Справа № 2а-6245/12/2670
Суддя: Лосєв А.М.
Дата ухвалення: 2014-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"10" вересня 2014 р. м. Київ
К/9991/66433/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі: Лосєва А.М., Бившевої Л.І.,
Шипуліної Т.М., за участю секретаря
Титенко М.П.,за участю представників:
позивача:Юрчика М.В., відповідача:не
з'явився,розглянувши у відкритому
судовому засіданні

касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Людмила-Фарм Ко»

на постанову Київського
апеляційного адміністративного суду
від 12.09.2012

у справі № 2а-6245/12/2670

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Людмила-Фарм Ко»

до Державної податкової
інспекції у Голосіївському районі м.
Києва

про визнання протиправними дій,
зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
25.07.2012 задоволено позовні вимоги
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Людмила-Фарм Ко»
(надалі - позивач, ТОВ «Людмила-Фарм Ко»)
до Державної податкової інспекції у
Голосіївському районі м. Києва (надалі -
відповідач, ДПІ у Голосіївському
районі м. Києва): визнано протиправними
дії ДПІ у Голосіївському районі м.
Києва з віднесення штрафних
(фінансових) санкцій за рішенням форми
«С» № від 17.11.2009 у розмірі 10 738 грн.
до заборгованості зі сплати податків і
зборів (податкового боргу); зобов'язано
ДПІ у Голосіївському районі м. Києва
виключити інформацію про наявність у
позивача заборгованості зі сплати
податків і зборів (податкового боргу)
на суму 10 738 грн. за рішенням форми «С»
про застосування до позивача штрафних
санкцій № від 17.11.2009.

Постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 12.09.2012
скасовано постанову суду першої
інстанції та прийнято нове рішення про
відмову у задоволенні позову. При
цьому, суд апеляційної інстанцій
виходив із того, що не сплачена вчасно
сума штрафних санкцій є узгодженим
податковим зобов'язанням, яке
правомірно включено відповідачем до
складу податкового боргу, що
спростовує посилання позивача на
недотримання податковим органом
повноважень, передбачених нормами
законодавства.

Вважаючи, що рішення суду апеляційної
інстанції прийнято з порушенням норм
матеріального права, позивач звернувся
до Вищого адміністративного суду
України із касаційною скаргою, у якій
просить скасувати постанову
Київського апеляційного
адміністративного суду від 12.09.2012 і
залишити в силі постанову суду першої
інстанції.

Відповідач не надав письмових
заперечень на касаційну скаргу, що не
перешкоджає її розгляду.

Відповідно до частини першої статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 03.11.2009 за результатами
проведення перевірки ТОВ «Людмила-Фарм
Ко» за дотриманням суб'єктами
господарювання розрахунків за товари
(послуги), вимог з регулювання обігу
готівки, наявності торгових патентів і
ліцензій ДПІ у Голосіївському районі
міста Києва складено акт № 1151/26/50/23,
яким встановлено порушення позивачем
пп. 2.6 п. 2 Положення про ведення касових
операцій у національній валюті в
Україні, затвердженого постановою
Правління Національного банку України
від 15.12.2004 № 637.

17.11.2009 на підставі акта перевірки та
згідно п. 1 Указу Президента від 12.06.1995 №
436/95 «Про застосування штрафних санкцій
за порушення норм з регулювання обігу
готівки» відповідачем винесено
рішення форми «С» про застосування
штрафних (фінансових) санкцій № ,
яким до позивача застосовано штрафні
санкції у розмірі 10 738 грн.

Заслухавши представників сторін,
переглянувши судове рішення у межах
касаційної скарги, перевіривши
правильність застосування судами норм
матеріального і процесуального права,
Вищий адміністративний суд України не
може погодитись із висновками суду
апеляційної інстанції та вважає, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з наступних підстав.

Згідно пп. 2.6 п. 2 Положення про ведення
касових операцій у національній валюті
в Україні уся готівка, що надходить до
кас, має своєчасно (у день одержання
готівкових коштів) та в повній сумі
оприбутковуватися. Оприбуткуванням
готівки в касах підприємств, які
проводять готівкові розрахунки з
оформленням їх касовими ордерами і
веденням касової книги відповідно до
вимог глави 4 цього Положення, є
здійснення обліку готівки в повній
сумі її фактичних надходжень у касовій
книзі на підставі прибуткових касових
ордерів. У разі проведення готівкових
розрахунків із застосуванням РРО або
використанням РК оприбуткуванням
готівки є здійснення обліку зазначених
готівкових коштів у повній сумі їх
фактичних надходжень у книзі обліку
розрахункових операцій на підставі
фіскальних звітних чеків РРО (даних РК).

Відповідно до ч. 1 ст. 238 Господарського
кодексу України за порушення
встановлених законодавчими актами
правил здійснення господарської
діяльності до суб'єктів господарювання
можуть бути застосовані
уповноваженими органами державної
влади або органами місцевого
самоврядування
адміністративно-господарські санкції,
тобто заходи організаційно-правового
або майнового характеру, спрямовані на
припинення правопорушення суб'єкта
господарювання та ліквідацію його
наслідків.

Згідно ч. 1 ст. 250 Господарського кодексу
України адміністративно-господарські
санкції можуть бути застосовані до
суб'єкта господарювання протягом шести
місяців з дня виявлення порушення, але
не пізніш як через один рік з дня
порушення цим суб'єктом встановлених
законодавчими актами правил
здійснення господарської діяльності,
крім випадків, передбачених законом.

На час виникнення порушення та
застосування штрафних санкцій
спеціальним законом з питань
оподаткування, який установлював
порядок погашення зобов'язань
юридичних або фізичних осіб перед
бюджетами та державними цільовими
фондами з податків і зборів
(обов'язкових платежів), включаючи збір
на обов'язкове державне пенсійне
страхування та внески на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, нарахування і
сплати пені та штрафних санкцій, що
застосовуються до платників податків
контролюючими органами, у тому числі за
порушення у сфері
зовнішньоекономічної діяльності, та
визначав процедуру оскарження дій
органів стягнення, був Закон України
від 21.12.2000 № 2181-III «Про порядок
погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними
цільовими фондами».

Відповідно до визначення, наведеного в
п. 1.2 ст. 1 цього Закону податкове
зобов'язання - це зобов'язання платника
податків сплатити до бюджетів або
державних цільових фондів відповідну
суму коштів у порядку та у строки,
визначені цим Законом або іншими
законами України.

Як свідчать матеріали справи, до
позивача застосовано штрафні
(фінансові) санкції за порушення п.2.6
Положення про ведення касових операцій
у національній валюті в Україні,
затвердженого постановою правління
Національного банку України № 637 від
15.12.2004, відповідно до Указу Президента
України № 436/95 від 12.06.1995 «Про
застосування штрафних санкцій за
порушення норм з регулювання обігу
готівки».

Отже, застосовані до позивача штрафні
(фінансові) санкції є різновидом
адміністративно-господарських
санкцій, і на них не розповсюджуються
положення щодо узгодження податкового
зобов'язання, встановлені Законом
України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами і державними цільовими
фондами».

Відтак, штрафні санкції за порушення
порядку ведення касових операцій у
національній валюті в Україні не
належали до податкових зобов'язань, а
тому не могли бути віднесеними до
податкового боргу відповідно до
чинного на час виникнення спірних
правовідносин законодавства.

Водночас, колегія суддів зазначає, що
судом першої інстанції доречно не було
прийнято до уваги посилання
відповідача на те, що сума, визначена
рішенням форми «С» від 17.11.2009 №
про застосування до позивача штрафних
(фінансових) санкцій, є податковим
боргом у розумінні Податкового кодексу
України та строк звернення
податкового органу до суду про
стягнення коштів не сплинув, з огляду
на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 58
Конституції України закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи.

Як випливає з Рішення Конституційного
Суду України від 9 лютого 1999 року №
1/99-рп, частину першу статті 58
Конституції України щодо дії
нормативно-правового акта в часі треба
розуміти так, що вона починається з
моменту набрання цим актом чинності і
припиняється з втратою ним чинності,
тобто до події, факту застосовується
той закон або інший
нормативно-правовий акт, під час дії
якого вони настали або мали місце. У
свою чергу заходи відповідальності,
які можуть бути застосовані до
особи-порушника, слід визначати на
підставі законодавства, яке є чинним на
момент виявлення та застосування
відповідних санкцій. Таким чином,
оцінка правомірності поведінки
платників податків здійснюється на
підставі норм податкового та іншого
законодавства, контроль за дотриманням
якого покладено на контролюючі органи,
що діяло на момент вчинення
відповідних дій. Водночас заходи
відповідальності, які підлягають
застосуванню за вчинені платниками
податків порушення, повинні
визначатися згідно з
нормативно-правовими актами, чинними
на час виникнення відповідних
правовідносин, тобто на час
застосування відповідальності,
зокрема винесення відповідних
податкових повідомлень-рішень. З
викладеного випливає, що врегульоване
законом правило поведінки
визначається тим нормативно-правовим
актом, який був чинним на час вчинення
відповідної дії (бездіяльності).
Відповідно зміст правовідносин,
зокрема прав та обов'язків особи, не
може змінюватися разом із зміною
законодавчих норм. Отже, склад
правопорушення та відповідальність за
його вчинення визначаються за змістом
тих законодавчих норм, які були чинними
на час вчинення відповідного
правопорушення та не можуть бути
змінені разом із зміною законодавчих
норм (зокрема, в разі втрати чинності
нормативно-правовим актом або набрання
чинності новим нормативно-правовим
актом, який регулює ті самі суспільні
відносини).

Зважаючи на викладене, суд першої
інстанції, з чим погоджується колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України, дійшов обґрунтованого
висновку про протиправність дій ДПІ у
Голосіївському районі міста Києва з
віднесення штрафних (фінансових)
санкцій за рішенням форми «С» про
застосування штрафних (фінансових)
санкцій від 17.11.2009 № у розмірі 10 738
грн. до заборгованості позивача зі
сплати податків і зборів (податкового
боргу), а відтак і про необхідність
зобов'язання ДПІ у Голосіївському
районі міста Києва виключити
інформацію про наявність у позивача
заборгованості зі сплати податків і
зборів (податкового боргу) на суму 10 738
грн. за рішенням від 17.11.2009 № .

Зважаючи на викладене, висновки суду
апеляційної інстанції про відмову в
задоволенні позову та скасування
рішення суду першої інстанції зроблено
при помилковому трактуванні норм
чинного законодавства, що призвело до
винесення неправильного рішення.

Згідно статті 226 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції скасовує
судове рішення суду апеляційної
інстанції та залишає в силі рішення
суду першої інстанції, яке ухвалено
відповідно до закону і скасоване або
змінене помилково.

Керуючись ч. 3 ст. 160, ст.ст. 210, 214, 215, 220, 223,
226, 230, 231, ч. 5 ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд

У Х В А Л И В:

1. Касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Людмила-Фарм Ко» задовольнити.

2. Постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 12.09.2012 у
справі № 2а-6245/12/2670 скасувати.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 25.07.2012 у справі №
2а-6245/12/2670 залишити в силі.

3. Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав, у порядку та в строки,
встановлені статтями 236 - 238, 2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя(підпис)А.М.
ЛосєвСудді:(підпис)Л.І. Бившева (підпис)
Т.М. Шипуліна