Справа № 804/10887/14
Суддя: Верба Ірина Олександрівна
Дата ухвалення: 2014-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

11 вересня 2014 року
Справа №804/10887/14

Дніпропетровський окружний
адміністративний суд у складі
головуючого судді Верба І.О.,
розглянувши у письмовому провадженні у
місті Дніпропетровську заяву позивача
про компенсацію судових витрат в
адміністративній справі за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Криворізького міського центру
зайнятості, третя особа на стороні
відповідача, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору,
Управління Пенсійного фонду України в
Довгинцівському районі м. Кривого Рогу
Дніпропетровської області, про
визнання протиправними дій, -

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Дніпропетровського
окружного адміністративного суду
знаходилась адміністративна справа
№804/10887/14 за адміністративним позовом
ОСОБА_1 до Криворізького міського
центру зайнятості, третя особа на
стороні відповідача, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору,
Управління Пенсійного фонду України в
Довгинцівському районі м. Кривого Рогу
Дніпропетровської області, про
визнання протиправними дій
відповідача, що полягають в
перевищенні службових повноважень по
видачі довідки від 23 вересня 2013 року та
передачі її третім неналежним особам.

В судовому засіданні 11 вересня 2014 року
позивач надав суду клопотання про
компенсацію судових витрат у розмірі
815,96 грн., а саме: транспортні розходи 52,99
грн. х 4 поїздки = 211,96 грн.; за відрив від
звичайних занять 58,40 грн. х 2 дні = 116,80
грн.; відрядні (140.1.7 Податкового
кодексу) 243,60 грн. х 2 дні = 487,20 грн.
Заявляючи клопотання позивач також
зазначив, що для участі у судовому
засіданні він приїздить з міста Кривий
Ріг, після судового засідання
повертається зворотно, що займає
тривалий час, заявляє компенсацію за 8
годин, з огляду на обмежену тривалість
робочого дня.

Згідно частини першої статі 97 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд за клопотанням однієї зі сторін
визначає грошовий розмір судових
витрат, які повинні бути їй
компенсовані.

Положеннями статті 98 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що суд вирішує питання щодо
судових витрат у постанові суду або
ухвалою.

Вирішуючи заявлене клопотання, суд
виходить із наступного.

Ухвалою Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 28 липня 2014
року ОСОБА_1 було звільнено від сплати
судового збору.

Дніпропетровським окружним
адміністративним судом в
адміністративній справі №804/10887/14 11
вересня 2014 року винесено постанову,
якою в задоволенні позовних вимог до
другого відповідача відмовлено.

Відповідно до положень частин першої
та третьої статті 52 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд першої інстанції, встановивши, що з
адміністративним позовом звернулася
не та особа, якій належить право вимоги,
або не до тієї особи, яка повинна
відповідати за адміністративним
позовом, може за згодою позивача
допустити заміну первинного позивача
або відповідача належним позивачем або
відповідачем, якщо це не потягне за
собою зміни підсудності
адміністративної справи. Якщо позивач
не згоден на заміну відповідача іншою
особою, суд може залучити цю особу як
другого відповідача. У разі відмови у
задоволенні адміністративного позову
до такого відповідача понесені
позивачем витрати відносяться на
рахунок держави.

За загальним правилом статті 94 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд присуджує з іншої сторони всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України.

Статтею 87 Кодексу адміністративного
судочинства України визначено, що
судові витрати складаються із судового
збору та витрат, пов'язаних з розглядом
справи, до яких належать, зокрема,
витрати сторін та їхніх представників,
що пов'язані із прибуттям до суду.

Відповідно до статті 91 Кодексу
адміністративного судочинства України
витрати, пов'язані з переїздом до
іншого населеного пункту сторін та
їхніх представників, а також найманням
житла, несуть сторони.

Стороні, на користь якої ухвалено
судове рішення і яка не є суб'єктом
владних повноважень, та її
представнику сплачуються іншою
стороною добові (у разі переїзду до
іншого населеного пункту), а також
компенсація за втрачений заробіток чи
відрив від звичайних занять.
Компенсація за втрачений заробіток
обчислюється пропорційно від розміру
середньомісячного заробітку, а
компенсація за відрив від звичайних
занять - пропорційно від розміру
мінімальної заробітної плати.

Граничний розмір компенсації за
судовим рішенням витрат сторін та
їхніх представників, що пов'язані із
прибуттям до суду, встановлюється
Кабінетом Міністрів України.

Згідно Постанови Кабінету Міністрів
України «Про граничні розміри
компенсації витрат, пов'язаних з
розглядом цивільних та
адміністративних справ, і порядок їх
компенсації за рахунок держави» від 27
квітня 2006 року №590 (далі - Постанова №590)
витрати пов'язані з переїздом до іншого
населеного пункту та за наймання житла,
які компенсуються стороні, на користь
якої, ухвалено судове рішення і яка не є
суб'єктом владних повноважень та її
представникові, не можуть перевищувати
встановлені законодавством норми
відшкодування витрат на відрядження.

При цьому, компенсації підлягають в
такому випадку лише фактично понесені
і підтверджені витрати. Позивачем
надано квиток на рейс 104 Кривий Ріг -
Харків, оплачений до міста
Дніпропетровська, дата відправлення
11.09.2014 року, час відправлення 7:15,
вартістю 52,99 грн.

З урахуванням відсутності інших
доказів понесення витрат, пов'язаних із
переїздом з заявлених до компенсації
сум суд вбачає підтвердженими лише 52,99
грн. та задовольняє клопотання в цій
частині.

Щодо клопотання в частині компенсації
добових та посилання позивача на
підпункт 140.1.7 пункту 140.1 статті 140
Податкового кодексу України суд
зазначає наступне.

Відповідно до підпункту 140.1.7 пункту 140.1
статті 140 Податкового кодексу України
витрати на відрядження фізичних осіб,
які перебувають у трудових відносинах
із таким платником податку або є
членами керівних органів платника
податку, в межах фактичних витрат
особи, яка відряджена, на проїзд (у тому
числі перевезення багажу, бронювання
транспортних квитків), як до місця
відрядження і назад, так і за місцем
відрядження (у тому числі на
орендованому транспорті), оплату
вартості проживання у готелях
(мотелях), а також, включених до таких
рахунків витрат на харчування чи
побутові послуги (прання, чищення,
лагодження та прасування одягу, взуття
чи білизни), на найм інших жилих
приміщень, оплату телефонних розмов,
оформлення закордонних паспортів,
дозволів на в'їзд (віз), обов'язкове
страхування, інші документально
оформлені витрати, пов'язані з
правилами в'їзду та перебування у місці
відрядження, в тому числі будь-які
збори і податки, що підлягають сплаті у
зв'язку із здійсненням таких витрат.

З огляду на те, що ухвалою суду від 28
липня 2014 року позивача було звільнено
від сплати судового збору у зв'язку із
тим, що на даний час він є безробітним,
суд вважає помилковими посилання
позивача на підпункт 140.1.7 пункту 140.1
статті 140 Податкового кодексу України,
оскільки, згідно з наведеною вище
нормою, витрати на відрядження,
відшкодовуються фізичній особі, яка
перебуває у трудових відносинах із
таким платником податку або є членом
керівних органів платника податку.

Щодо клопотання позивача про
відшкодування сум за відрив від
звичайних занять суд зазначає
наступне.

Компенсація за відрив від звичайних
занять стосується лише осіб, які не є
зайнятими, тобто не працюють. Під
«звичайними заняттями» розуміється
буденна діяльність безробітної особи,
пенсіонера, домогосподарки, тощо.
Розрахунок цієї компенсації
здійснюється пропорційно до розміру
мінімальної заробітної плати, при
цьому, середньомісячний заробіток
прирівнюється до розміру мінімальної
заробітної плати.

Граничний розмір (верхню межу)
компенсації встановлює Кабінет
Міністрів України.

Згідно Постанови №590 за відрив від
звичайних занять стороні, на користь
якої, ухвалено судове рішення і яка не є
суб'єктом владних повноважень, її
представникові у зв'язку з явкою до
суду, граничний розмір витрат
обчислюється пропорційно до розміру
мінімальної заробітної плати особи і
не може перевищувати її розмір,
обчислений за фактичні години відриву
від звичайних занять.

Судом встановлено, що позивач
перебував у судових засіданнях 19
серпня 2014 року та 11 вересня 2014 року, що
підтверджується журналами судових
засідань та судовими розписками, які
містяться в матеріалах справи: 19 серпня
2014 року з 10:36 до 10:59, 11 вересня 2014 року з
14:40 до 15:22.

Згідно статті 8 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2014 рік»
розмір мінімальної заробітної плати
становить у місячному розмірі з 01.01.2014
року до 31.12.2014 року - 1218,00 грн., та у
погодинному розмірі за вказаний період
часу - 7,30 грн.

Враховуючи, що компенсації підлягають
виключно фактичні години відриву від
звичайних занять, суд доходить
висновку про компенсацію фактичного
часу зайнятого в судових засіданнях що
складає 65 хвилин.

З урахуванням тривалості знаходження у
судових засіданнях протягом 65 хвилин
загальний розмір компенсації позивачу
за відрив від звичайних занять,
становить: 7,91 грн. (12,166 х 65 хвилин = 790,79
коп. = 7,91 грн.; (730 коп. / 60 мин.) = 12,166 коп.).

З урахуванням викладеного, суд дійшов
висновку про часткове задоволення
заявленого клопотання та наявність
підстав для присудження на користь
позивача судових витрат в розмірі
всього 60,90 грн.

Керуючись статтями 52, 87, 91, 94, 160, 165
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

УХВАЛИВ:

Присудити на користь ОСОБА_1 за рахунок
Державного бюджету України
документально підтверджені судові
витрати в розмірі 60,90 грн. (шістдесят
грн. 90 коп.).

Ухвала суду набирає законної сили
відповідно до статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Суддя
І.О. Верба