Справа № 819/1188/13-а
Суддя: Мікула О.І.
Дата ухвалення: 2014-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2014 року
Справа
№ 876/10278/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого - судді -
Мікули О.І.,

суддів -
Курильця А.Р., Кушнерика М.П.,

з участю секретаря судового засідання -
Рак Х.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові в залі суду
апеляційну скаргу Тернопільської
об'єднаної державної податкової
інспекції (правонаступник-
Тернопільська об'єднана державна
податкова інспекція Головного
управління Міндоходів у
Тернопільській області) на постанову
Тернопільського окружного
адміністративного суду від 31 травня 2013
року у справі за позовом фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 до
Тернопільської об'єднаної державної
податкової інспекції про скасування
податкових повідомленнь-рішеннь, -

в с т а н
о в и в :

25 квітня 2013 року позивач - ФОП ОСОБА_1
звернулася в суд з позовом до
відповідача- Тернопільської ОДПІ, в
якому просила (з врахуванням заяви про
зміну предмету позову, а.с.165) скасувати
податкові повідомлення-рішення від 23
травня 2013 року № та від 14 січня 2013
року № форми «В4».

Постановою Тернопільського окружного
адміністративного суду від 31 травня 2013
року позов задоволено. Визнано
протиправним та скасовано податкове
повідомлення-рішення Тернопільської
об'єднаної державної податкової
інспекції Тернопільської області
Державної податкової служби від 23
травня 2013 року № форми "Р", яким
фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1
збільшено суму грошового зобов'язання
по податку на додану вартість в
загальній сумі 55818,75 грн., в тому числі -
44655 грн. - основний платіж та 11163,75 грн.
штрафних санкцій. Визнано протиправним
та скасовано податкове
повідомлення-рішення Тернопільської
об'єднаної державної податкової
інспекції Тернопільської області
Державної податкової служби від 14
січня 2013 року № форми "В-4", яким
фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1
зменшено розмір від'ємного значення
суми ПДВ у розмірі 32919 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду, відповідач оскаржив його в
апеляційному порядку. Вважає, що
оскаржувана постанова прийнята з
неповним з'ясуванням обставин, що мають
значення для справи, з порушенням норм
матеріального і процесуального права
та підлягає скасуванню, покликаючись
на те, що судом першої інстанції не
надано належної правової оцінки тому
факту, що товарно-матеріальні цінності
придбані у ТОВ Виробнича компанія
«Гірничодобувна промисловість» на
суму 267930 грн. позивачем не поставлялись
іншим суб'єктам господарювання та
відсутні у платника на момент
проведення перевірки, а тому вони
використані в операціях, що не є
об'єктом оподаткування з ПДВ. Вказаний
факт підтверджується аналізом руху
товарно-матеріальних цінностей, даними
податкових накладних та довідок
позивача про залишки ТМЦ. Таким чином
позивачем безпідставно сформовано
податковий кредит. Оскаржувані
податкові повідомлення-рішення
прийняті правомірно. Просить скасувати
оскаржувану постанову та прийняти
нову, якою відмовити в задоволенні
позовних вимог.

Представник відповідача (апелянта)-
Вонятівська О.В. у судовому засіданні
підтримала доводи, викладені в
апеляційній скарзі, вважає висновки
суду першої інстанції неправильними та
необгрунтованими, просить скасувати
оскаржувану постанову та ухвалити нове
судове рішення про відмову в
задоволенні позову.

Представник позивача - ОСОБА_3 у
судовому засіданні не погодився з
доводами апеляційної скарги і вважає,
що вони не спростовують висновків суду
першої інстанції, який ухвалив законне
та обґрунтоване рішення, просить
залишити апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову суду - без
змін.

Заслухавши суддю-доповідача та
пояснення сторін, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги в їх сукупності, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційну скаргу
необхідно залишити без задоволення, а
оскаржувану постанову - без змін з
наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
у період з 11 по 29 грудня 2012 року
Тернопільською ОДПІ проведено
документальну планову виїзну
перевірку суб'єкта підприємницької
діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 з
питань дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства
законодавства за період з 01 січня 2011
року по 31 грудня 2011 року, якою
встановлено порушення п.198.4 ст.198 ПК
України, зокрема, завищено суму
податкового кредиту за 2011 рік на 44655
грн. ПДВ, у т.ч. за вересень 2011 року - 25605
грн., за жовтень 2011 року - 19050 грн.

За результатами перевірки складено Акт
№7073/17-20/НОМЕР_1 від 29 грудня 2012 року
(а.с.8-22).

14 січня 2013 року на підставі вказаного
акту Тернопільською ОДПІ прийнято
податкові повідомлення - рішення: №
форми «Р», яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
ПДВ на загальну суму 66982,50 грн. та №
форми «В4», яким позивачу
зменшено розмір від'ємного значення
суми ПДВ на 32919 грн.

Позивач скористалася правом
досудового врегулювання вказаного
податкового спору, за результатами
адміністративного оскарження
податкове повідомлення-рішення №
«В4» залишено без змін, податкове
повідомлення - рішення № форми
«Р» відкликано, прийнято податкове
повідомлення-рішення № від 23
травня 2013 року, яким зменшено грошове
зобов'язання з ПДВ у сумі 55818,75 грн.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що позивач
правомірно, за датою отримання
податкових накладних, перелічених у
акті перевірки, внесла всі передбачені
законодавством відомості, що зазначені
у цих податкових накладних та згідно з
вказаними відомостями сформувала
податковий кредит з ПДВ у податкових
деклараціях за відповідний звітний
період, а тому визначення відповідачем
грошового зобов'язання (основного
платежу) з ПДВ в сумі 44655,00 грн. та
застосування штрафних санкцій в сумі
11163,75 грн. є безпідставними.

Такий висновок суду першої інстанції,
на думку колегії суддів, відповідає
нормам матеріального права та
фактичним обставинам справи і є
правильним, виходячи з наступного.

Відповідно до п.198.1 ст.198 ПК України
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з: а) придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; б) придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з при дбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності); в) отримання послуг,
наданих нерезидентом на митній
території України, та в разі отримання
послуг, місцем постачання яких є митна
територія України; г) ввезення
необоротних активів на митну територію
України за договорами оперативного або
фінансового лізингу.

П.198.2 ст.198 ПК України передбачє, що
датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше:- дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг;- дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.

Згідно з п.198.3 ст.198 ПК України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до ст.39
зазначеного Кодексу та складається з
сум податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою п.193.1 ст. 193 ПК України,
протягом звітного періоду у зв'язку з
придбанням або виготовленням товарів
(в тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Не відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими п.201.11 ст.201 цього Кодексу.
У разі коли на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
цього Кодексу (п.198.6 ст. 198 ПК України).

Матеріалами справи підтверджується, що
позивач у податковій декларації з ПДВ
за вересень 2011 року та жовтень 2011 року в
складі податкового кредиту
відобразила суми податку на додану
вартість на підставі податкових
накладних, виписаних ТОВ ВК
«Гірничодобувна промисловість», у
зв'язку з придбанням товару (домоліт
сирий фракції 40-80 мм).

На підтвердження господарських
операцій з вказаним контрагентом в
обґрунтування підстав віднесення до
податкового кредиту позивачем надано
податкові накладні: №75 від 14 вересня 2011
року, №76 від 15 вересня 2011 року, №91 від 17
вересня 2011 року, №95 від 18 вересня 2011
року, №115 від 21 вересня 2011 року, №127 від
23 вересня 2011 року, №141 від 26 вересня 2011
року, №169 від 30 вересня 2011 року, №32 від 06
жовтня 2011 року, №111 від 21 жовтня 2011 року.

Судом першої інстанції встановлено, що
на момент складання податкової
накладної контрагент позивача - ТОВ ВК
«Гірничодобувна промисловість» був
зареєстрований як платник податку на
додану вартість у встановленому
законодавством порядку, а тому мав
право нараховувати податок на додану
вартість та складати податкові
накладні на кожну поставку послуг; в
свою чергу, податкові накладні, на
підставі яких позивач формувала
податковий кредит, та копія яких
знаходиться в матеріалах справи,
відповідають вимогам, встановленим
п.201.1 ст. 201 ПК України.

Вищевказані податкові накладні також
належним чином зареєстровані в реєстрі
виданих податкових накладних продавця
та реєстрі отриманих податкових
накладних покупця.

Разом з тим, підставою для включення
сум податку на додану вартість до
податкового кредиту, відповідно до
вимог ПК України, є належним чином
оформлені податкові накладні, тому
позивачем повністю дотримано всі
вимоги чинного законодавства щодо
формування податкового кредиту.

Крім того, жодних додаткових вимог до
формування податкового кредиту
законодавство не встановлює, лише
відсутність податкової накладної
безумовно позбавляє платника податку
права на включення до податкового
кредиту сплачених (нарахованих) сум
податків у звітному періоді у зв'язку з
придбанням товарів (робіт, послуг).

Враховуючи усе вищенаведене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про
правомірність формування позивачем
податкового кредиту, доводи апелянта в
цій частині є безпідставними.

Колегія суддів вважає безпідставнми
також є покликання апелянта на те, що
товарно-матеріальні цінності придбані
позивачем не поставлялись іншим
суб'єктам господарювання та були
відсутні у платника на момент
проведення перевірки, що свідчить про
їх використання в операціях, які не є
об'єктом оподаткування з ПДВ, виходячи
з наступного.

Відповідно до п.14 Порядку заповнення
податкової накладної, затвердженого
наказом ДПА України від 21 грудня 2010 р.
№969, зареєстрованого в Мін'юсті України
29.12.10р. за N 1401/18696 (в редакції, чинній на
момент винекнення спірних
правовідносин) податкова накладна
виписується, в тому числі, і на суму
коштів, що надійшли на поточний рахунок
як попередня оплата (аванс).

Як встановлено судом першої інстанції,
податкові накладні, за якими
сформовано податковий кредит за період
вересень - жовтень 2011 року, оформлені
ТОВ ВК «Гірничодобувна промисловість»
на суму коштів, що надійшли на його
рахунок у якості авансу.

Таким чином, вищевказані суми коштів
правомірно включені в податковий
кредит.

Крім того, у податкового органу, як за
датою подання звітності позивачем
(абз.2 п.201.6 ст. 201 ПК України), так і при
проведенні у нього перевірки, жодних
розбіжностей у декларуванні ним як
податкового зобов'язання, так і
податкового кредиту та у звітності
його контрагентів не встановлено, що
підтверджується матеріалами справи
(розд.2.5.3 акту перевірки).

Про безпідставність покликань
апелянта також свідчить той факт, що
Тернопільська ОДПІ заперечує право
позивача на податковий кредит, разом з
тим, податковий орган визнає
правомірність формовання позивачем
валових витрат, оскільки останні
підтверджені належним чином
оформленими первинними документами,
які надавалися позивачем під час
перевірки.

Колегія суддів звертає увагу на те, що
збільшення суми грошового зобов'язання
(шляхом прийняття оскаржуваного
податкового повідомлення-рішення)
порушує право позивача мирно володіти
своїм майном, визначення якого
міститься у Першому Протоколі до
Конвенції про захист прав і
основоположних свобод людини від 20
березня 1952 року (надалі також "Протокол
1 до Конвенції"), яка є частиною
національного законодавства України
згідно із ст.9 Конституції України.

Зокрема, стаття 1 Протоколу 1 до
Конвенції так визначає підстави, за
яких особа може бути позбавлена свого
майна: "Кожна фізична або юридична
особа має право мирно володіти своїм
майном. Ніхто не може бути позбавлений
своєї власності інакше як в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом і загальними принципами
міжнародного права".

Роз'яснення цієї норми містяться в
рішеннях Європейського суду з прав
людини.

Так, у рішенні в справі "Щокін проти
України"(п. 49) ЄСПЛ вказав, що збільшення
податковим органом зобов'язання особи
з податку безперечно є втручанням до
майнових прав заявника, гарантованих
статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції. Таке
втручання за Конвенцією може бути
визнане тільки якщо здійснене на
умовах, передбачених законом. Так, у пп.
50-51 згаданого рішення ЄСПЛ зазначає:
"Найпершою та найбільш важливою
вимогою ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції є
те, що будь-яке втручання державних
органів у мирне володіння майном
повинне бути законним: друге речення
першого параграфу наділяє правом
позбавляти майна лише "на умовах,
передбачених законом" і другий
параграф визначає, що Держава має право
контролювати використання майна
шляхом введення в дію "законів". Більше
того, верховенство права, один з
фундаментальних принципів
демократичного суспільства,
притаманний всім статтям Конвенції. Це
поняття (поняття "закону") вимагає, перш
за все, щоб заходи, що застосовуються,
ґрунтувалися на національному
законодавстві. Воно також посилається
на якість закону, що застосовується,
вимагаючи його доступності для осіб,
яких він стосується, точності та
передбачуваності в його застосуванні."
Таким чином, будь-які дії, спрямовані на
позбавлення особи її майна є
незаконними, якщо контролюючі органи
діють не у відповідності до закону.

Відповідно до ч.2 ст.8 КАС України суд
застосовує принцип верховенства права
з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини, а ст.17
Закону України "Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини" передбачає, що суди
застосовують при розгляді справ
Конвенцію та практику Суду як джерело
права.

Враховуючи усе вищенаведене, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції про те, що податкові
повідомлення-рішення № та №
прийняті неправомірно.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі
приписи та фактичні обставини справи,
колегія суддів прийшла до переконання
про те, що доводи апеляційної скарги є
безпідставними та не спростовують
висновків суду першої інстанції.

З врахуванням вищенаведеного колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про
підставність позовних вимог, правильно
і повно встановив обставини справи та
ухвалив судове рішення з додержанням
норм матеріального і процесуального
права, тому відповідно до ч.1 ст.200 КАС
України апеляційну скаргу необхідно
залишити без задоволення, а постанову
суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254
КАС України, суд,-

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Тернопільської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Тернопільській області
залишити без задоволення, а постанову
Тернопільського окружного
адміністративного суду від 31 травня 2013
року у справі № 819/1188/13-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий
О.І. Мікула

Судді
А.Р. Курилець

М.П. Кушнерик

Повний текст ухвали виготовлений 22
вересня 2014 року.