Справа № 2а-196/11
Суддя: Довгополов О.М.
Дата ухвалення: 2014-08-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2014 року
Справа № 23207/11/9104

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді Довгополова
О.М.,

суддів Гудима Л.Я., Святецького
В.В.,

з участю секретаря судового засідання
Прокопенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на постанову Сихівського
районного суду міста Львова від 04
березня 2011 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до Сихівського відділу
соціального захисту управління
соціального захисту департаменту
гуманітарної політики Львівської
міської ради про зобов'язання
нарахувати та виплатити допомогу на
оздоровлення особі, яка постраждала
внаслідок Чорнобильської катастрофи, -

ВСТАНОВИВ:

24.12.2010 року ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом до Сихівського відділу
соціального захисту управління
соціального захисту департаменту
гуманітарної політики Львівської
міської ради, яким просив стягнути з
відповідача на його користь
недоотриману суму одноразової
грошової допомоги на оздоровлення за
2010 рік в розмірі 2577 грн. відповідно до
ст. 48 Закону України «Про статус та
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

Постановою Сихівського районного суду
міста Львова від 04 березня 2011 року у
задоволенні позову відмовлено.

Постанова мотивована тим, що виплата
позивачу спірної допомоги відповідно
до наданого відповідачем платіжного
доручення проведена 22.06.2010 року, а з
даним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду
лише 17.01.2011 року, тобто з пропуском
шестимісячного строку звернення до
адміністративного суду, передбаченого
ст. 99 Кодексу адміністративного
судочинства України, і судом не
встановлено поважності причин
пропущення цього строку. При цьому, суд
дійшов висновку, що з огляду на
загальні засади пріоритету законів над
підзаконними нормативними актами при
визначенні розміру щорічної допомоги
на оздоровлення, передбаченої Законом
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»,
відповідачу необхідно було керуватися
ст. 48 цього Закону, а не постановою
Кабінету Міністрів України від 12.07.2005
року № 562 «Про щорічну допомогу на
оздоровлення громадянам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», що була чинною на час
виплати даної допомоги в 2010 році.

Постанову в апеляційному порядку
оскаржив позивач, вважає її незаконною
та необґрунтованою, оскільки висновки
суду не відповідають обставинам
справи. Просить постанову скасувати і
прийняти нову, якою позов задовольнити
повністю.

На обґрунтування вимог апеляційної
скарги зазначає, що він не пропустив
строк звернення до суду з даним
позовом, оскільки 13.12.2010 року отримав
відповідь відповідача на його заяву
про виплату недоплаченої частини
спірної допомоги, а позовну заяву
надіслав до суду 24.12.2010 року, що
підтверджується штампом поштового
відділення на поштовому конверті та
чеком, тобто з межах строку звернення
до адміністративного суду,
передбаченого ст. 99 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Фіксування судового засідання за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу не здійснюється
відповідно до ч. 1 ст. 41 Кодексу
адміністративного судочинства України
у зв'язку з неявкою у судове засідання
всіх осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи апеляційної скарги
та дослідивши матеріали справи,
колегія суддів вважає, що апеляційну
скаргу слід задовольнити частково з
наступних підстав.

ОСОБА_1 має статус особи, яка
постраждала внаслідок Чорнобильської
катастрофи другої категорії, був
евакуйованим із зони відчуження у 1986
році.

Відповідно до ст. 48 Закону України «Про
статус та соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи»
евакуйованим із зони відчуження у 1986
році, включаючи дітей, щорічна допомога
на оздоровлення виплачується у розмірі
трьох мінімальних заробітних плат.

Однак у 2010 році зазначена допомога була
виплачена позивачу в розмірі,
визначеному не наведеною нормою
Закону, а постановою Кабінету
Міністрів України від 12.07.2005 року № 562
«Про щорічну допомогу на оздоровлення
громадянам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» - 75 грн.

Згідно з пп. 11 п. 28 розділу II «Внесення
змін до деяких законодавчих актів
України» Закону України «Про Державний
бюджет України на 2008 рік та про
внесення змін до деяких законодавчих
актів України» текст ст. 48 Закону
України «Про статус та соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
було викладено в такій редакції:
«Одноразова компенсація учасникам
ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС, які стали
інвалідами внаслідок Чорнобильської
катастрофи, та сім'ям, які втратили
годувальника із числа осіб, віднесених
до учасників ліквідації наслідків
аварії на Чорнобильській АЕС та смерть
яких пов'язана з Чорнобильською
катастрофою, щорічна допомога на
оздоровлення виплачується в порядку та
розмірах, встановлених Кабінетом
Міністрів України».

Зазначеною нормою були внесені зміни
до ст. 48 Закону України «Про статус та
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», зокрема, в частині
встановлення розміру щорічної
допомоги на оздоровлення.

Однак зазначені вище положення Закону
України «Про Державний бюджет України
на 2008 рік та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» були
визнані неконституційними рішенням
Конституційного Суду України від 22.05.2008
року № 10-рп/2008.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції
України закони, інші правові акти або
їх окремі положення, що визнані
неконституційними, втрачають чинність
з дня ухвалення Конституційним Судом
України рішення про їх
неконституційність.

Тобто з дня прийняття Конституційним
Судом України зазначеного рішення
відновлена редакція ст. 48 Закону
України «Про статус та соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»,
яка була чинною до внесення змін до неї
і в подальшому зміни до цієї статті не
вносились, тому виплата позивачу
щорічної допомоги на оздоровлення була
встановлена в розмірі трьох
мінімальних заробітних плат і дану
суму відповідач був зобов'язаний
нарахувати та виплатити позивачу.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
у разі невідповідності
нормативно-правового акта Конституції
України, закону України суд застосовує
правовий акт, який має вищу юридичну
силу.

Встановлені постановою Кабінету
Міністрів України від 12.07.2005 року № 562
«Про щорічну допомогу на оздоровлення
громадянам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» розміри
щорічних грошових виплат на
оздоровлення значно нижчі за
передбачені ст. 48 Закону України «Про
статус та соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», а тому,
виходячи із загальних засад
пріоритетності законів над
підзаконними нормативними актами, до
спірних правовідносин суд застосував
нормативний акт вищої юридичної сили, а
саме Закон України «Про статус та
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

Посилання відповідача на ту обставину,
що ст. 70 Закону України «Про Державний
бюджет України на 2010 рік» Кабінету
Міністрів України було надано право
встановлювати розміри соціальних
виплат, які відповідно до
законодавства визначаються залежно
від розміру мінімальної заробітної
плати в абсолютних сумах в межах
асигнувань, передбачених за
відповідними бюджетними програмами,
колегія суддів вважає безпідставним і
не бере до уваги, оскільки, по-перше,
зазначеною нормою не було внесено змін
до ст. 48 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», а по-друге, Кабінет
Міністрів України не прийняв жодного
нормативного акта на виконання цієї
норми та реалізації наданих
повноважень.

Відсутність бюджетного фінансування,
на яку вказує відповідач, не може бути
підставою невиконання відповідним
суб'єктом владних повноважень
покладених на нього обов'язків. В свою
чергу реалізація особою права на
отримання соціальних виплат не може
бути поставлена у залежність від
наявності відповідних бюджетних
асигнувань.

Таким чином, на думку суду, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку,
що виплата позивачу щорічної грошової
допомоги на оздоровлення у 2010 році
здійснена відповідачем з порушенням
вимог законодавства.

Однак колегія суддів вважає помилковим
висновок суду першої інстанції про те,
що ОСОБА_1 пропустив шестимісячний
строк звернення до адміністративного
суду, передбачений ст. 99 Кодексу
адміністративного судочинства
України, виходячи з наступного.

Як встановив суд, разову щорічну
допомогу на оздоровлення Сихівський
відділ соціального захисту управління
соціального захисту департаменту
гуманітарної політики Львівської
міської ради виплатив ОСОБА_1 22.06.2010
року, що підтверджується копіями
довідки відповідача від 21.02.2011 року №
2605/10-427 та платіжного доручення від
22.06.2010 року № 156.

Отже, з цього дня розпочався перебіг
строку звернення до суду з позовом про
виплату даної допомоги.

Однак п. 3.7 Прикінцевих положень Закону
України «Про судоустрій і статус
суддів» було внесено зміни до ст. 99
Кодексу адміністративного судочинства
України, які набули чинності з 30.07.2010
року, відповідно до яких загальний
строк звернення до адміністративного
суду за захистом прав, свобод та
інтересів особи, визначений ч. 2 цієї
статті, зменшено з одного року до шести
місяців.

Колегія суддів враховує, що відповідно
до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони
та інші нормативно-правові акти не
мають зворотної дії в часі, крім
випадків, коли вони пом'якшують або
скасовують відповідальність особи.

Як зазначено в рішенні Конституційного
Суду України від 09.02.1999 року № 1-рп/99, ч. 1
ст. 58 Конституції України щодо дії
нормативно-правового акта в часі треба
розуміти так, що вона починається з
моменту набрання цим актом чинності і
припиняється з втратою ним чинності,
тобто до події, факту застосовується
той закон або інший
нормативно-правовий акт, під час дії
якого вони настали або мали місце.

Відповідно зміст суб'єктивного права
особи, в тому числі права особи на
звернення до суду, слід визначати із
застосуванням законодавства, яке діяло
на момент виникнення відповідного
права.

Водночас неприпустимість зворотної
дії нормативно-правового акта полягає
в тому, що запроваджені ним нові норми
не можуть застосовуватися до
правовідносин, які існували до
набрання ним чинності.

Тому приписи нового
нормативно-правового акта не можуть
змінити обсяг прав, який було
встановлено попередніми
нормативно-правовими актами.

Таким чином, тривалість і правила
обчислення строку звернення особи до
суду визначаються за тими правилами,
які були чинними на момент початку
перебігу відповідного строку і не
змінюється в разі подальших змін
законодавства, яке регулює відповідні
правовідносини, а тому строк звернення
до суду розпочинається і закінчується
з урахуванням тієї тривалості, яка
передбачалася на момент початку
перебігу відповідного строку.

При цьому, тривалість такого строку не
змінюється залежно від того, коли було
реалізоване право на позов, тобто не
залежить від того, коли було фактично
пред'явлено позов.

За таких обставин колегія суддів
вважає помилковим висновок суду першої
інстанції про те, що до спірних
правовідносин слід застосувати
піврічний строк звернення до
адміністративного суду, передбачений
ст. 99 Кодексу адміністративного
судочинства України в редакції від
30.07.2010 року, якою був передбачений
шестимісячний строк звернення до
адміністративного суду.

Як зазначено вище, перебіг строку
звернення до суду з даним позовом
розпочався з дня нарахування
відповідачем позивачу спірної
грошової допомоги - 22.06.2010 року, а
позовну заяву ОСОБА_1 надіслав до суду
поштовим відправленням 24.12.2010 року, що
підтверджується відтиском штемпеля
поштового відділення на конверті.
Тобто в межах передбаченого
законодавством річного строку
звернення до адміністративного суду,
який був чинним на момент виникнення у
позивача права подання даного позову.

Також колегія суддів зазначає, що
відповідно до ч. 2 ст. 5 Кодексу
адміністративного судочинства України
провадження в адміністративних
справах здійснюється відповідно до
закону, чинного на час вчинення окремої
процесуальної дії, розгляду і
вирішення справи.

На час розгляду справи судом першої
інстанції наслідки пропущення
позивачем строку звернення до суду
були визначені ст. 100 цього Кодексу в
редакції від 30.07.2010 року, якою було
передбачено, що адміністративний
позов, поданий після закінчення
строків, установлених законом,
залишається без розгляду, якщо суд за
заявою особи, яка його подала, не знайде
підстав для поновлення строку, про що
постановляється ухвала.

Таким чином, якщо суд встановив, що
позивач пропустив строк звернення до
адміністративного суду, передбачений
ст. 99 Кодексу адміністративного
судочинства України, і судом не
встановлено поважності причин
пропущення цього строку, позовну заяву
слід було залишити без розгляду, а не
відмовляти у задоволенні позову з цих
підстав, як це було передбачено ст. 100
цього Кодексу до внесення до неї змін,
які набули чинності з 30.07.2010 року.

Крім того, колегія суддів зазначає, що
не підлягає задоволенню вимога ОСОБА_1
про стягнення з Сихівського відділу
соціального захисту управління
соціального захисту департаменту
гуманітарної політики Львівської
міської ради на його користь
недоотриманої суми одноразової
грошової допомоги на оздоровлення за
2010 рік в розмірі 2577 грн., оскільки
відповідно до законодавства
обчислення розміру даної допомоги
належить до компетенції місцевих
органів соціального захисту населення,
тому позивач та суд не мають
повноважень самостійно визначати
(обчислювати) суми спірної допомоги, а
суд може лише зобов'язати відповідача
провести нарахування та виплату
допомоги відповідно до вимог
законодавства, тому позов підлягає
частковому задоволенню.

За наведених обставин колегія суддів
дійшла висновку, що оскаржувана
постанова підлягає скасуванню,
оскільки суд неповно з'ясував
обставини, що мають значення для
справи, висновки суду не відповідають
обставинам справи і оскаржувана
постанова прийнята з порушенням норм
матеріального права, що призвело до
неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, п. 3 ч. 1 ст. 198,
ст. 202, ч. 2 ст. 205, ст. ст. 207, 254 КАС України,
суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Постанову Сихівського районного суду
міста Львова від 04 березня 2011 року у
справі № 2а-196/11/1319 - скасувати та
прийняти нову постанову, якою позов
задовольнити частково.

Зобов'язати Сихівський відділ
соціального захисту управління
соціального захисту департаменту
гуманітарної політики Львівської
міської ради нарахувати та виплатити
на користь ОСОБА_1 щорічну допомогу на
оздоровлення в розмірі трьох
мінімальних заробітних плат
відповідно до ст. 48 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» з
врахуванням виплаченої частини даної
допомоги та розміру мінімальної
заробітної плати, встановленої Законом
України «Про Державний бюджет України
на 2010 рік».

Постанова набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили шляхом
подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий
О.М. Довгополов

Судді
Л.Я. Гудим

В.В. Святецький