Справа № 2а-1855/10/1570
Суддя: Голяшкін О.В.
Дата ухвалення: 2014-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"03" вересня 2014 р. м.Київ
К/800/11864/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючий суддя Голяшкін
О.В. (доповідач),

судді Заяць В.С.,

Маслій В.І.,

секретар судового засідання -
Загородня М.О.,

за участю:

відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 на постанову
Одеського апеляційного
адміністративного суду від 23 січня 2013
року у справі за позовом Одеського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів до
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про
стягнення
адміністративно-господарських
санкцій, -

ВСТАНОВИВ:

Одеське обласне відділення Фонду
соціального захисту інвалідів
звернулось до суду з позовами до
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про
стягнення з відповідача
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання нормативу робочих
місць, призначених для
працевлаштування інвалідів у 2006 році в
розмірі 4620 грн. та пені за порушення
терміну сплати
адміністративно-господарські санкції
в розмірі 1437,28 грн.; за невиконання
нормативу у 2008 році в розмірі 3155 грн. та
пені в розмірі 290,58 грн., санкцій за
невиконання нормативу у 2007 в розмірі
2827,28 грн. та пені 569,98 грн.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 14 лютого 2011
року відмовлено у задоволення
адміністративного позову в повному
обсязі.

При винесенні рішення суд першої
інстанції виходив із відсутності
підстав для застосування до
відповідача
адміністративно-господарських
санкцій, оскільки відповідач є
інвалідом 2 групи, наявність у нього
права на працевлаштування за рахунок
нормативу робочих місць для інвалідів
відповідає його обов'язку щодо
працевлаштування однієї
особи-інваліда, що згідно положень ст.218
Господарського кодексу України
виключає можливість застосування до
нього адміністративно-господарський
санкцій за не створення робочого місця
для інваліда.

Постановою Одеського апеляційного
адміністративного суду від 23 січня 2013
року задоволено апеляційну скаргу
Одеського обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів;
постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 14 лютого 2011
року скасовано та ухвалено нову
постанову, якою позовні вимоги
задоволено у повному обсязі; стягнуто з
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на
користь Одеського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів
адміністративно-господарські санкції
за невиконання у 2006-2008 роках нормативу
робочих місць, призначених для
працевлаштування інвалідів, в розмірі
10602,28 грн. та пені за порушення терміну
сплати адміністративно-господарські
санкції в розмірі 2297,84 грн., всього -
12900,12 грн.

Задовольняючи позовні вимоги про
стягнення з відповідача
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання нормативу робочих
місць, призначених для
працевлаштування інвалідів та пені,
суд апеляційної інстанції зазначив, що
група інвалідності встановлена
відповідачу відповідно до довідки МСЕК
26 січня 2010 року, а
адміністративно-господарські санкції
нараховані за невиконання нормативу у
2006-2008 роках.

Не погоджуючись із рішенням
апеляційного суду, Фізична
особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся до
Вищого адміністративного суду України
з касаційною скаргою, в якій
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати постанову Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 23 січня 2013 року та залишити в силі
постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 14 лютого 2011
року.

У касаційній скарзі відповідач
зазначає, що ним не допущено порушення
ст.20 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні», оскільки сам є інвалідом і
себе забезпечує оплачуваною роботою.

Заперечення на касаційну скаргу не
надходили.

Заслухавши доповідача, пояснення
відповідача, обговоривши доводи
касаційної скарги, перевіривши
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає задоволенню виходячи з
наступного.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та з матеріалів справи
вбачається, що відповідно до наказу від
23 жовтня 2009 року №61 «Про направлення на
позапланові перевірки спеціалістів
відділення» спеціалістами Одеського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів на
підставі направлення на проведення
перевірки від 10 листопада 2009 року
№03-1/6878/4 проведена позапланова
невиїзна документальна перевірки
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 щодо
дотримання статтей 19, 20 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» за 2006, 2007, 2008 роки.
За результатами перевірки складені
акти перевірок від 10 листопада 2009 року
№№430, 432, 431.

Перевіркою встановлено, що відповідач
не забезпечив норматив робочих місць
для інвалідів за 2006-2008 роки, в зв'язку із
чим йому нараховані штрафні санкції за
2006 рік - 4620 грн., за 2007 рік - 2827,28 грн., за
2008 рік - 3155 грн.

У відповідності зі ст.19 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» для підприємств,
установ, організацій, у тому числі
підприємств, організацій громадських
організацій інвалідів, фізичних осіб,
які використовують найману працю,
установлюється норматив робочих місць
для працевлаштування інвалідів у
розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця.

Частиною 1 ст.20 цього Закону
встановлено, що підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, які
використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом.

Відповідно до ч.1 ст.218 Господарського
кодексу України підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.

Проведеною позивачем перевіркою
встановлено, що з відповідачем у 2006-2008
роках перебували у трудових відносинах
від 10 до 15 найманих працівників, тому
відповідно до ч.1 ст.19 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» норматив робочих
місць для інвалідів складає для
відповідача 1 робоче місце.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні», ст.1 Закону
України «Про реабілітацію інвалідів в
Україні» (у чинних на момент виникнення
спірних відносин редакціях) інвалід -
особа зі стійким розладом функцій
організму, зумовленим захворюванням,
травмою (її наслідками) або вродженими
вадами розумового чи фізичного
розвитку, що призводить до обмеження
нормальної життєдіяльності, викликає в
особи потребу в соціальній допомозі і
посиленому соціальному захисті, а
також виконання з боку держави
відповідних заходів для забезпечення
її законодавчо визначених прав.

Згідно ст.1 Закону України «Про
реабілітацію інвалідів в Україні»
інвалідність - міра втрати здоров'я та
обмеження життєдіяльності, що
перешкоджає або позбавляє конкретну
особу здатності чи можливості
здійснювати діяльність у спосіб та в
межах, що вважаються для особи
нормальними залежно від вікових,
статевих, соціальних і культурних
факторів; втрата здоров'я - наявність
хвороб і фізичних дефектів, які
призводять до фізичного, душевного і
соціального неблагополуччя;
життєдіяльність - повсякденна
діяльність, здатність організму особи
здійснювати діяльність у спосіб і в
межах, звичайних для людини; обмеження
життєдіяльності - повна або часткова
втрата особою внаслідок захворювання,
травми або вроджених вад здатності або
можливості самообслуговування,
самостійного пересування, спілкування,
орієнтації, контролювання своєї
поведінки.

Інвалідність як міра втрати здоров'я
визначається шляхом експертного
обстеження в органах медико-соціальної
експертизи Міністерства охорони
здоров'я України (ч.1 ст.3 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні»).

Колегія суддів вважає за необхідне
зазначити, що особа, у разі втрати
здоров'я, вважається інвалідом з
моменту настання стійкого розладу
функцій організму, а не з моменту
проведення медико-соціальної
експертизи та отримання відповідної
довідки.

Медико-соціальна експертиза,
відповідно до ст.1 Закону України «Про
реабілітацію інвалідів в Україні», -
визначення на основі комплексного
обстеження усіх систем організму
конкретної особи міри втрати здоров'я,
ступеня обмеження її життєдіяльності,
викликаного стійким розладом функцій
організму, групи інвалідності, причини
і часу її настання, а також
рекомендацій щодо можливих для особи
за станом здоров'я видів трудової
діяльності та умов праці, потреби у
сторонньому догляді, відповідних видів
санаторно-курортного лікування і
соціального захисту для найповнішого
відновлення усіх функцій
життєдіяльності особи.

Отже, медико-соціальна експертиза
підтверджує факт інвалідності та
визначає ступінь втрати здоров'я та
обмеження життєдіяльності.

Відповідно до наявних у матеріалах
справи та досліджених судом першої
інстанції виписних епікризів №1192, №735,
№6066, медичних карток, направлення на
МСЕК, відповідач у 1986 році отримав
закриту черепно-мозкову травму із
забиттям головного мозку, що стало
причиною виникнення посттравматичної
енцефалопатії ІІ ступеню,
гіпертонічної хвороби ІІ ступеню з
обмеженою працездатністю. У зв'язку із
зазначеною ЗЧМТ та виниклих внаслідок
її хвороб відповідачу встановлена ІІ
група інвалідності, що підтверджується
довідкою МСЕК від 26 січня 2010 року серії
2-18 ОД № 024675.

Враховуючи, що відповідач зобов'язаний
був протягом періоду, що перевірявся -
2006-2008 р.р., працевлаштувати одного
інваліда, при цьому сам був інвалідом
та самостійно забезпечував себе
оплачуваною роботою, ним не допущено
порушення встановленого ст.19 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»
нормативу робочих місць для
працевлаштування інвалідів, у зв'язку з
чим підстави для застування до
відповідача та стягнення з нього
адміністративно-господарських санкцій
за ч.1 ст.20 вказаного Закону відсутні.

З урахуванням вищевказаних обставин
суд першої інстанції прийняв вірне
рішення про відмову в позові з підстав
його необґрунтованості, висновок суду
апеляційної інстанції про наявність
підстав для задоволення позову є
помилковим.

У відповідності із ст.226 КАС України суд
касаційної інстанції скасовує судове
рішення суду апеляційної інстанції та
залишає в силі рішення суду першої
інстанції, яке ухвалено відповідно до
закону і скасоване або змінене
помилково.

Керуючись ст.ст.220, 221, 223, 226, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову Одеського апеляційного
адміністративного суду від 23 січня 2013
року скасувати.

Постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 14 лютого 2011
року залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав, у
строки та в порядку, передбачених
статтями 237 - 239-1 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Судді