Справа № 804/4447/14
Суддя: Дадим Ю.М.
Дата ухвалення: 2014-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

16 вересня 2014 рокусправа № 804/4447/14

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Дадим Ю.М.

суддів:
Богданенка І.Ю. Уханенка С.А.

за участю секретаря судового
засідання: Спірічева Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу Державної
міграційної служби України на
постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 29
травня 2014 року у справі за
адміністративним позовом громадянина
Болгарії ОСОБА_2 до Державної
міграційної служби України, третя
особа: Головне управління Державної
міграційної служби України в
Дніпропетровській області про
визнання неправомірним, скасування
рішення та зобов'язання вчинити певні
дії, -

В С Т А Н О В И В :

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 29
травня 2014 року адміністративний позов
громадянина Болгарії ОСОБА_2 до
Державної міграційної служби України,
третя особа: Головне управління
Державної міграційної служби України в
Дніпропетровській області про
визнання неправомірним, скасування
рішення та зобов'язання вчинити певні
дії - задоволено повністю: визнано
неправомірним та скасовано Рішення
Державної міграційної служби України
від 14 березня 2014 року №115-14 про відмову
громадянину Болгарії ОСОБА_2 у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту в Україні;
зобов'язано Державну міграційну службу
України повторно розглянути заяву
громадянина Болгарії ОСОБА_2 про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту в
Україні.

Не погодившись з постановою суду,
Державна міграційна служба України
подала апеляційну скаргу, в якій
просила скасувати постанову суду
першої інстанції та прийняти нове
рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог позивача у повному
обсязі.

Перевіривши законність та
обґрунтованість постанови суду в межах
оскарження та доводів апеляційної
скарги, дослідивши матеріали справи,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами
справи підтверджено, що 22 жовтня 2013
року громадянин Болгарії ОСОБА_2
звернувся до Державної міграційної
служби України із заявою про надання
йому статусу біженця в Україні з
підстав побоювання стати жертвою
переслідувань, у зв'язку з політичними
переконаннями.

Відповідно до п. 1 п. 4 ст. 8 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту», заяву позивача
було прийнято до розгляду Державної
міграційної служби України та видано
довідку про звернення за захистом в
Україні.

Проте, Рішенням Державної міграційної
служби України від 14 березня 2014 року
№115-14 громадянину Болгарії ОСОБА_2 було
відмовлено у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту в Україні.

Зі змісту оскаржуваного рішення
вбачається, що підставою для його
прийняття був абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» - як особі,
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту», відсутні.

Не погодившись з зазначеним рішенням
Державної міграційної служби України,
позивач звернувся до суду з
відповідним позовом.

Вирішуючи спір між сторонами та
задовольняючи повністю позовні вимоги
позивача, суд першої інстанції виходив
з того, що відповідачем не доведено
правомірність прийнятого ним Рішення
від 14 березня 2014 року №115-14 про відмову
громадянину Болгарії ОСОБА_2 у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту в Україні. З огляду
на це, суд дійшов висновку, що Рішення
від 14 березня 2014 року №115-14 прийняте
Державною міграційною службою України
є необґрунтованим та підлягає
скасуванню, а позовні вимоги позивача
задоволенню.

Суд апеляційної інстанції
погоджується з такими висновками суду
першої інстанції з огляду на наступне.

Правовий статус біженця та особи, яка
потребує додаткового або тимчасового
захисту в Україні, порядок надання,
втрати та позбавлення цього статусу,
встановлення державних гарантій
захисту біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту визначено Законом
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту".

Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» біженець - особа,
яка не є громадянином України і
внаслідок обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про
статус біженців від 1951 року та статті 1
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» - поняття
«біженець» включає чотири основні
підстави, за наявності яких особі може
бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться:
знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або якщо
особа не має визначеного громадянства
за межами країни свого попереднього
місця проживання; неможливість або
побоювання користуватись захистом
країни походження; наявність цілком
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань; побоювання стати
жертвою переслідувань повинно бути
пов'язано з причинами, які вказані в
Конвенції про статус біженців 1951 року,
а саме расова належність, релігія,
національність (громадянство),
належність до певної соціальної групи,
політичні погляди.

Судом першої інстанції було вірно
вказано на те, що особа, яка клопоче про
отримання статусу біженця, повинна
вказати переконливу причину, чому вона
особисто побоюється стати жертвою
переслідування (п. 45 Керівництва з
процедур і критеріїв з визначення
статусу біженця УВКБ ООН).

Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про
обов'язки та стандарти доказів у
біженців» 1998 року факти в
підтвердження заяв біженців
визначаються шляхом надання
підтвердження або доказів викладеного.
Докази можуть бути як усні, так і
документальні. Загальними правовими
принципами доказового права, обов'язок
доказу покладається на особу, яка
висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання
статусу біженця заявник повинен
довести достовірність своїх тверджень
і точність фактів, на яких ґрунтується
його заява.

Обов'язок доказу покладається на
заявника, який повинен надавати
правдиві обґрунтування фактів,
викладених у заяві, і щоб на підставі
цих фактів могло бути прийняте належне
рішення. Це означає, що заявник повинен
переконати посадову особу органу
міграційної служби в правдивості своїх
фактичних тверджень.

У відповідності до пункту 5 статті 4
Директиви Ради Європейського Союзу
«Щодо мінімальних стандартів для
кваліфікації громадян третіх країн та
осіб без громадянства як біженців або
як осіб, що потребують міжнародного
захисту за іншими причинами, а також
суті захисту, що надається» від 27
травня 2004 року №8043/04 заяви є
обґрунтованими, якщо виконуються такі
умови: заявник зробив реальну спробу
обґрунтувати свою заяву; усі важливі
факти, що були в його розпорядженні,
були надані, і було задовільне
пояснення відносно будь-якої
відсутності інших важливих фактів;
твердження заявника є зрозумілими та
правдоподібними і не протирічать
конкретній та загальній інформації за
його справою; заявник подав свою заяву
про міжнародний захист як можливо
раніше, якщо заявник не зможе довести
відсутність поважної причини для
подання такої заяви; встановлено, що в
цілому заявник заслуговує довіри.

Матеріалами справи підтверджується, що
позивач зробив реальну спробу
обґрунтувати свою заяву, зазначивши, що
не має можливості повернутись до
країни походження в зв'язку із тим, що
вимушений був покинути свою країну з
політичних причин, а також внаслідок
обставин, які загрожують його життю та
свободі, відповідно до яких він не може
повернутися до країни свого
походження, а тому потребує
додаткового захисту.

Колегія суддів вважає за необхідне
зазначити, що побоювання стати жертвою
переслідувань складається із
суб'єктивної та об'єктивної сторін.
Суб'єктивна сторона полягає у
наявності в особи побоювання.
Побоювання є оціночним судженням, яке
свідчить про психологічну оцінку
особою ситуації, що склалася навколо
неї, під впливом якої особа вирішила
покинути країну і стала біженцем.
Термін «побоювання» означає, що особа
не обов'язково постраждала від дій, які
змусили її покинути країну, а відтак
побоювання можуть випливати не з
власного досвіду біженця, а з досвіду
інших людей (рідних, друзів та інших
членів тієї ж расової або соціальної
групи, тощо).

Є вірним висновок суду першої
інстанції, що «обґрунтоване побоювання
стати жертвою переслідування» є лише
припущенням, яке має об'єктивні
підстави, але перевірити його без
ризику для життя чи особистої свободи
людини майже неможливо. Тому, на
підставі принципу гуманізму, який
закладено перш за все в основу
Конвенції про статус біженців 1951 року,
цей вислів слід тлумачити широко, тобто
на користь того, хто звернувся за
наданням статусу біженця.

Відповідно до п. 8 ст. 9 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
у разі виникнення сумнівів щодо
достовірності інформації, поданої
заявником, необхідності у встановленні
справжності і дійсності поданих ним
документів центральний орган
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, має право
звертатися з відповідними запитами до
органів Служби безпеки України, інших
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування та об'єднань
громадян, які можуть сприяти
встановленню справжніх фактів
стосовно особи, заява якої
розглядається. Такі звернення
розглядаються у строк, визначений
законодавством України.

Як встановлено судом апеляційної
інстанції, відповідачем при розгляді
заяви позивача, з метою зібрання
інформації щодо останнього були
направлені запити до Управління Служби
безпеки України, Прокуратури
Дніпропетровської області, сектору
Укрбюро Інтерполу ГУ МВС України в
Дніпропетровській області та
Міністерства юстиції. Проте, з
матеріалів справи вбачається, що
відповідачем було прийнято рішення від
14 березня 2014 року №115-14 без отримання
відповіді з Прокуратури
Дніпропетровської області та сектору
Укрбюро Інтерполу ГУ МВС України в
Дніпропетровській області, що є грубим
порушенням п. 8 ст. 9 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту».

Разом з тим, слід зазначити, що надана
відповідь з Управління Служби безпеки
України у Дніпропетровській області
від 28 січня 2014 року за №55/2-1943 свідчить
про те, що обставини, за наявності яких
позивача не може бути визнано біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту - управлінням не було виявлено.

Згідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, а ч. 2 ст. 71 КАС України
визначає, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень, обов'язок щодо
доказування правомірності свого
рішення, дій чи бездіяльності,
покладається на відповідача, якщо він
заперечує проти адміністративного
позову.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів повністю погоджується з
висновками суду першої інстанції та
вважає, що відповідачем не доведено
правомірність та обґрунтованість
прийнятого ним Рішення від 14 березня 2014
року №115-14 про відмову громадянину
Болгарії ОСОБА_2 у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту в Україні.

Згідно до п.п. 1,3 ч. 3 ст. 2 КАС України у
справах щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; обґрунтовано, тобто з
урахуванням обставин, що мають
значення для прийняття рішення
(вчинення дії).

Отже, проаналізувавши вищевикладені
обставини справи та правовідносини, що
їм відповідають, колегія суддів
приходить до висновку, що Рішення від 14
березня 2014 року №115-14 про відмову
громадянину Болгарії ОСОБА_2 у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту в Україні прийняте
Державною міграційною службою України
не відповідає п.п. 1,3 ч. 3 ст. 2 КАС
України, оскільки прийняте
відповідачем на підставі, у межах
повноважень, але не у спосіб,
передбачений законодавством та без
урахування усіх обставин, що мають
значення для прийняття рішення, отже
тому є протиправним та підлягає
скасуванню, а позовні вимоги позивача є
цілком обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню у повному
обсязі.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
рішення суду першої інстанції
викладене достатньо повно,
обґрунтовано та мотивовано з
посиланням на конкретні пункти законів
України, які регулюють спірні
правовідносини, що свідчить про
відсутність підстав для його
скасування.

З огляду на встановлені судом першої
інстанції фактичні обставини справи та
обрану правову позицію, колегія суддів
приходить до висновку про відсутність
підстав для задоволення апеляційної
скарги.

Керуючись ст. 198, ст. 200, ст. 205, ст. 206, ст. 212
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної
міграційної служби України - залишити
без задоволення.

Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 29
травня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
набирає законної сили з моменту її
постановлення та може бути оскаржена
до Вищого адміністративного суду
України протягом двадцяти днів.

Головуючий:
Ю.М. Дадим

Суддя:
І.Ю. Богданенко

Суддя:
С.А. Уханенко