Справа № 2а-1870/8116/11
Суддя: Лосєв А.М.
Дата ухвалення: 2014-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2014 року
м. Київ К/9991/27042/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів: Лосєва А.М.,
Бившевої Л.І., Шипуліної
Т.М.,розглянувши у попередньому
судовому засіданні

касаційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4

на постанову Сумського окружного
адміністративного суду від 12.01.2012

та ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 20.03.2012

у справі № 2а-1870/8116/11

за позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4

до Державної податкової інспекції у м.
Суми

про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

Постановою Сумського окружного
адміністративного суду від 12.01.2012,
залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 20.03.2012,
відмовлено у задоволенні позовних
вимог фізичної особи-підприємця ОСОБА_4
(надалі - позивач, фізична
особа-підприємець ОСОБА_4) до Державної
податкової інспекції у м. Суми (надалі -
відповідач, ДПІ у м. Суми) про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення від
01.11.2011 № /87777.

Вважаючи, що рішення судів попередніх
інстанцій прийнято з порушенням норм
матеріального права, позивач звернувся
до Вищого адміністративного суду
України із касаційною скаргою, у якій
просить скасувати постанову Сумського
окружного адміністративного суду від
12.01.2012 та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 20.03.2012 і задовольнити позов в
повному обсязі.

Відповідач не надав письмових
заперечень на касаційну скаргу, що не
перешкоджає її розгляду.

Відповідно до частини першої статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що позивачем, починаючи з
2003 року, укладено з Сумською міською
радою договори оренди земельних
ділянок, якими було встановлено розмір
орендної плати на рівні 1-2 % нормативної
грошової оцінки земель на рік.

27.01.2011 фізичною особою-підприємцем
ОСОБА_4 було подано до ДПІ в м. Суми
податкову декларацію орендної плати за
земельні ділянки державної і
комунальної власності, в якій
самостійно визначено розмір орендної
плати на 2011 рік, виходячи з розміру,
встановленого договорами, тобто на
рівні 1-2 % нормативної грошової оцінки.

Після отримання податкової звітності
відповідачем була проведена
документальна невиїзна перевірка
позивача з питання дотримання вимог
податкового законодавства за
січень-липень 2011 року, результати якої
викладено в акті № 7582/17/319/НОМЕР_1 від
10.10.2011, який став підставою для
прийняття податкового
повідомлення-рішення від 01.11.2011 №
/87777 про визначення податкового
зобов'язання з орендної плати за
користування земельними ділянками
комунальної власності в сумі 10 322,32 грн.
та застосування штрафних санкцій у
розмірі 738,32 грн.

Висновки податкового органу
обумовлено тим, що в поданих позивачем
розрахунках по орендній платі за
земельні ділянки, які використовуються
нею на підставі договорів оренди,
зобов'язання по орендній платі за
земельні ділянки державної та
комунальної власності розраховувались
в розмірі 2 % та 1 % від нормативної
грошової оцінки земельної ділянки,
тоді як ці розрахунки мали були
проведені після вступу в дію
Податкового кодексу України в розмірі 3
% від нормативної грошової оцінки
земельної ділянки.

Переглянувши судові рішення у межах
касаційної скарги, перевіривши
правильність застосування судами норм
матеріального і процесуального права,
Вищий адміністративний суд України
дійшов висновку про відсутність
підстав для задоволення касаційної
скарги, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 96 Земельного кодексу
України землекористувачі зобов'язані
своєчасно сплачувати земельний
податок або орендну плату.

Починаючи з 01.01.2011, законодавець
систематизував правила
адміністрування земельного податку та
орендної плати за землю, як
обов'язкового платежу, в розділі ХІІІ
Податкового кодексу України, який
регулює відносини, що виникають у сфері
справляння податків і зборів, зокрема
визначають вичерпний перелік податків
та зборів, що справляються в Україні, а
також відповідальність за порушення
податкового законодавства.

Відповідно до пп. 14.1.147 п. 14.1 ст. 14
Податкового кодексу України плата за
землю - загальнодержавний податок, який
справляється у формі земельного
податку та орендної плати за земельні
ділянки державної і комунальної
власності.

Орендна плата за земельні ділянки
державної і комунальної власності -
обов'язковий платіж, який орендар
вносить орендодавцеві за користування
земельною ділянкою (пп.14.1.136 п. 14.1 ст. 14
даного Кодексу).

Пунктом 288.1 ст. 288 Податкового кодексу
визначено, що підставою для
нарахування орендної плати за земельну
ділянку є договір оренди такої
земельної ділянки.

Відповідно до норм Податкового кодексу
України, річна сума платежу, що
підлягає перерахуванню до бюджету
суб'єктами господарювання, які
орендують земельні ділянки державної і
комунальної власності, визначається
відповідно до умов договору, але з
урахуванням вимог пп. 288.5.1 п. 288.5 ст. 288
Податкового кодексу України, тобто, не
може бути меншою: для земель
сільськогосподарського призначення -
розміру земельного податку, що
встановлюється розділом XIII Кодексу;
для інших категорій земель -
трикратного розміру земельного
податку, що встановлюється розділом XIII
Кодексу.

Таким чином, річна сума платежу
орендної плати за землю не може бути
меншою розміру, визначеного пп. 288.5.1 п.
288.5 ст. 288 Податкового кодексу України, а
саме - трикратного розміру земельного
податку.

Оскільки плату за землю у формі
орендної плати за землі комунальної та
державної власності віднесено
Верховною Радою України до
загальнодержавних податків і зборів
згідно переліку статті 9 Податкового
кодексу України, логічним завершенням
аналізу наведених правових норм є
висновок про те, що розмір орендної
плати за вказані ділянки є
нормативно-регульованою ціною із
визначеними мінімальною та
максимальною межами. Тобто, починаючи з
01.01.2011, на адміністрування орендної
плати та відносини, що виникають при
оренді земельної ділянки комунальної
та державної власності, поширюються
приписи Податкового кодексу України з
усіма правилами обрахування орендної
плати та наслідками недотримання
порядку нарахування та справляння
даного обов'язкового платежу.

Тобто, як правильно зазначити суди
попередніх інстанцій, з 01.01.2011
мінімальний розмір річної орендної
плати за земельні ділянки, які
перебувають у державній або
комунальній власності та грошову
оцінку яких встановлено, становить 3 %
від їх грошової оцінки.

Зважаючи на законодавче закріплення
мінімального та максимального розміру
орендної плати за земельні ділянки
державної і комунальної власності,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає,
що після набрання чинності Податковим
кодексом України позивач мав
самостійно перерахувати розмір
орендної плати на поточний 2011 рік з
урахуванням обмежень, визначених пп.
288.5.1 та 288.5.2 п. 288.5 ст. 288 Податкового
кодексу України.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновками судів
попередніх інстанцій, що внаслідок
недотримання фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_4 наведених
норм законодавства відповідачем було
правомірно винесено податкове
повідомлення-рішення, яке не підлягає
скасуванню.

Відповідно до частини 3 статті 220-1
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
відхиляє касаційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

Керуючись ст.ст. 210, 214, 215, 220, 220-1, 223, 224, 230,
231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

1. Касаційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 залишити без
задоволення.

2. Постанову Сумського окружного
адміністративного суду від 12.01.2012 та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 20.03.2012 у
справі № 2а-1870/8116/11 залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у порядку та в
строки, встановлені статтями 236 - 238, 2391
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя(підпис)А.М. Лосєв
Судді:(підпис)Л.І. Бившева (підпис) Т.М.
Шипуліна