Справа № 2а/1326/885/12,1326/8540/12
Суддя: Гінда О.М.
Дата ухвалення: 2014-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2014 р.
№
876/6236/14 Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді:
Гінди О.М.

суддів:
Качмара В.Я., Рибачука А.І.

розглянувши у порядку письмового
провадження м. Львові апеляційну
скаргу Управління Пенсійного фонду
України у Франківському районі м.
Львова на постанову Франківського
районного суду м. Львова від 5 листопада
2012 року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_1 до Управління
Пенсійного фонду України у
Франківському районі м. Львова про
зобов'язання нараховувати і
виплачувати у належному розмірі
підвищення до пенсії реабілітованим
громадянам, -

встановив:

03.10.2012 позивач звернувся в суд із
адміністративним позовом до
відповідача у якому просить
зобов'язати відповідача встановити
підвищення до пенсії позивача, як
реабілітованому громадянину у розмірі
25% мінімальної пенсії за віком
відповідно до п. «г» ст. 77 Закону
України «Про пенсійне забезпечення».

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на те, що в 1945 році її було
безпідставно виселено з постійного
місця проживання АДРЕСА_1 в
спецпоселення Удмуртську АРСР, в якому
перебувала з 10.03.1945 по 04.03.1960. На
підставі ст. 3 Закону Української РСР
від 17.04.1991 «Про реабілітацію жертв
політичних репресій на Україні»
позивача реабілітовано з поновленням в
усіх громадянських правах, а тому у
відповідності до п. «г» ст. 77 Закону
України «Про пенсійне забезпечення»
05.11.1991 № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII) він
має право на підвищення до пенсії у
розмірі 25% мінімальної пенсії за віком.
Однак, відповідачем виплата такого
підвищення здійснюється у значно
меншому розмірі, керуючись при цьому
постановою КМ України від 16.07.2008 № 654
«Про підвищення рівня пенсійного
забезпечення громадян» (далі -
Постанова № 654), а не зазначеним вище
Законом, який має вищу юридичну силу.

Постановою Франківського районного
суду м. Львова від 05.11.2012 позов
задоволено та зобов'язано відповідача
нарахувати і виплатити позивачу
підвищення до пенсії у розмірі 25 %
мінімальної пенсії за віком відповідно
до п. «г» ст. 77 Закону України «Про
пенсійне забезпечення», виходячи з
розміру мінімальної пенсії за віком,
встановлено ч. 1 ст. 28 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування», починаючи з
03.04.2012.

Зазначену постанову мотивовано тим, що
відповідачем протиправно спірне
підвищення нараховується у розмірі
визначеному Постановою № 654, який є
меншим, а ніж розмір визначений п. «г»
ст. 77 Закону № 1788-XII, оскільки у разі не
відповідності нормативно-правового
акта закону України, застосуванню
підлягає закон, який має вищу юридичну
силу.

Із цією постановою суду не погодився
відповідач та оскаржив її в
апеляційному порядку. Вважає, що така
прийнята з порушенням норм
матеріального права, а тому просить її
скасувати та прийняти нове рішення,
яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційних вимог
апелянт посилається на те, що Пенсійним
органом правомірно нарахування
позивачу спірно підвищення до пенсії
здійснювалося у розмірі визначеному
Кабінетом Міністрів України та у межах
бюджетних призначень. Крім того, вважає
необґрунтованим застосування до
спірних відносин положень ст. 28 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування». Також,
апелянт посилається на Рішення
Конституційного Суду України від 26.11.2011
№ 20-рп/2011 та від 25.01.2012 № 3-рп/2012,
оскільки вважає, що висновки викладені
у цих рішеннях, підтверджують
правомірність його дій.

Враховуючи те, що цю справу може бути
вирішено на підставі наявних у ній
доказів, а апеляційну скаргу подано на
постанову суду першої інстанції
прийняту у порядку скороченого
провадження за результатами розгляду
справи, передбаченої п. 2 ч. 1 ст. 183-2 КАС
України, у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 197
КАС України апеляційний розгляд справи
проведено у порядку письмового
провадження.

Суд апеляційної інстанції, заслухав
доповідь судді-доповідача, перевірив
матеріали справи та обговорив підстави
і межі апеляційних вимог, вважає, що
апеляційна скарга задоволеною бути не
може.

Безспірно встановлено, що згідно
довідки Комісії з питань поновлення
прав реабілітованих Збаразької
районної державної адміністрації
Тернопільської області від 23.04.1992,
позивача у 1995 році безпідставно
виселено з постійного місця проживання
АДРЕСА_1 в спецпоселення Удмуртську
АРСР, в якому перебувала з 10.03.1945 по
04.03.1960. На підставі ст. 3 Закону
Української РСР від 17.04.1991 «Про
реабілітацію жертв політичних
репресій на Україні» позивача
реабілітовано з поновленням в усіх
громадянських правах.

Відповідачем не заперечується, що
позивач перебуває у нього на
пенсійному обліку та отримує пенсію по
віку, з урахуванням підвищення згідно
Постанови № 654, відповідно до якої,
членам сімей громадян, які
необґрунтовано зазнали політичних
репресій і згодом були реабілітовані,
до пенсії або щомісячного довічного
грошового утримання чи державної
соціальної допомоги, що виплачуються
замість пенсії проводиться у розмірі
43,52 грн.

Однак, як правильно дійшов висновку суд
першої інстанції, дії відповідача щодо
такого нарахування є протиправними, з
огляду на таке.

Згідно положень пункту «г» статті 77
Закону № 1788-XII громадянам, які
необґрунтовано зазнали політичних
репресій і згодом були реабілітовані
призначені пенсії підвищуються на 50
процентів, а членам їх сімей, яких були
примусово переселено, - на 25 процентів
мінімальної пенсії за віком.

Пунктом 6 Розділу XV Прикінцевих
положень Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» до прийняття
відповідного закону до пенсій,
передбачених цим Законом,
установлюються надбавки та
здійснюється їх підвищення згідно із
Законом України «Про пенсійне
забезпечення». Зазначені надбавки та
підвищення встановлюються в розмірах,
що фактично виплачувалися на день
набрання чинності цим Законом з
наступною індексацією відповідно до
законодавства про індексацію грошових
доходів населення. Виплата їх
здійснюється за рахунок коштів
Державного бюджету України.

Постановою № 654 встановлено, що з 1
вересня 2008 року громадянам, які
необґрунтовано зазнали політичних
репресій і згодом були реабілітовані,
до пенсії або щомісячного довічного
грошового утримання чи державної
соціальної допомоги, що виплачуються
замість пенсії, підвищення проводиться
в розмірі 54,4 гривні, а членам їх сімей,
яких було примусово переселено, - 43,52
гривні.

Відповідно до частини 4 статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
у разі невідповідності
нормативно-правового акта Конституції
України, закону України, міжнародному
договору, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України, або
іншому правовому акту суд застосовує
правовий акт, який має вищу юридичну
силу.

Таким чином, виходячи з принципу
пріоритетності законів над
підзаконними актами, суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку, що при обчисленні позивачу
підвищення до пенсії застосуванню
підлягає стаття 77 Закону № 1788-XII, а не
Постанова № 654, яка істотно звужує
обсяг встановлених законом прав
позивача.

У відповідності до ч. 1 ст. 28 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування»
мінімальна пенсія за віком дорівнює
прожитковому мінімуму, встановленому
для осіб, що втратили працездатність.
Положення ч. 3 ст. 28 цього Закону, на
думку суду апеляційної інстанції, не є
перешкодою для застосування величини
мінімального розміру пенсії за віком
до обрахування інших пенсій чи доплат
пов'язаних з мінімальною пенсією за
віком, оскільки чинним законодавством
не встановлено іншого крім
передбаченого ч. 1 цієї статті
мінімального розміру пенсії за віком.

Суд апеляційної інстанції вважає за
необхідне звернути увагу, що пенсія є
періодичним платежем, виплата якої, за
загальним правилом, не обмежена у часі.
Підвищення до пенсії, яке є додатковою
виплатою особі, яка визнана такою, що
має на нього право, нерозривно
пов'язано з виплатою пенсії і також має
не визначений у часі граничний термін
виплати.

Отже, вирішуючи питання про
зобов'язання нарахувати та виплатити
відповідні періодичні платежі, у разі
відсутності спору про право особи на
отримання підвищення до пенсії або
встановлення такого права в судовому
порядку, не можна обмежувати орган,
відповідальний за здійснення їх
нарахування і виплати, певним часовим
проміжком, якщо не відбулося змін у
законодавстві.

Тобто, органи Пенсійного фонду України
зобов'язані проводити нарахування та
виплати відповідних періодичних
платежів, зокрема, реабілітованим
громадянам до втрати ними такого права.

За таких обставин, суд апеляційної
інстанції приходить до переконання про
підставність позовних вимог позивача
щодо нарахування та виплати підвищення
до пенсії відповідно до п. «г» ч.1 ст. 77
Закону № 1788-XII в розмірі 25% мінімальної
пенсії за віком починаючи з 15.09.2012.
Достатніх правових підстав чи
застережень щодо неможливості
підвищення пенсії позивача у
передбаченому п. «г» ч. 1 ст. 77 Закону №
1788-XII розмірі, суд апеляційної
інстанції не вбачає.

Оскільки функції з призначення,
нарахування та виплати пенсії позивача
здійснює Пенсійний фонд України в
особі територіальних управлінь,
відповідний обов'язок слід покласти на
відповідача у справі.

Суд першої інстанції обґрунтовано не
прийняв до уваги посилання відповідача
на зміст Рішень Конституційного Суду
України від 26.11.2011 № 20-рп/2011 та від 25.01.2012
№ 3-рп/2012, оскільки виключний перелік
законів України, окремі норми і
положення яких у 2012 році
застосовуються у порядку та розмірах,
встановлених Кабінетом Міністрів
України виходячи з наявних фінансових
ресурсів Державного бюджету України та
бюджету Пенсійного фонду України на 2012
рік, наведений у пункті 3 Прикінцевих
положень Закону України «Про державний
бюджет України на 2012 рік». Тому,
оскільки в указаному переліку відсутні
обмеження щодо застосування п. «г» ч. 1
ст. 77 Закону № 1788-XII, останній підлягає
застосуванню у спірних відносинах.

Враховуючи викладене, суд першої
інстанції обґрунтовано задовольнив
позовні вимоги, правильно і повно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків рішення суду, а
тому підстав для скасування
оскаржуваної постанови, суд
апеляційної інстанції не вбачає.

Керуючись ст.ст. 183-2, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254
КАС України, суд -

ухвалив:

апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України у
Франківському районі м. Львова -
залишити без задоволення, а постанову
Франківського районного суду м. Львова
від 5 листопада 2012 року у справі №
1326/8540/2012 (2а/1326/885/2012) - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, є
остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий:
О.М. Гінда

Судді:
В.Я. Качмар

А.І. Рибачук