Справа № К/9991/31344/11-С
Суддя: Штульман І.В.
Дата ухвалення: 2014-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2014 року м. Київ
К/9991/31344/11

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючого:Штульман І.В. (доповідач),
суддів:Лиски Т.О., Стародуба О.П., -

розглянувши в касаційній інстанції в
порядку письмового провадження справу
за позовом ОСОБА_4 до Управління
Пенсійного фонду (далі - УПФ) України в
Лугинському районі Житомирської
області про визнання дій
неправомірними та стягнення коштів, за
касаційною скаргою УПФ України в
Лугинському районі Житомирської
області на постанову Лугинського
районного суду Житомирської області
від 10 грудня 2009 року та ухвалу
апеляційного суду Житомирської
області від 4 травня 2011 року, -

встановив:

У жовтні 2009 року ОСОБА_4 звернувся в суд
із позовом до УПФ України в Лугинському
районі Житомирської області про
визнання дій протиправними та
зобов'язання провести перерахунок
доплати до пенсії. Свої вимоги
мотивував тим, що він проживає у зоні
гарантованого добровільного
відселення і відповідно до статті 39
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» від 28 лютого 1991 року №
796-ХІІ (далі - Закон № 796-ХІІ) має право на
отримання доплати до пенсії в розмірі
двох мінімальних заробітних плат.
Оскільки така доплата йому провадиться
у розмірі значно нижчому від
встановленого цим Законом, просив
зобов'язати УПФ України в Лугинському
районі Житомирської області здійснити
перерахунок вказаної доплати до пенсії
за період з 1 жовтня 2008 року по 30 вересня
2009 року у розмірі 14424 гривні.

Постановою Лугинського районного суду
Житомирської області від 10 грудня
2009 року, залишеною без змін ухвалою
апеляційного суду Житомирської
області від 4 травня 2011 року, позов
задоволено частково. Визнано дії УПФ
України в Лугинському районі
Житомирської області щодо невиплати
ОСОБА_4 у повному розмірі доплати до
пенсії, передбаченої статтею 39 Закону
№ 796-ХІІ, протиправними. Стягнуто з УПФ
України в Лугинському районі
Житомирської області на користь ОСОБА_4
13344,50 гривень доплати до пенсії,
передбаченої статтею 39 Закону № 796-ХІІ,
за період з 1 листопада 2008 року по 30
вересня 2009 року.

У касаційній скарзі УПФ України в
Лугинському районі Житомирської
області просить скасувати зазначені
рішення судів першої та апеляційної
інстанцій з мотивів порушення норм
матеріального і процесуального права.

Касаційна скарга підлягає
задоволенню частково з наступних
підстав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу. Суд касаційної
інстанції переглядає судові рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
у межах касаційної скарги, але при
цьому може встановлювати порушення
норм матеріального чи процесуального
права, на які не було посилання в
касаційній скарзі.

Судами попередніх інстанцій
встановлено і це відповідає матеріалам
справи, що позивач ОСОБА_4 перебуває на
обліку в УПФ України в Лугинському
районі Житомирської області та отримує
пенсію. Позивач зареєстрований і
постійно проживає у АДРЕСА_1, яке
відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України від 23 липня 1991 року №
106 віднесене до зони гарантованого
добровільного відселення.

Згідно частини 1 статті 46 Конституції
України громадяни мають право на
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації
конституційного права громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, на охорону їхнього життя і
здоров'я, створення єдиного порядку
визначення категорій зон радіоактивно
забруднених територій, умов проживання
і трудової діяльності на них,
соціального захисту потерпілого
населення визначені та закріплені в
Законі № 796-ХІІ.

За змістом положень частин 1, 2 статті 39
Закону № 796-ХІІ непрацюючим
пенсіонерам, які проживають на
територіях радіоактивного забруднення
у зоні гарантованого добровільного
відселення, до пенсії провадиться
доплата у розмірі двох мінімальних
заробітних плат.

Підпунктом 9 пункту 28 розділу ІІ Закону
України «Про Державний бюджет України
на 2008 рік та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» від 28
грудня 2007 року № 107-VI статтю 39 Закону №
796-ХІІ викладено в новій редакції,
відповідно до якої громадянам, які
працюють на територіях радіоактивного
забруднення, провадиться доплата в
порядку та розмірах, встановлених
Кабінетом Міністрів України.

Рішенням Конституційного Суду України
від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 зміни,
внесені до Закону № 796-ХІІ, зокрема, до
статті 39, визнано такими, що не
відповідають Конституції України (є
неконституційними).

Зазначене рішення Конституційного
Суду України є обов'язковим до
виконання на території України,
остаточним і не може бути оскаржене,
крім того, воно має преюдиціальне
значення для судів загальної
юрисдикції при розгляді ними позовів у
зв'язку з правовідносинами, які виникли
внаслідок дії положень статей
зазначеного закону, що визнані
неконституційними.

Відповідно до частини 2 статті 152
Конституції України закони, інші
правові акти або їх окремі положення,
що визнані неконституційними,
втрачають чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
про їх неконституційність.

Таким чином, з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 щодо
неконституційності підпункту 9
пункту 28 розділу ІІ Закону України «Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
внесення змін до деяких законодавчих
актів України» вказані правові норми
втратили чинність і застосуванню не
підлягали.

Статтею 71 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2009
рік» від 26 грудня 2008 року № 835-VI
Кабінету Міністрів України надано
право у 2009 році встановлювати розміри
соціальних виплат, які відповідно до
законодавства визначаються залежно
від розміру мінімальної заробітної
плати, в абсолютних сумах у межах
асигнувань, передбачених за
відповідними бюджетними програмами.

Проте, Кабінетом Міністрів України в
цей період таке право використано не
було, а тому вказані норми не
підлягають застосуванню під час
визначення розміру виплати,
передбаченої статтею 39 Закону № 796-ХІІ.

Відповідно до частини 2 статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Судами встановлено, що на виконання
статті 39 Закону № 796-ХІІ позивачеві УПФ
України в Лугинському районі
Житомирської області щомісяця
виплачувалася передбачена цією
статтею виплата у фіксованому розмірі,
визначеному постановою Кабінету
Міністрів України «Про компенсаційні
виплати особам, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
від 26 липня 1996 року № 836.

Вирішуючи цей спір, суди попередніх
інстанцій з огляду на загальні засади
пріоритету законів над підзаконними
нормативними актами обґрунтовано
визнали, що при визначенні розміру
згаданої виплати застосуванню
підлягає саме стаття 39 Закону № 796-ХІІ,
а не постанова Кабінету Міністрів
України «Про компенсаційні виплати
особам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», яка
істотно звужує обсяг установлених
законом прав позивача.

За приписами частини 2 статті 99 Кодексу
адміністративного судочинства України
(у редакції, чинній на час звернення до
суду із вказаним позовом та розгляду
справи в суді першої інстанції) для
звернення до адміністративного суду за
захистом прав, свобод та інтересів
особи встановлюється річний строк,
який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 100
Кодексу адміністративного судочинства
України (у редакції, чинній на час
звернення до суду із вказаним позовом
та розгляду справи в суді першої
інстанції) пропущення строку звернення
до адміністративного суду є підставою
для відмови у задоволенні
адміністративного позову за умови,
якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Суд першої інстанції вірно встановив,
що позивач пропустив строк,
встановлений частиною 2 статті 99
Кодексу адміністративного судочинства
України, і не надав доказів поважності
причин його пропуску (а відповідач
наполягав на відмові в задоволенні
позову з цих підстав), однак помилково
задовольнив позовні вимоги з 1
листопада 2008 року. З матеріалів справи
вбачається, що ОСОБА_4 подав позов 26
жовтня 2009 року, а тому захисту
підлягають його права в межах річного
строку звернення до суду, тобто з
26 жовтня 2008 року.

Разом з тим, суд першої інстанції
безпідставно обрав такий спосіб
захисту порушених прав позивача, як
стягнення з УПФ України в Лугинському
районі Житомирської області доплати до
пенсії в конкретно визначеній грошовій
сумі, оскільки суд не може перебирати
на себе функцію органу, на який
законодавством покладено повноваження
щодо нарахування такої виплати.
Адміністративний суд повинен
визнавати рішення, дії чи
бездіяльність суб'єкта владних
повноважень протиправними і
зобов'язати відповідача провести
нарахування та виплату належних сум
відповідно до закону, а не ухвалювати
рішення про визначення конкретних сум.

На зазначені порушення суд
апеляційної інстанції уваги не звернув
та не виправив їх.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті
223 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної
інстанції за наслідками розгляду
касаційної скарги має право змінити
судове рішення суду першої інстанції,
скасувавши судове рішення суду
апеляційної інстанції.

Згідно статті 225 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції має право
змінити судове рішення, якщо у справі
немає необхідності досліджувати нові
докази або встановлювати обставини, а
судове рішення, яке змінюється, є
помилковим тільки в частині.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 225, 230, 232
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Касаційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в Лугинському
районі Житомирської області -
задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Житомирської
області від 4 травня 2011 року -
скасувати.

Постанову Лугинського районного суду
Житомирської області від 10
грудня 2009 року - змінити, абзац третій
резолютивної частини постанови
викласти в наступній редакції:
«Зобов'язати Управління Пенсійного
фонду України в Лугинському районі
Житомирської області здійснити
перерахунок та виплатити ОСОБА_4
доплату до пенсії у розмірі,
встановленому статтею 39 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», за період
з 26 жовтня 2008 року з урахуванням
здійснених виплат». В іншій частині
постанову суду першої інстанції
залишити без змін.

Постанова оскарженню не
підлягає.

Головуючий:
Штульман І.В.

Судді:
Лиска Т.О.

Стародуб О.П.