його (позивача)
поновлення на посаді у трудову книжку.

03.12.2013 позивач надав суду заяву про
збільшення розміру позовних вимог.
Подану заяву суд прийняв до розгляду
відповідно до ст. 138 Кодексу
адміністративного судочинства України
як таку, що відповідає вимогам ст. 106
цього кодексу.

Позивач вважає що його звільнення на
підставі п. 5 ст. 40 Кодексу законів про
працю, а саме нез'явлення на роботу
протягом більш як чотирьох місяців
поспіль внаслідок тимчасової
непрацездатності є неправомірним.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_4
зазначає, що безперервний період його
тимчасової непрацездатності почався
лише з 03.05.2013 і тривав до 27.08.2013, оскільки
перед тим він (позивач) перебував на
стаціонарному лікуванні з 03.04.2013 по
30.04.2013 включно і мав стати до роботи
01.05.2013, однак цей день ст. 73 КЗпП України
віднесений до святкових днів. Крім
того, позивач вважає, що грубим
порушенням, допущеним у процесі його
звільнення було невиконання
відповідачем обов'язку до застосування
дисциплінарного стягнення зажадати
від порушника трудової дисципліни
письмових пояснень, що передбачено ст.
149 КзпП України.

Ухвалою від 04.02.2014, постановленою без
виходу до нарадчої кімнати, суд залучив
до участі у справі як третю особу, що не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору, на стороні відповідача ОСОБА_5.
Ухвалою від 15.07.2014 суд замінив третю
особу, що не заявляє самостійних вимог
на предмет спору, на стороні
відповідача (далі - третя особа) ОСОБА_5
на ОСОБА_3.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав,
посилаючись на обставини, викладені в
позовній заяві, заяві про збільшення
розміру позовних вимог,
адміністративний позов просив
задовольнити повністю.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти адміністративного
позову заперечував, зазначивши, що
станом на день звільнення позивача -
28.08.2013 строк безперервного нез'явлення
на роботу перевищував 4 місяці, що
підтверджується табелями обліку
використання робочого часу за період з
лютого по серпень 2013 та листками
непрацездатності за вказаний період
часу. На переконання представника
відповідача твердження позивача про
можливість виходу на роботу в святкові
дні є необґрунтованими. Проти
задоволення адміністративного позову
представник Могилів-Подільської РДА
просив суд відмовити повністю.

Третя особа - ОСОБА_3 в судовому
засіданні жодних пояснень не надав, від
участі в судових дебатах відмовився.

Заслухавши пояснення учасників
судового процесу, дослідивши матеріали
справи, суд установив такі фактичні
обставини.

Відповідно до розпорядження голови
Могилів-Подільської РДА № 46-к від
01.12.2006 ОСОБА_4 (у зв'язку зі зміною
прізвища ОСОБА_4 на ОСОБА_4, внесені
відповідні зміни в облікові документи
позивача розпорядженням
Могилів-Подільської РДА
від 28.01.2010 № 5-к) прийнятий на посаду
начальника відділу освіти
Могилів-Подільської РДА, що
підтверджується записом № 10 в трудовій
книжці позивача, датований
01.12.2006.

Згідно з розпорядженням голови
Могилів-Подільської РДА № 82-рк від
27.08.2013 27.08.2013 ОСОБА_4 звільнений з посади
начальника відділу освіти
Могилів-Подільської РДА за нез'явлення
на роботу протягом більш, ніж чотирьох
місяців підряд внаслідок тимчасової
працездатності на підставі п. 5 ст. 40
Кодексу законів про працю України (далі
- КЗпП України).

Вважаючи таке розпорядження
протиправним, позивач звернувся до
суду з цим позовом.

Визначаючися щодо позовних вимог, суд
виходив з такого.

Статтею 43 Конституції України
передбачено, що кожен має право на
працю, що включає можливість заробляти
собі на життя працею, яку він вільно
обирає або на яку вільно погоджується.

Законом України "Про державну службу"
регулюються суспільні відносини, які
охоплюють діяльність держави щодо
створення правових, організаційних,
економічних та соціальних умов
реалізації громадянами України права
на державну службу, що є складовою
права громадян на працю.

Відповідно до частини 1 статті 30 Закону
України "Про державну службу" підстави
припинення державної служби можуть
бути загальними, тобто передбаченими
Кодексом законів про працю України, та
спеціальними, які наведені в цьому
Законі.Таким чином, до правовідносин,
які становлять предмет розгляду
справи, підлягають застосування норми
Кодексу законів про працю України,
якими передбачено загальні підстави
припинення державної служби.

Загальні підстави припинення
трудового договору передбачені
статтею 36 КЗпП України. Зокрема, згідно
з п.4 ч.1 вказаної статті, підставою
припинення трудового договору є його
розірвання з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу (статті 40, 41
КЗпП України).

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті
40 КЗпП України трудовий договір,
укладений на невизначений строк, а
також строковий трудовий договір до
закінчення строку його чинності
можуть бути розірвані власником або
уповноваженим ним органом у
випадку нез'явлення працівника на
роботу протягом більш як чотирьох
місяців підряд внаслідок тимчасової
непрацездатності, не рахуючи відпустки
по вагітності і родах,
якщо законодавством не встановлений
триваліший строк збереження місця
роботи (посади) при певному
захворюванні. За працівниками, які
втратили працездатність у
зв'язку з трудовим каліцтвом або
професійним захворюванням,
місце роботи (посада) зберігається до
відновлення працездатності або
встановлення інвалідності.

Згідно з пунктом 1.1 Інструкції про
порядок видачі документів, що
засвідчують тимчасову
непрацездатність громадян,
затвердженої наказом Міністерства
охорони здоров'я України від 13.11.2001 року
№ 455, тимчасова непрацездатність
працівника підтверджується листком
тимчасової непрацездатності.

Як установив суд, позивач протягом
тривалого часу позивач був тимчасово
непрацездатний, що підтверджується
листками непрацездатності Серії АВЯ:

№ 157573 (а. с. 127) - з 06.02.2013 до 08.02.2013
продовжений з 09.02.2013 до 11.02.2013, з 12.02.2013 до
14.02.2013, стати до роботи - 15.02.2013;

№ 157574 (а. с. 141) - з 18.02.2013 до 27.02.2013,
продовжений з 28.02.2013 до 03.03.2013, з 04.03.2013 до
07.03.2013, стати до роботи - 08.03.2013;

№ 298094 (а. с. 140) - з 11.03.2013 до 12.04.2014, стати
до роботи - 13.04.2013;

№ 298162 (а. с. 133) - з 15.04.2013 до 30.04.3013, стати
до роботи - 01.05.2013;

№ 298192 (а. с. 138) - з 03.05.2013 до 13.05.2013, стати
до роботи - 14.05.2013;

№ 238891 (а. с. 137), що є продовженням листка
непрацездатності № 278192 - з 14.05.2013 до
27.05.2013;

№ 298511 (а. с. 136), що є продовженням листка
непрацездатності № 238891 - з 28.05.2013 до
28.05.2013, стати до роботи - 29.05.2013;

№ 080498 (а. с. 135) - з 29.05.2013 по 13.06.2013, стати
до робот - 14.06.2013;

№ 290335 (а. с. 134) - з 14.06.2013 до 27.06.2013, стати
до робот - 28.06.2013;

№ 058875 (а. с. 133) - з 01.07.2013 до 05.07.2013,
продовжений з 06.07.2013 до 10.07.2013, стати до
роботи - 11.07.2013;

№ 176054 (а. с. 132), що є продовженням листка
непрацездатності № 058875 - з 11.07.2013 до
25.07.2013;

№ 298756 ( а. с. 131), що є продовженням листка
непрацездатності № 176054 - з 26.07.2013 до
26.07.2013, стати до роботи - 27.07.2013;

№ 176065 (а. с. 130), що є продовженням листка
непрацездатності № 298786 - з 27.07.2013 до
05.08.2013, стати до роботи - 06.08.2013;

№ 195076 (а. с. 129) - з 06.08.2013 до 10.08.2013,
продовжений з 11.08.2013 до 15.08.2013;

№ 195204 (а. с. 128), що є продовженням листка
непрацездатності № 195076 - з 16.08.2013 до
27.08.2013, продовжений з 21.08.2013 до 27.08.2013,
стати до роботи - 28.08.2013.

В оскаржуваному розпорядженні
відповідач визначив підставою
звільнення ОСОБА_4 нез'явлення
на роботу протягом більш як чотирьох
місяців підряд внаслідок тимчасової
непрацездатності відповідно до п. 5 ч. 1
ст. 40 КЗпП України.

На переконання суду, застосування
зазначеної норми передбачає одночасну
наявність двох юридичних фактів -
установленого положенням п. 5 ч. 1 ст. 40
КЗпП України проміжку часу, протягом
якого працівник не з'являвся на роботу,
та факту безперервної
непрацездатності працівника упродовж
зазначеного часу. Відсутність хоча б
однієї з цих обставин виключає
можливість застосування цієї норми як
підстави звільнення з роботи. Таким
чином, звільнення працівника на
підставі п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України
можливе лише після закінчення строків,
зазначених у цій нормі, та за умови, що
працівник за весь цей період не став до
роботи саме через тривалу
непрацездатність.

Також суд звертає увагу на те, що в
мотивувальній частині розпорядження
відсутнє посилання на конкретний
період тимчасової непрацездатності
позивача.

У п. 18 Постанови Пленуму Верховного
Суду України № 9 від 06.11.1992 "Про практику
розгляду судами трудових спорів"
Верховний Суд України роз'яснив, що при
розгляді справ про поновлення на
роботі судам необхідно з'ясувати, з
яких підстав проведено звільнення
працівника згідно з наказом
(розпорядженням) і перевіряти їх
відповідність законові. Верховний Суд
України зазначає, що суд не вправі
визнавати звільнення правильним,
виходячи з обставин, з якими власник
або уповноважений ним орган не
пов'язували звільнення.

Відтак, за відсутності зазначеного в
оскаржуваному розпорядженні терміну, з
якого відраховано безперервне
нез'явлення на роботу, суд позбавлений
можливості визнати звільнення
правильним, оскільки з оскаржуваного
розпорядження незрозуміло, з яким саме
періодом часу, тобто з якими
обставинами відповідач пов'язує
звільнення позивача. Так само суд не
має права робити припущення про
початок цього строку. На запитання
суду, з якої дати відповідач почав
обраховувати безперервний строк
нез'явлення позивача на роботу
внаслідок тимчасової непрацездатності
не надав відповіді й представник
відповідача, вказавши лиш, що це чотири
місяці назад з дати звільнення.

Відповідач, приймаючи рішення про
звільнення позивача з займаної посади
не врахував, що строк тимчасової
непрацездатності ОСОБА_4 переривався.
Так, відповідно до листка
непрацездатності № 298162 (а. с. 133) ОСОБА_4
необхідно було стати до
роботи 01.05.2013. Однак, у зв'язку з тим, що 1
і 2 травня - 2013 року були
святковими днями, позивач був
позбавлений можливості стати до
роботи. Таким чином, 1 та 2 травня 2013 року
позивач не став до роботи саме через
вихідні дні, а тому умова тимчасової
непрацездатності понад 4 місяці,
визначена п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України не
була виконана.

Згідно з ч. 1 статті 43 КЗпП України
розірвання з працівником трудового
договору з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу може бути
проведено лише за попередньою згодою
виборного профспілкового органу
(профкому, профспілкового представника
- далі - профкому) первинної
профспілкової організації, членом якої
є працівник, у випадку, зокрема
нез'явлення на роботу протягом більш як
чотирьох місяців підряд внаслідок
тимчасової непрацездатності, не
рахуючи відпустки по вагітності і
родах, якщо законодавством не
встановлений триваліший строк
збереження місця роботи (посади) при
певному захворюванні (ч. 5 ст. 40 КЗпП).

Практичне застосування зазначених
норм відображене у постанові пленуму
Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9
"Про практику розгляду судами трудових
спорів". Відповідно до п. 15 цієї
постанови розірвання трудового
договору з ініціативи
власника або уповноваженого ним
органу допускається лише за
попередньою згодою профспілкового
органу, крім випадків, передбачених
статтями 43 і 43 (1) КЗпП. Звільнення
погоджується з органом профспілки, яка
утворена і діє на підприємстві, і
членом якої є працівник.

У матеріалах справи наявне рішення
профспілкового комітету відділу
освіти Могилів-Подільської РДА про
відмову в наданні згоди на звільнення
ОСОБА_4 (а. с. 162).

Відтак, оскаржуваним розпорядженням
позивача, який є членом виборного
профспілкового органу відповідача,
звільнено з роботи за відсутності
попередньої згоди на це виборного
органу, членом якого він є.

Крім того, під час розгляду справи суд
установив, що відділ освіти
Могилів-Подільської РДА з 17.07.2014
перебуває у стані припинення.
Зазначене дає підстави вважати, що
позивач навмисне створює ситуацію, яка
б перешкоджала поновити позивача на
займаній посаді в разі задоволення
позовних вимог.

Викладені вище обставини є достатніми
для висновку суду про протиправність
розпорядження Могилів-Подільської РДА
про звільнення позивача з роботи на
підставі пункту 5 частини 1 статті 40
КЗпП України.

Відтак, діючи в межах заявлених
позовних вимог, суд вважає за необхідне
скасувати розпорядження
Могилів-Подільської РДА № 82-рк від
27.08.2013 про звільнення ОСОБА_4
із займаної посади та поновити
позивача на роботі на посаді
начальника відділу освіти
Могилів-Подільської РДА з дня
незаконного звільнення - 28.08.2013.

Суд також вважає, що вимоги позивача
про стягнення середнього заробітку за
час вимушеного прогулу підлягають
задоволенню з огляду на таке.

Частинами 1, 2 ст. 235 КЗпП України
визначено, що у разі звільнення без
законної підстави або незаконного
переведення на іншу роботу працівник
повинен бути поновлений на
попередній роботі органом, який
розглядає трудовий спір. При
винесенні рішення про поновлення на
роботі орган, який розглядає трудовий
спір, одночасно приймає рішення про
виплату працівникові середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
або різниці в заробітку за час
виконання нижчеоплачуваної роботи, але
не більш як за один рік.

Згідно з пунктом 2 Порядку обчислення
середньої заробітної плати,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 08.02.1995 № 100,
середня заробітна плата за час
вимушеного прогулу обчислюється
виходячи з виплат за останні два
календарні місяці роботи, що передують
події, з якою пов'язана відповідна
плата.

Враховуючи задоволення позовних вимог
ОСОБА_4 про визнання протиправним
та скасування розпорядження про
його звільнення та поновлення на
посаді, суд вважає за
необхідне стягнути з
Могилів-Подільської РДА на користь
позивача середній заробіток
за час вимушеного прогулу з дня
незаконного звільнення 28.08.2013 по день
поновлення на посаді, з
відрахуванням зборів і обов'язкових
платежів і сум, виплачених при
звільненні.

Щодо відшкодування моральної шкоди суд
зазначає таке.

Право фізичних осіб на відшкодування
моральної (немайнової) шкоди, завданої
внаслідок порушення їхніх прав, свобод
та законних інтересів, має
конституційно-правову природу.
Зокрема, ст. 56 Конституції України
встановлює право кожного на
відшкодування за рахунок держави чи
органів місцевого самоврядування
матеріальної та моральної шкоди,
завданої незаконними рішеннями, діями
чи бездіяльністю органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їх посадових і
службових осіб при здійсненні ними
своїх повноважень.

Засади та сутність інституту моральної
шкоди розкриваються в Цивільному
кодексі України, стаття 23 якого
встановлює, що моральна шкода полягає:
у фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я; у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
протиправною поведінкою щодо неї
самої, членів її сім'ї чи близьких
родичів; у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку із
знищенням чи пошкодженням її майна; у
приниженні честі та гідності фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної або юридичної особи; моральна
шкода відшкодовується незалежно від
майнової шкоди, одноразово, якщо інше
не встановлено договором або законом.

У трудовому законодавстві право
працівника на відшкодування моральної
шкоди, завданої порушенням його
трудових прав, визначено у статті 237
КЗпП України. Відповідно до норм цієї
статті відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя. Із
наведеного випливає, що обов'язок з
відшкодування моральної шкоди виникає
лише за умови, що моральні страждання
працівника, або втрата ним нормальних
життєвих зв'язків, або необхідність
додаткових зусиль для організації
свого життя стали наслідками порушення
законних прав працівника.

Відповідно до частини 2 статті 21
Кодексу адміністративного судочинства
України вимоги про відшкодування
шкоди, заподіяної протиправними
рішеннями, діями чи
бездіяльністю суб'єкта владних
повноважень або іншим порушенням прав,
свобод та інтересів
суб'єктів публічно-правових відносин,
розглядаються адміністративним судом,
якщо вони заявлені в одному
провадженні з вимогою вирішити
публічно-правовий спір.

Обґрунтовуючи розмір моральної шкоди,
представник позивача зазначив, що
незаконне звільнення ОСОБА_4 позбавило
його (позивача) гарантованого
Конституцією України права на працю та
можливості заробляти собі на життя. Як
зазначає представник позивача,
незаконні дії відповідача призвели до
моральних страждань позивача, він
(позивач) втратив душевний спокій,
нормальні життєві зв'язки, через
безпідставне звільнення вимушений
докладати додаткових зусиль для
відновлення своїх прав, налагодження
стосунків з оточуючими. Більш того, як
зазначає представник позивача ОСОБА_4
не може влаштуватися на роботу через
дискримінаційний запис у трудовій
книжці, оскільки роботодавці не
бажають приймати на роботу працівника,
який має стійкі проблеми зі здоров'ям.

Під час розгляду справи суд установив
протиправність рішення
Могилів-Подільської РДА про звільнення
ОСОБА_4 з займаної посади. Внаслідок
незаконного звільнення позивач
протягом тривалого часу залишився без
роботи та доходів, що змусило його
докладати додаткових зусиль для
організації свого життя. Протиправні
дії відповідача безумовно призвели до
переживання, хвилювання, зміни в
загальному душевному настрої та
відбилися на способі життя,
спілкуванні, звичках позивача.

Враховуючи обставини справи, тривалий
строк її розгляду,
причинно-наслідковий зв'язок між діями
відповідача та моральною шкодою,
пов'язаною з моральними стражданнями
внаслідок незаконного звільнення,
виходячи з засад розумності та
справедливості, суд вважає достатньою
для відшкодування суму в 5000 грн.

Визначаючись щодо питання розподілу
судових витрат, суд виходив з такого.

Згідно зі ст. ст. 87, 90 КАС України судові
витрати складаються з судового
збору та витрат, пов'язаних з
розглядом справи. До витрат, пов'язаних
з розглядом справи, належать
витрати на правову допомогу. Витрати,
пов'язані з оплатою допомоги
адвоката або іншого фахівця в галузі
права, які надають правову допомогу за
договором, несуть сторони, крім
випадків надання безоплатної правової
допомоги, передбачених законом.

Судові витрати у вигляду судового
збору у справі відсутні.

Граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу встановлюється
законом.

Відповідно до Закону України Про
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних та
адміністративних справах від 20.12.2011 №
4191-VI розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних справах, в
яких така компенсація
виплачується стороні, на користь якої
ухвалено судове рішення, іншою
стороною, а в адміністративних справах
- суб'єктом владних повноважень, не може
перевищувати 40 відсотків встановленої
законом мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину
участі особи, яка надавала правову
допомогу, у судовому засіданні, під час
вчинення окремих процесуальних дій
поза судовим засіданням та під час
ознайомлення з матеріалами справи в
суді, що визначається у відповідному
судовому рішенні.

Під час розгляду справи правову
допомогу ОСОБА_4 надавав адвокат ОСОБА_1
(Свідоцтово про право на зайняття
адвокатською діяльності № 789 від 10.12.2012)
відповідно до договору про надання
правової допомоги від 30.11.2013.

Витрати на правову допомогу адвоката
позивача підтверджуються розрахунком
часу, витраченого на надання правової
допомоги за вих. № 17/04/14Р від 17.07.2014 та
становлять 6432,20 грн. Розмір таких
витрат визначений відповідно до ст. 1
Закону України "Про граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних та адміністративних
справах" від 2012.2011 №4191 та, а відтак суд
знаходить підстави для їх
відшкодування.

Приймаючи рішення у справі, суд також
керується ст. 256 КАС України, згідно з п.
2 та п. 3 ч. 1 якої негайно виконуються
постанови суду про поновлення на
посаді у відносинах публічної служби
та присудження виплати заробітної
плати, іншого грошового утримання
у відносинах публічної служби та
присудження виплати заробітної плати,
іншого грошового утримання у
відносинах публічної служби - у межах
суми стягнення за один місяць.

За таких обставин, суд вважає за
необхідне постанову суду в частині
поновлення на посаді та
стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу у межах заробітку
за один місяць допустити до негайного
виконання.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163,
167, 255, 257 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити
повністю.

Визнати протиправним та скасувати
розпорядження Могилів-Подільської
районної державної адміністрації
Вінницької області № 82-рк від 27.08.2013
"Про звільнення ОСОБА_4".

Поновити ОСОБА_4 на посаді начальника
відділу освіти Могилів-Подільської
районної державної адміністрації з дня
незаконного звільнення 28.08.2013.

Стягнути з Могилів-Подільської
районної державної адміністрації
Вінницької області на користь позивача
- ОСОБА_4 середній заробіток за час
вимушеного прогулу з дня незаконного
звільнення 28.08.2013 по день поновлення на
посаді, з відрахуванням зборів і
обов'язкових платежів і сум, виплачених
при звільненні.

Стягнути з Могилів-Подільської
районної державної адміністрації
Вінницької області на користь ОСОБА_4
моральну шкоду в розмірі 5000 грн.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь позивача - ОСОБА_4 судові
витрати на правову допомогу у розмірі
6432,20 грн.

Постанова набирає законної сили в
порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

В частині поновлення на посаді та
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу за один місяць
постанова підлягає негайному
виконанню.

Відповідно до ст. 186 КАС України
апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови. Якщо
суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя Жернаков Михайло
Володимирович