Справа № 826/14082/13-а
Суддя: Борисюк Л.П.
Дата ухвалення: 2014-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач: Борисюк Л.П.
ПОСТАНОВА

Іменем України

16 вересня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

Головуючого судді суддів при секретарі
за участю: представника позивача
представника відповідачаБорисюк Л.П.,
Петрика І.Й., Собківа Я.М. Чайка О.С.
ОСОБА_5 Ткачука О.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_7 на
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 23 жовтня 2013 року у
справі за позовом ОСОБА_7 до Державного
реєстратора прав на нерухоме майно
Реєстраційного служби Головного
управління юстиції у м. Києві Сипчу
Крістіни Миколаївни, Реєстраційної
служби Головного управління юстиції у
м. Києві про скасування рішення та
зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

В вересні 2013 року ОСОБА_7 звернувся до
Окружного адміністративного суду
міста Києва із позовом до Державного
реєстратора прав на нерухоме майно
Реєстраційного служби Головного
управління юстиції у м. Києві Сипчу
Крістіни Миколаївни, Реєстраційної
служби Головного управління юстиції у
м. Києві в якому просив скасувати
рішення Державного реєстратора прав на
нерухоме майно Реєстраційної служби
Головного управління юстиції у м. Києві
Сипчу Крістіни Миколаївни про відмову
в державній реєстрації прав та їх
обтяжень від 28.08.2013 № 5361685, прийнятого
за результатами розгляду заяви про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень № 2439850 від 08.08.2013 та
зобов'язати Реєстраційну службу
Головного управління юстиції у м. Києві
прийняти рішення про державну
реєстрацію права власності на нерухоме
майно, а саме: квартири АДРЕСА_1 за
ОСОБА_7 на підставі заяви про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень № 2439850
від 08.08.2013 та внести відповідний запис
до Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
23 жовтня 2013 року в задоволенні позову
відмовлено.

Позивач, не погоджуючись з прийнятим
рішенням суду, звернувся з апеляційною
скаргою, в якій зазначає, що
оскаржувана постанова суду не
відповідає вимогам матеріального та
процесуального права, а саме, судом
першої інстанції неповно з'ясовано та
не доведено обставини, що мають
значення для справи, висновки суду
першої інстанції не відповідають
обставинам справи, в зв'язку з чим
просить скасувати постанову суду та
прийняти нове рішення, яким позов
задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
учасників процесу, які з'явилися в
судове засідання, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України,
підставами для скасування постанови
або ухвали суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення є порушення
норм матеріального або процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи або питання, а так
само розгляд і вирішення справи
неповноважним судом; участь в
ухваленні постанови судді, якому було
заявлено відвід на підставі обставин,
які викликали сумнів у неупередженості
судді, і заяву про його відвід визнано
судом апеляційної інстанції
обґрунтованою; ухвалення чи підписання
постанови не тим суддею, який розглянув
справу.

Як вбачається з матеріалів справи, 05
жовтня 1995 року позивач, на підставі
договору, посвідченого державним
нотаріусом Восьмої Київської
державної нотаріальної контори за
реєстровим № 2-1331, зареєстрованого КП
«Київське міське бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна»
в реєстровій книзі 175-93 під номером
запису 8271, придбав квартиру АДРЕСА_1.

22 липня 2011 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8
було укладено договір купівлі-продажу
квартири, відповідно до якого, ОСОБА_7
продав, а ОСОБА_8 придбав квартиру
АДРЕСА_1. Вказаний договір посвідчено
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_9
за реєстровим № 3414.

Дізнавшись про заволодіння
шахрайським шляхом його квартирою,
позивач звернувся до Генеральної
прокуратури України, яка 08.10.2011
порушила кримінальну справу № 49-842 за
ознаками складу злочину, передбаченого
ч. 4 ст. 190 КК України.

09 березня 1998 року Генеральною
прокуратурою України по кримінальній
справі № 49-842 винесено постанову про
накладення арешту на квартиру, яка
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, про що
31.03.1998 до реєстру внесено відповідний
запис.

Незважаючи на заборону відчуження
зазначеної квартири, КП «Київське
міське бюро технічної інвентаризації
та реєстрації права власності на
об'єкти нерухомого майна» на підставі
вищевказаного договору
купівлі-продажу квартири від 22.07.2011
перереєстрував право власності на
ОСОБА_8

Дізнавшись про це, позивач звернувся до
Шевченківського районного суду м.
Києва із позовом до ОСОБА_8, КП
«Київське міське бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна,
третя особа: приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_9 про визнання правочину
недійсним, витребування майна,
зобов'язання вчинити дії.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 09 листопада 2012 року
позов ОСОБА_7 було задоволено:

- визнано договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_7
та ОСОБА_8, недійсним;

- витребувано квартиру АДРЕСА_1 з чужого
незаконного володіння ОСОБА_8 у
власність ОСОБА_7;

- виселено ОСОБА_8 з квартири АДРЕСА_1;

- зобов'язано Комунальне підприємство
«Київське міське бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна»
скасувати реєстрацію права власності
ОСОБА_8 на квартиру АДРЕСА_1;

- зобов'язано Комунальне підприємство
«Київське міське бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна»
поновити реєстрацію права власності
ОСОБА_7 згідно договору
купівлі-продажу, посвідченого
Київською державною нотаріальною
конторою № 8 за реєстровим № 2-1331 та
зареєстрованого КП «Київське міське
бюро технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна» в реєстровій книзі
175-93 під номером запису 8271.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від
10 квітня 2013 року рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 09 листопада 2012 року залишено
без змін.

Відповідно до ст. ст. 223, 319 Цивільного
процесуального кодексу України,
рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 09 листопада 2012 року
набрало законної сили 10 квітня 2013 року.

08 серпня 2013 року представник позивача
звернувся до Реєстраційної служби
Головного управління юстиції у м. Києві
із заявою про державну реєстрацію прав
та їх обтяжень, яка була прийнята та
зареєстрована за реєстраційним
номером 2439850.

28 серпня 2013 року державним
реєстратором прав на нерухоме майно
Реєстраційної служби Головного
управління юстиції у м. Києві Сипчу
Крістіною Миколаївною прийнято
рішення про відмову у державній
реєстрації прав та їх обтяжень № 5361685
(далі - Рішення № 5361685).

Відмову у реєстрації права власності
на нерухоме майно позивач вважає
неправомірною та такою, що обмежує
право власності на майно, речові права
щодо якого підлягають державній
реєстрації у зв'язку з чим звернувся до
суду з вищевказаним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що заяву про державну реєстрацію
прав та їх обтяжень щодо попереднього
правонабувача подано після державної
реєстрації права власності на таке
майно за новим правонабувачем.

З таким висновком суду колегія суддів
не може погодитися, виходячи з
наступного.

Відповідно до статті 182 ЦК, право
власності та інші речові права на
нерухомість, обмеження цих прав, їх
виникнення, перехід і припинення
підлягають державній реєстрації.
Порядок проведення державної
реєстрації прав на нерухомість та
підстави відмови в ній встановлюються
законом.

Правові, економічні, організаційні
засади проведення державної
реєстрації речових та інших прав, які
підлягають реєстрації врегульовано
нормами Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004
року № 1952-IV (далі - Закон № 1952-IV), який
спрямований на забезпечення визнання
та захисту державою цих прав, створення
умов для функціонування ринку
нерухомого майна.

Згідно ч. 1 ст. 2 Закону № 1952-IV, державна
реєстрація речових прав на нерухоме
майно це - офіційне визнання і
підтвердження державою фактів
виникнення, переходу або припинення
прав на нерухоме майно, обтяження таких
прав шляхом внесення відповідного
запису до Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно.

Державний реєстр речових прав на
нерухоме майно - єдина державна
інформаційна система, що містить
відомості про права на нерухоме майно,
їх обтяження, а також про об'єкти та
суб'єктів цих прав.

Відповідно до визначених п. 1 ч. 1 ст. 8
Закону № 1952-IV повноважень, орган
державної реєстрації прав проводить
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень або відмовляє у їх реєстрації.

Повноваження державного реєстратора
встановлені ч. 2 ст. 9 Закону № 1952-IV, до
яких, зокрема, належать прийняття
рішення про державну реєстрацію прав
та їх обтяжень та про відмову в
державній реєстрації.

Порядок проведення державної
реєстрації прав та їх обтяжень
встановлений ч. 1 ст. 15 Закону № 1952-IV та
полягає в наступному: прийняття і
перевірка документів, що подаються для
державної реєстрації прав та їх
обтяжень, реєстрація заяви;
встановлення факту відсутності
підстав для відмови в державній
реєстрації прав та їх обтяжень,
зупинення розгляду заяви про державну
реєстрацію прав та/або їх обтяжень;
прийняття рішення про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову
в ній або зупинення державної
реєстрації; внесення записів до
Державного реєстру прав; видача
свідоцтва про право власності на
нерухоме майно у випадках,
встановлених ст. 18 цього Закону;
надання витягів з Державного реєстру
прав про зареєстровані права та/або їх
обтяження.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону № 1952-IV,
державна реєстрація прав проводиться
на підставі: договорів, укладених у
порядку, встановленому законом;
свідоцтв про право власності на
нерухоме майно, рішень судів, що
набрали законної сили; інших
документів, що підтверджують
виникнення, перехід, припинення прав на
нерухоме майно, поданих органу
державної реєстрації прав разом із
заявою тощо.

В ст. 24 Закону № 1952-IV визначені підстави
для відмови у державній реєстрації
прав та їх обтяжень.

Приписами п. 51 ч. 1 ст. 24 Закону № 1952-IV
визначено, що у державній реєстрації
прав та їх обтяжень може бути
відмовлено у разі, якщо заяву про
державну реєстрацію обтяжень речових
прав на нерухоме майно щодо
попереднього правонабувача подано
після державної реєстрації права
власності на таке майно за новим
правонабувачем.

Як вбачається зі змісту оскаржуваної
постанови суду, в ході дослідження
матеріалів справи судом встановлено,
що відповідач 1, приймаючи оскаржуване
рішення про відмову у державній
реєстрації права власності на спірну
квартиру виходив з того, що згідно
інформації з Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно, Реєстру
прав власності на нерухоме майно,
Державного реєстру іпотек, Єдиного
реєстру заборон відчуження об'єктів
нерухомого майна станом на 28.08.2013 р.,
власником квартири АДРЕСА_1 на підставі
договору купівлі-продажу від 22.07.2011 р.,
№ 3414 є ОСОБА_8 (дата внесення запису
03.08.2011 р.).

Внаслідок цього, суд першої інстанції
погодився з відмовою відповідача 1 у
державній реєстрації прав на спірну
квартиру.

Однак, даний висновок суду є
безпідставним та необґрунтованим,
оскільки рішенням Шевченківського
районного суду м. Києва від 09 листопада
2012 року, яке ухвалою Апеляційного суду
м. Києва від 10 квітня 2013 року залишено
без змін та набрало законної сили,
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8
було визнано недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 236 ЦК України, нікчемний
правочин або правочин, визнаний судом
недійсним, є недійсним з моменту його
вчинення.

Тобто, нерухоме майно, що неправомірно
вибуло з володіння позивача в
результаті укладення недійсного
правочину, було повернуто у його
власність.

Таким чином, єдиним та законним
власником квартири за адресою: АДРЕСА_1
є ОСОБА_7.

Відповідно до пункту 10 постанови
Пленуму Верховного Суду України від
06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», рішення суду
про задоволення позову про повернення
майна, переданого за недійсним
правочином, чи витребування майна із
чужого незаконного володіння є
підставою для здійснення державної
реєстрації права власності на майно, що
підлягає державній реєстрації, за
власником, а також скасування
попередньої реєстрації.

Для повернення позивача у стан, що
існував до укладення недійсного
правочину та для внесення змін до
реєстрів, представником позивача було
подано заяву про державну реєстрацію
речових прав та їх обтяжень (щодо права
власності на квартиру).

Тобто, представником позивача було
здійснено всі необхідні дії,
передбачені законом, які б давали змогу
підтвердити офіційне визнання і
підтвердження державою факту
повернення прав власності на нерухоме
майно до ОСОБА_7 внаслідок визнання
недійсним договору купівлі-продажу від
22.07.2011.

Зазначене не було прийнято до уваги
судом першої інстанції.

Крім цього, судом першої інстанції було
звернуто увагу на те, що спірна
квартира відповідно до даних що
містяться в Державному реєстрі речових
прав на нерухоме майно, Реєстрі прав
власності на нерухоме майно,
Державному реєстрі іпотек, Єдиному
реєстрі заборон відчуження об'єктів
нерухомого майна, станом на 28.08.2013 р.
перебуває в арешті, тобто під забороною
відчуження та вчиненням інших
правочинів щодо вказаного майна.

Однак, колегія суддів зауважує, що
відповідачем 1 було відмовлено в
державній реєстрації права власності
саме на підставі п. 51 ч. 1 ст. 24 Закону №
1952-IV (заяву про державну реєстрацію
обтяжень речових прав на нерухоме
майно щодо попереднього право набувача
подано після державної реєстрації
права власності на таке майно за новим
правонабувачем), а не у зв'язку з тим, що
спірна квартира перебуває під арештом.

Наявність накладеного арешту на
квартиру не може бути підставою для
відмови в задоволенні позову, оскільки
відповідач 1 при прийнятті свого
рішення про відмову у державній
реєстрації прав власності цим не
керувався та не зазначив у своїй
відмові наявність даного арешту, як
причини відмови.

Стосовно твердження відповідачів з
яким погодився суд першої інстанції, що
рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 09 листопада 2012 року
стосується Комунального підприємства
«Київське міське бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна»,
а не відповідачів, колегія суддів
вважає його необґрунтованим з огляду
на наступне.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень», систему
органів державної реєстрації прав
становлять: Міністерство юстиції
України; центральний орган виконавчої
влади, що реалізує державну політику у
сфері державної реєстрації прав;
органи державної реєстрації прав,
утворені Міністерством юстиції
України в установленому
законодавством порядку.

Згідно з п. 1 Положення про Державну
реєстраційну службу України,
затвердженого Указом Президента
України № 401/2011 від 06 квітня 2011 року,
Державна реєстраційна служба України
(Укрдержреєстр) є центральним органом
виконавчої влади, діяльність якого
спрямовується і координується
Кабінетом Міністрів України через
Міністра юстиції України та входить до
системи органів виконавчої влади.

Укрдержреєстр є головним органом у
системі центральних органів
виконавчої влади з питань реалізації
державної політики у сферах державної
реєстрації актів цивільного стану,
державної реєстрації речових прав на
нерухоме майно, державної реєстрації
юридичних осіб та фізичних осіб -
підприємців, реєстрації (легалізації)
об'єднань громадян, інших громадських
формувань, статутів фондів
загальнообов'язкового державного
соціального страхування, якщо їх
реєстрація передбачена законами,
статуту територіальної громади міста
Києва, друкованих засобів масової
інформації та інформаційних агентств
як суб'єктів інформаційної діяльності.

Отже, колегія суддів дійшла висновку,
що в даному випадку відбулося
функціональне правонаступництво,
оскільки після набрання чинності змін
до Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» відбувся перехід
функцій з державної реєстрації прав на
нерухоме майно від одного суб'єкта
владних повноважень до іншого, а саме:
такі функції перейшли від органів БТІ
до органів державної реєстрації -
структурних підрозділів
територіальних органів Міністерства
юстиції України, на які покладено
реалізацію повноважень Державної
реєстраційної служби України.

Виходячи з вищевикладеного, колегія
суддів дійшла висновку, що відмова
відповідача 1 у реєстрації права
власності на нерухоме майно позивача, а
саме: квартиру АДРЕСА_1 є неправомірною
та такою, що обмежує право власності на
майно, речові права щодо якого
підлягають державній реєстрації, а
відтак позовні вимоги ОСОБА_7
підлягають задоволенню.

Аналогічна правова позиція викладена в
ухвалі Вищого адміністративного суду
України від 04 грудня 2012 року у справі №
К/9991/48398/12.

Згідно зі ст. 159 КАС України, судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що постанова суду першої
інстанції не відповідає нормам
матеріального та процесуального права,
доводи апеляційної скарги
спростовують висновки суду першої
інстанції, викладені у зазначеній
постанові, у зв'язку з чим є підстави
для її скасування з ухваленням нової
постанови про задоволення позовних
вимог.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 198 КАС України,
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції суд апеляційної інстанції
має право скасувати її та прийняти нову
постанову суду.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212,
254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 на постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 23 жовтня 2013 року -
задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 23 жовтня 2013 року -
скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позов
ОСОБА_7 задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати
рішення Державного реєстратора прав на
нерухоме майно Реєстраційного служби
Головного управління юстиції у м. Києві
Сипчу Крістіни Миколаївни про відмову
в державній реєстрації прав та їх
обтяжень від 28.08.2013 № 5361685, прийнятого
за результатами розгляду заяви про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень № 2439850 від 08.08.2013.

Зобов'язати Реєстраційну службу
Головного управління юстиції у м. Києві
прийняти рішення про державну
реєстрацію права власності на нерухоме
майно, а саме: квартири АДРЕСА_1 за
ОСОБА_7 на підставі заяви про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень № 2439850
від 08.08.2013 та внести відповідний запис
до Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів з дня
складання в повному обсязі, шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя
суддя суддя Л.П. Борисюк
І.Й. Петрик Я.М. Собків

Повний текст постанови складено та
підписано - 19.09.2014

Головуючий суддя

Борисюк Л.П.

Судді:

Петрик І.Й.

Собків Я.М.