Справа № 2а/0370/171/11
Суддя: Ліщинський А.М.
Дата ухвалення: 2014-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2014 року
Справа № 8345/11/9104

Колегія суддів Львівського
апеляційного адміністративного суду в
складі :

головуючого судді:
Ліщинського А.М.,

суддів:
Довгої О.І., Запотічного І.І.

розглянувши у порядку письмового
провадження в м.Львові апеляційну
скаргу Відділу державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Волинській області на постанову
Волинського окружного
адміністративного суду від 03 лютого 2011
року у справі за позовом Департаменту
соціальної політики Луцької міської
ради до Відділу державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Волинській області про визнання
протиправною та скасування постанови
про накладення штрафу,-

В С Т А Н О В И
Л А:

25.01.2011 року позивач звернувся до суду з
адміністративним позовом до
відповідача про визнання протиправною
та скасування постанови від 13.01.2011 року
про накладення штрафу у розмірі 680,00
грн. по виконавчому провадженні №18113000.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що ними
вживалися заходи для виконання
постанови державного виконавця, однак
з незалежних від них причин у
встановлений строк не було виконана.

Постановою Волинського окружного
адміністративного суду від 03 лютого 2011
року адміністративний позов
задоволено. Постанову від 13.01.2011 року
про накладення на Департамент
соціальної політики Луцької міської
ради за невиконання рішення суду,
штрафу у розмірі 680,00 (шістсот
вісімдесят гривень) гривень по
виконавчому провадженню № 18113000
визнано протиправною та скасовано.

Відповідач постанову оскаржив, не
погодившись із зазначеним судовим
рішенням, подав апеляційну скаргу,
зазначивши, що оскаржувана постанова
винесена з порушенням норм
матеріального та процесуального права
та є незаконною, просить оскаржувану
постанову скасувати та прийняти нову,
якою відмовити в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі покликається на
те, що реалізація особою права, що
пов'язане з отриманням бюджетних
коштів, яке базується на спеціальних та
чинних на час виникнення спірних
правовідносин нормативно-правових
актах національного законодавства, не
може бути поставлена у залежність від
бюджетних асигнувань.

Особи які беруть участь у справі, в
судове засідання на виклик суду не
з'явилися, хоча належним чином були
повідомлені про місце та час розгляду
справи, що не перешкоджає розгляду
справи в їх відсутності згідно з п.2 ч.1
ст. 197 КАС України.

Судова колегія заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши
матеріали справи і обговоривши
підстави апеляційної скарги, вважає за
необхідне її задовольнити з наступних
підстав.

Задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції виходив з того, що
постанова державного виконавця
підрозділу примусового виконання
рішень відділу державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Волинській області Максимець Г.Г. від
13.01.2010р. про накладення на Департамент
соціальної політики Луцької міської
ради штрафу у подвійному розмірі 680,00
грн. винесена з порушенням вимог статті
87 Закону України «Про виконавче
провадження», оскільки рішення суду
невиконане з незалежних від позивача
причин, а саме у зв'язку з відсутністю
коштів на рахунках.

Проте, колегія суддів вважає, що даний
висновок суду першої інстанції не
можна визнати обґрунтованим.

Як встановлено судом та підтверджено
матеріалами справи, що що 19.03.2010 року
другим відділом ДВС Луцького міського
управління юстиції винесено постанову
про відкриття виконавчого провадження
№ 18113000 з примусового виконання
виконавчого листа № 2а-223 від 15.03.2010
року, виданого Луцьким міськрайонним
судом Волинської області про
зобов'язання Департамент соціальної
політики надати ОСОБА_2 безпроцентну
позику за новим місцем проживанням на
господарське обзаведення в розмірі 50
мінімальних заробітних плат на сім'ю із
строком сплати до 15 років з моменту
видачі позики незалежно від часу
евакуації, відселення або самостійного
переселення.

Однак у встановлені законодавством
строки Департаментом соціальної
політики добровільно рішення суду
виконано не було, письмових доказів
щодо невиконання судового рішення з
поважних причин не надано, у зв'язку з
чим на підставі частини 1 статті 87
Закону України «Про виконавче
провадження», ВДВС 13.12.2010 року винесено
постанову про накладення штрафу у
розмірі 340,00 грн. на Департамент
соціальної політики за невиконання
рішення суду.

Крім того, боржника зобов'язано
звернутися до головного розпорядника
бюджетних коштів із поданням про
виділення коштів для виконання рішення
суду.

Актом державного виконавця від 13.01.2011
встановлено, що вимога державного
виконавця від 13.12.2010 року отримана
боржником 22.12.2010 року. Дану вимогу
Департамент соціальної політики
виконав частково, а саме: 29.12.2010 року
звернувся з листом до Головного
управління праці, соціальних питань та
у справах захисту населення від
наслідків Чорнобильської катастрофи
Волинської облдержадміністрації про
виділення коштів на виплату ОСОБА_2
безпроцентної позики в розмірі 50
мінімальних заробітних плат. Однак, в
строк, встановлений для виконання,
рішення суду не виконав, безпроцентну
позику на господарське обзаведення
стягувачу не надав. В зв'язку з цим,
державним виконавцем, керуючись ст.ст.
5, 87 Закону України «Про виконавче
провадження», 13.01.2011 року винесено
постанову про накладення на
Департамент соціальної політики
Луцької міської ради штрафу за
невиконання рішення суду в подвійному
розмірі в сумі 680,00 грн.

У відповідності до ст.1 Закону України
«Про виконавче провадження»
виконавчим провадженням як
завершальною стадією судового
провадження та примусового виконання
рішень інших органів (посадових осіб) є
сукупність дій органів і посадових
осіб, зазначених у цьому Законі,
спрямованих на примусове виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), які здійснюються на
підставах, у спосіб та в межах
повноважень, визначених цим Законом,
іншими нормативно-правовими актами,
виданими відповідно до цього Закону та
інших законів, а також рішеннями, що
відповідно до цього Закону підлягають
примусовому виконанню.

Статтею 124 Конституції України
встановлено, що судові рішення
ухвалюються судами іменем України і є
обов'язковими до виконання на всій
території України.

Згідно ч.1 ст.3 Закону України «Про
виконавче провадження» примусове
виконання рішень державною виконавчою
службою здійснюється на підставі
виконавчих документів, визначених цим
Законом, якими відповідно до п. 1 ч.2 ст.3
даного Закону є виконавчі листи, що
видаються судами.

Частина 1 ст.6 Закону України «Про
виконавче провадження» передбачає, що
вимоги державного виконавця щодо
виконання зазначених у статті 3 цього
Закону рішень є обов'язковими для усіх
органів, організацій, посадових осіб,
громадян і юридичних осіб на території
України. Невиконання законних вимог
державного виконавця тягне за собою
відповідальність згідно з законом.

Відповідно до ч.1 ст.24 вказаного Закону
державний виконавець зобов'язаний
прийняти до виконання виконавчий
документ і відкрити виконавче
провадження, якщо не закінчився строк
пред'явлення виконавчого документа до
виконання і цей документ відповідає
вимогам, передбаченим цим Законом, та
пред'явлений до виконання до органу
державної виконавчої служби за
належним місцем виконання рішення.

Державний виконавець у 3-денний строк з
дня надходження до нього виконавчого
документа виносить постанову про
відкриття виконавчого провадження. В
постанові державний виконавець
встановлює строк для добровільного
виконання рішення, який не може
перевищувати семи днів, а рішень про
примусове виселення - п'ятнадцяти днів,
та попереджає боржника про примусове
виконання рішення після закінчення
встановленого строку зі стягненням з
нього виконавчого збору і витрат,
пов'язаних з провадженням виконавчих
дій, передбачених цим Законом.

Відповідно до ч.6 ст.30 Закону України
«Про виконавче провадження», якщо
боржник у встановлений строк
добровільно не виконав рішення,
державний виконавець невідкладно
розпочинає його примусове виконання.

Відповідно до ст.5 Закону України «Про
виконавче провадження» державний
виконавець зобов'язаний вживати
заходів примусового виконання рішень,
встановлених цим законом,
неупереджено, своєчасно, повно вчиняти
виконавчі дії.

У відповідності до ч.1 ст.87 Закону
України «Про виконавче провадження» у
разі невиконання без поважних причин у
встановлений державним виконавцем
строк рішення, що зобов'язує боржника
виконати певні дії, які можуть бути
виконані лише боржником, та рішення про
поновлення на роботі державний
виконавець виносить постанову про
накладення штрафу на боржника - фізичну
особу в розмірі від двох до десяти
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян, на посадових осіб - від десяти
до двадцяти неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян і на
боржника - юридичну особу - від двадцяти
до тридцяти неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян та
призначає новий строк для виконання.

Частина 3 даної статті вказує, що у разі
повторного невиконання рішення
боржником без поважних причин
державний виконавець у тому ж порядку
накладає штраф на боржника у
подвійному розмірі. При подальшому
невиконанні рішення боржником
державний виконавець порушує
клопотання перед судом про кримінальну
відповідальність боржника відповідно
до закону.

Керуючись вищенаведеним колегія
суддів зазначає що, накладаючи на
боржника штраф за невиконання рішення
суду в подвійному розмірі, державний
виконавець дія правомірно та в рамках
чинного законодавства.

Також колегія суддів вважає, що
відсутність коштів для надання
зазначеної позики не може бути
підставою для невиконання рішення суду
виходячи з наступного.

Відповідно до практики Європейського
Суду реалізація особою права, що
пов'язане з отриманням бюджетних
коштів, яке базується на спеціальних та
чинних на час виникнення спірних
правовідносин нормативно-правових
актах національного законодавства, не
може бути поставлена у залежність від
бюджетних асигнувань (рішення
Європейського суду з прав людини у
справі «Кечко проти України» від 08.11.2005,
у справі «Михайленки та інші проти
України» від 03.11.2004), тобто посилання
позивача на відсутність коштів, як на
поважну причину невиконання своїх
зобов'язань, судом не повинно було
прийматися до уваги.

За таких обставин справи, колегія
суддів приходить до переконання, що суд
першої інстанції прийшов до
помилкового висновку, оскільки
оскаржувана постанова прийнята з
порушеннями встановленими Закону
України «Про виконавче провадження», а
тому висновки суду не грунтуються на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді обставин справи у їх
сукупності.

Відповідно до ст. 202 КАС України суд
апеляційної інстанції скасовує судове
рішення та ухвалює нове, коли має місце
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи,
недоведеність таких обставин,
невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення норм
матеріального або процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи чи питання.

Судова колегія вважає, що доводи
апеляційної скарги являються
суттєвими і складають підстави для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
які призвели до неправильного
вирішення справи.

Керуючись статтями 160, 195, 197, 198 п.3, 202, 205,
207, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О
В И Л А :

Апеляційну скаргу Відділу державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Волинській
області задовольнити, а постанову
Волинського окружного
адміністративного суду від 03 лютого 2011
року у справі №2а/0370/171/11 скасувати та
прийняти нову, якою відмовити в
задоволенні позову.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, що беруть участь у справі, та
може бути оскаржена до касаційної
інстанції протягом двадцяти днів
шляхом подання скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя
А.М.Ліщинський

Судді
О.І.Довга

І.І.Запотічний