Справа № 809/2114/14
Суддя: Боршовський Т.І.
Дата ухвалення: 2014-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

"16" вересня 2014 р.
Справа № 809/2114/14

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді
Боршовського Т.І.,

суддів
Кишинського М.І.

Чуприни О.В.

за участю секретаря судового засідання
Ферштей А.М.

позивача: ОСОБА_2

представника позивача: ОСОБА_3

представника відповідача 1: Слободяна
Б.І.

представника відповідача 2: Білобровки
В.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_2

до 1: Державної виконавчої служби
України

до 2: Івано-Франківської обласної
державної адміністрації

до 3: Державної казначейської служби
України

про визнання рішень, дій та
бездіяльності неправомірними,
зобов'язання до вчинення дій, визнання
незаконними та скасування постанов та
стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася з адміністративним
позовом до Державної виконавчої служби
України, Івано-Франківської обласної
державної адміністрації, в якому
просить суд: визнати неправомірними
рішення, дії та бездіяльність
Державної виконавчої служби України;
визнати незаконними та скасувати
постанови державного виконавця від
20.06.2014 року (виконавчі провадження №
40553439 та № 40553332) про повернення
стягувачу виконавчих документів;
зобов'язати Державну виконавчу службу
України відновити виконавчі
провадження № 40553439 та № 40553332;
зобов'язати Державну виконавчу службу
України внести виправлення в постанови
державного виконавця про відкриття
виконавчих проваджень № 40553439 та №
40553332: замість внесеного до них коду
ЄДРПОУ внести код боржника -
Івано-Франківської обласної державної
адміністрації - 20567921; зобов'язати
Державну виконавчу службу України
надати відповідь на звернення від
22.04.2014 року; стягнути з Державної
виконавчої служби України 5000 грн.
моральної шкоди; визнати
неправомірними рішення, дії та
бездіяльність Івано-Франківської
обласної державної адміністрації;
зобов'язати Івано-Франківську обласну
державну адміністрацію вчинити дії, а
саме: надати відповідь на звернення від
25.03.2013 року; видати наказ
(розпорядження) про скасування
незаконного наказу про звільнення з
посади № 4-к від 04.02.2002 року, видати
наказ (розпорядження) про припинення
трудового договору у зв'язку із
досягненням граничного віку
перебування на державній службі з
02.01.2011 року, внести відповідні записи до
трудового книжки позивача, забезпечити
видачу розрахункових у повному обсязі
у день звільнення з державної служби;
стягнути з Івано-Франківської обласної
державної адміністрації 5000 грн.
моральної шкоди.

Адміністративний позов обґрунтований
тим, що Державна виконавча служба
Україна в порушення вимог Закону
України «Про виконавче провадження»,
Закону України «Про звернення
громадян» виконавчі дії по виконавчих
провадженнях № 40553439 та № 40553332 більше
восьми місяців не проводила, перевірки
та відповіді на звернення позивача від
22.04.2014 року не надала. Прийняті
державним виконавцем постанови від
20.06.2014 року про повернення виконавчих
документів стягувачеві є незаконними,
оскільки постановлені в порушення норм
п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про
виконавче провадження», п. 3
Прикінцевих та перехідних положень
Закону України «Про гарантії держави
щодо виконання судових рішень».
Позивач вказує на те, що факт помилки в
ідентифікаційному коді боржника -
Івано-Франківської обласної державної
адміністрації мав бути виявлений
державним виконавцем ще під час
здійснення виконавчих дій, оскільки
інформація про правильний код боржника
наявна в матеріалах виконавчих
проваджень, а тому державний
виконавець зобов'язаний був здійснити
виправлення коду боржника в постановах
про відкриття виконавчих проваджень
від 05.11.2013 року. Вказаний факт,
продовжує позивач, встановлено
постановою Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від
27.12.2014 року у справі № 809/3631/13-а. Також
позивач посилається на те, що
Івано-Франківська обласна державна
адміністрація в порушення ч. 2 ст. 19
Конституції України, ст.ст. 1, 3, 5, 10, 17
Закону України «Про державну службу»
не виконує рішення Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від
14.09.2011 року у справі № 2а-263/08/0970, яке
набрало законної сили 13.11.2012 року, та не
надала відповіді на її звернення від
25.03.2013 року щодо виконання судового
рішення про виплату присуджених коштів
втраченого заробітку та моральної
шкоди. Окрім цього, позивач зазначає
про те, що обласна державна
адміністрація не прийняла наказів про
скасування наказу про звільнення
позивачки з роботи № 4-к від 13.02.2002 року
та про припинення трудового договору у
зв'язку із досягненням нею граничного
віку перебування на державній службі з
02.01.2011 року. У зв'язку з протиправними
діями, бездіяльністю відповідачів щодо
позивачки, заподіяння їй моральних
страждань та переживань внаслідок
таких діянь, позивач вважає, що на її
користь належить стягнути моральну
шкоду в грошовому еквіваленті 5000 грн. з
кожного з відповідачів.

Позивач та її представник в судовому
засіданні підтримали позов в повному
обсязі.

Державна виконавча служба України
(надалі - відповідач-1 у справі) в
письмових запереченнях б/н і без дати
проти позову заперечила, посилаючись
на те, що в державного виконавця немає
повноважень щодо виправлення коду
боржника в постановах про відкриття
виконавчих проваджень, оскільки
державним виконавцем зазначено код,
який міститься у виконавчому листі,
виданому судом, а тому позивачу слід
було в порядку ст. 259 КАС України
звернутися до суду про виправлення
помилки у виконавчому документі.
Вказує на те, що позивачу було надано
відповідь за вих. № Б7380/5-8 від 22.06.2014
року на його звернення від 22.04.2014 року.
Також відповідач, посилаючись на норми
ст.ст. 2, 3 Закону України «Про гарантії
держави щодо виконання судових
рішень», п. 6 Порядку виконання рішень
про стягнення коштів державного та
місцевого бюджетів або боржників,
затвердженого постановою КМУ від 03.08.2011
року № 845, вважає, що в державної
виконавчої служби відсутні
повноваження по виконанню судових
рішень про стягнення коштів, боржником
по яких є державний орган, а тому
виконавчі листи правомірно повернуто
стягувачеві на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47
Закону України «Про виконавче
провадження».

Івано-Франківська обласна державна
адміністрація (надалі - відповідач-2 у
справі) в письмових запереченнях б/н і
без дати проти позову заперечила
посилаючись на те, що нею виконано
рішення Івано-Франківського
адміністративного суду від 14.09.2011 року
щодо внесення запису до трудової
книжки ОСОБА_2 Щодо стягнення сум
втраченого заробітку та моральної
шкоди, то вказаний відповідач вважає,
що в цій частині виконання судового
рішення має здійснюватися Державною
казначейською службою України, у
зв'язку з чим ним подавався
адміністративний позов про оскарження
постанов державного виконавця про
відкриття виконавчих проваджень,
судовий розгляд якого завершився лише
в травні 2014 року.

Державної казначейської служби
України явку представника в судове
засідання не забезпечила, письмових
заперечень проти позову не подала, хоча
була належним чином повідомлена про
дату й час проведення судового
засідання.

Розглянувши матеріали
адміністративної справи, заслухавши
пояснення позивача, представників
позивача та відповідачів, дослідивши
зібрані в матеріалах справи докази в їх
взаємному зв'язку та сукупності, судом
встановлено таке.

Постановою Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від
14.09.2011 року у справі № 2а-263/08/0970,
залишеною без змін ухвалою Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 13.11.2012 року, частково задоволено
позов ОСОБА_2: визнано протиправним і
скасовано наказ начальника Управління
капітального будівництва
Івано-Франківської обласної державної
адміністрації № 4-к від 13.02.2002 року про
звільнення ОСОБА_2 з посади спеціаліста
відділу обліку та звітності згідно з п.
1 ст. 30 Закону України „Про державну
службу"; стягнуто з Івано-Франківської
обласної державної адміністрації на
користь ОСОБА_2 заробітну плату за час
вимушеного прогулу з 14.02.2002 року по
02.01.2011 року в розмірі 134817,44 гривень з
проведенням відрахувань
загальнообов'язкових зборів та
платежів, а також 10000 гривень моральної
шкоди; визнано ОСОБА_2 такою, що
звільнена з посади спеціаліста за п. 1
ст. 40 Кодексу законів про працю України
у зв'язку з ліквідацією Управління
капітального будівництва
Івано-Франківської обласної державної
адміністрації та зобов'язано
Івано-Франківську обласну державну
адміністрацію внести до трудової
книжки ОСОБА_2 запис про присвоєння їй 13
рангу державного службовця відповідно
до наказу №56 від 12.07.1995 року.

11.12.2012 року Івано-Франківський окружний
адміністративний суд видав ОСОБА_2
виконавчі листи на виконання постанови
Івано-Франківського окружного
адміністративного суду від 14.09.2011 року
у справі № 2а-263/08/0970 про стягнення з
Івано-Франківської обласної державної
адміністрації на користь ОСОБА_2
заробітної плати за час вимушеного
прогулу в розмірі 134817,44 гривень та про
стягнення 10000 гривень моральної шкоди.

28.10.2013 року ОСОБА_2 звернулась із заявою
про примусове виконання зазначених
виконавчих листів до Відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України.

Постановами від 05.11.2013 року головний
державний виконавець Відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
Каращук К.Л. відкрив виконавчі
провадження ВП № 40553332 та ВП № 40553439 з
виконання виконавчих листів № 2а-263/08/0970
та № 2а-263/08/0970 про стягнення з
Івано-Франківської обласної державної
адміністрації на користь ОСОБА_2 10000,00
грн. моральної шкоди та 134817,44 грн.
заробітної плати за час вимушеного
прогулу.

Постановами цього ж державного
виконавця Відділу примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України від 20.06.2014 року ВП № 40553332
та ВП № 40553439 виконавчі листи № 2а-263/08/0970
та № 2а-263/08/0970 від 11.12.2012 року, повернуті
стягувачеві на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47
Закону України «Про виконавче
провадження» з мотивів того, що наявна
встановлена законом заборона щодо
стягнення коштів державним виконавцем
з рахунків боржника, а саме: ст. 2 Закону
України «Про гарантії держави щодо
виконання судових рішень», п. п. 3, 6
Порядку виконання рішень про стягнення
коштів державного та місцевого
бюджетів або боржників, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 03.08.2011 року № 845, в редакції, чинній з
06.02.2013 року.

Колегія суддів давши оцінку матеріалам
виконавчих проваджень ВП № 40553332 та ВП
№ 40553439, копії яких знаходяться в
матеріалах справи (а.с. 77-139), змісту
вищевказаних постанов державного
виконавця від 20.06.2014 року, дійшла
висновку про бездіяльність Державної
виконавчої служби України щодо
виконання виконавчих листів
Івано-Франківського окружного
адміністративного суду №№ 2а-263/08/0970
від 11.12.2012 року та про протиправність
постанов державного виконавця ВП №
40553439 та ВП № 40553332 від 20.06.2014 року про
повернення зазначених виконавчих
документів позивачу з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України
«Про виконавче провадження» № 606-XIV (в
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин) на державного
виконавця покладено обов'язок вживати
передбачених цим Законом заходів
примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії, для чого
йому надані права, передбачені
частиною 3 цієї статті Закону.

Частиною 2 ст. 30 Закону № 606-XIV, якою
регламентуються строки здійснення
виконавчого провадження, встановлено,
що державний виконавець зобов'язаний
провести виконавчі дії з виконання
рішення протягом шести місяців з дня
винесення постанови про відкриття
виконавчого провадження, а з виконання
рішення немайнового характеру - у
двомісячний строк. Строк здійснення
виконавчого провадження не включає час
відкладення провадження виконавчих
дій або зупинення виконавчого
провадження на період проведення
експертизи чи оцінки майна,
виготовлення технічної документації
на майно, реалізації майна боржника,
час перебування виконавчого документа
на виконанні в адміністрації
підприємства, установи чи організації,
фізичної особи, фізичної особи -
підприємця, які здійснюють
відрахування із заробітної плати
(заробітку), пенсії та інших доходів
боржника. Строк здійснення зведеного
виконавчого провадження обчислюється
з моменту приєднання до такого
провадження останнього виконавчого
документа.

Зі змісту ч. 2 ст. 25 Закону № 606-XIV
випливає, що державний виконавець
протягом трьох робочих днів з дня
надходження до нього виконавчого
документа виносить постанову про
відкриття виконавчого провадження. У
постанові державний виконавець вказує
про необхідність боржнику самостійно
виконати рішення у строк до семи днів з
моменту винесення постанови (у разі
виконання рішення про примусове
виселення боржника - у строк до
п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі
ненадання боржником документального
підтвердження виконання рішення буде
розпочате примусове виконання цього
рішення із стягненням з боржника
виконавчого збору і витрат, пов'язаних
з організацією та проведенням
виконавчих дій, передбачених цим
Законом. За заявою стягувача державний
виконавець одночасно з винесенням
постанови про відкриття виконавчого
провадження може накласти арешт на
майно та кошти боржника, про що
виноситься відповідна постанова.

Частиною 2 ст. 27, частиною 1 ст. 28 Закону
України «Про виконавче провадження»
передбачено наслідки ненадання
боржником у строки, встановлені
частиною другою статті 25 цього Закону
для самостійного виконання рішення,
документального підтвердження повного
виконання рішення. Зокрема, вказаними
нормами встановлено, що державний
виконавець на наступний день після
закінчення відповідних строків
розпочинає примусове виконання
рішення. Окрім цього, постановою
державного виконавця з боржника
стягується виконавчий збір у розмірі 10
відсотків суми, що підлягає стягненню,
або вартості майна боржника, що
підлягає передачі стягувачу за
виконавчим документом.

Як вбачається з копій матеріалів
виконавчих проваджень ВП № 40553332 та ВП
№ 40553439 з виконання виконавчих листів
№№ 2а-263/08/0970 про стягнення з
Івано-Франківської обласної державної
адміністрації на користь ОСОБА_2
моральної шкоди в сумі 10000,00 грн. та
заробітної плати за час вимушеного
прогулу в розмірі 134817,44 грн., після
відкриття 05.11.2013 року вказаних
виконавчих проваджень та направлення
копій постанов про це сторонам,
державний виконавець розпочав
процедуру примусового виконання лише
20.01.2014 року, про що свідчать його вимоги
№ 40553332/5-8 та № 40553439 адресовані боржнику
- Івано-Франківській обласній
державній адміністрації щодо
виконання виконавчих листів, надання
інформації державному виконавцю:
повних реквізитів розрахункового
рахунку, з якого можуть бути стягнені
кошти, та відповідальної посадової
особи за їх виконання. Після цього,
державний виконавець лише 20.05.2014 року
повторно направив боржнику вимоги №
40553332/5-8 та № 40553439 про виконання
виконавчих листів № 2а-263/08/0970 та №
2а-263/08/0970. Також судом встановлено, що
20.06.2014 року державним виконавцем
Відділу примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
було складено акти про неможливість
виконання судового рішення та цього ж
дня прийнято постанови ВП № 40553332 та ВП
№ 40553439, якими виконавчі листи №
2а-263/08/0970 та № 2а-263/08/0970 від 11.12.2012 року
повернено стягувачеві на підставі п. 9
ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче
провадження». Будь-яких інших
виконавчих дій по виконанню згаданих
виконавчих листів Івано-Франківського
окружного адміністративного суду
державним виконавцем не вчинено.

При цьому, суд вважає такими, що не
заслуговують на увагу доводи
відповідача-1, в обґрунтування повноти
та своєчасності дій державного
виконавця по здійсненню згаданих
виконавчих проваджень, посилання на
оскарження боржником - відповідачем-2
постанов державного виконавця про
відкриття виконавчих проваджень від
05.11.2013 року, оскільки в силу норми ст. 37
Закону України «Про виконавче
провадження» сам факт оскарження
рішення державного виконавця не
зупиняє виконавче провадження.
Судового рішення про зупинення судом
стягнення на підставі виконавчих
листів №№ 2а-263/08/0970 від 11.12.2012 року суду
не подано. Також як встановлено судом з
матеріалів виконавчих проваджень №
40553332 та № 40553439 державний виконавець не
відкладав і не зупиняв виконавчі
провадження з підстав і в порядку,
передбаченому ст.ст. 35,38, 39 Закону №
606-XIV. Таким чином, в суду відсутні
правові підстави для висновку про те,
що державним виконавцем повно, належно
та своєчасно вчинено всі передбачені
законом виконавчі дії, спрямовані на
примусове виконання постанови
Івано-Франківського окружного
адміністративного суду від 14.09.2011 року
у справі № 2а-263/08/0970. За наведеного, суд
погоджується з доводами позивача щодо
бездіяльності Державної виконавчої
служби України по виконанню виконавчих
листів Івано-Франківського окружного
адміністративного суду № 2а-263/08/0970 від
11.12.2012 року у виконавчих провадженнях №
40553439 та № 40553332, а тому позов в цій
частині належить задовольнити.

Щодо позовних вимог про скасування
постанов від 20.06.2014 року ВП № 40553439 та ВП
№ 40553332 про повернення стягувачу
виконавчих документів, то суд вважає,
що позов в цій частині також належить
задовольнити з огляду на таке.

Частиною 1 статті 2 Закону України «Про
виконавче провадження» передбачено, що
примусове виконання рішень
покладається на державну виконавчу
службу, яка входить до системи органів
Міністерства юстиції України. Однак ч. 2
ст. 3 Закону № 606-XIV зроблено виняток з
вищевказаної норми, згідно якої
рішення про стягнення коштів з
державних органів, державного та
місцевих бюджетів або бюджетних
установ виконуються органами, що
здійснюють казначейське
обслуговування бюджетних коштів.

Вказане також узгоджується з приписами
ст. 3 Закону України від 05.06.2012 року №
4901-VI ,,Про гарантії держави щодо
виконання судових рішень" в редакції
Закону № 583-VII, чинного з 01.01.2013 року,
відповідно до якої виконання рішень
суду про стягнення коштів, боржником за
якими є державний орган, здійснюється
центральним органом виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
казначейського обслуговування
бюджетних коштів, в межах відповідних
бюджетних призначень шляхом списання
коштів з рахунків такого державного
органу, а в разі відсутності у
зазначеного державного органу
відповідних призначень - за рахунок
коштів, передбачених за бюджетною
програмою для забезпечення виконання
рішень суду. Стягувач за рішенням суду
про стягнення коштів з державного
органу звертається до центрального
органу виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері
казначейського обслуговування
бюджетних коштів, у строки, встановлені
Законом України «Про виконавче
провадження» із заявою про виконання
рішення суду.

В той же час, на думку суду, державний
виконавець при прийняття оскаржуваних
постанов, посилаючись на вищевказані
норми як Закону України «Про виконавче
провадження», так і Закону України «Про
гарантії держави щодо виконання
судових рішень», не врахував зміст
пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та
перехідні положення» Закону України
«Про гарантії держави щодо виконання
судових рішень» (в редакції, Закону
583-VII, чинній як на час відкриття
виконавчих проваджень, так і на час
прийняття постанов про повернення
виконавчих документів), згідно якого
виконавчі документи за рішеннями суду
про стягнення коштів або рішення суду,
що набрали законної сили, боржниками за
якими є визначені частиною першою
статті 2 цього Закону суб'єкти, які
видані або ухвалені до набрання
чинності цим Законом, подаються до
органу державної виконавчої служби
протягом шести місяців з дня набрання
чинності цим пунктом. Якщо рішення суду
про стягнення коштів або виконавчі
документи за цими рішеннями,
боржниками за якими є визначені
частиною першою статті 2 цього Закону
суб'єкти, не було подано в строк,
встановлений цим пунктом, це не є
підставою для відмови у виконанні
даного судового рішення. Тобто на
перехідний період п. 2 Прикінцевих та
перехідних положень Закону України
«Про гарантії держави щодо виконання
судових рішень» законодавець зробив
виняток з загального правила щодо
підвідомчості подання та виконання
виконавчих документів, передбачених
ст. 3 вищевказаного Закону, за змістом
якого саме на державну виконавчу
службу покладається обов'язок
здійснити примусове виконання по
виконавчих документах за рішеннями
суду про стягнення коштів або рішень
суду, що набрали законної сили,
боржниками за якими є визначені
частиною першою статті 2 цього Закону
суб'єкти, які видані або ухвалені до
набрання чинності цим Законом, якщо
вони подані до органу державної
виконавчої служби протягом шести
місяців з дня набрання чинності цим
пунктом.

Також суд зазначає про те, що факт
дотримання позивачем шестимісячного
строку подання виконавчих листів до
примусового виконання в Державну
виконавчу службу України,
правомірності відкриття відповідачем-1
виконавчих проваджень № 40553439 та № 40553332
по виконавчих листах №№ 2а-263/08/0970 від
11.12.2012 року, встановлено постановою
Івано-Франківського окружного
адміністративного суду України від
27.12.2013 року у справі № 809/3631/13-а,
залишеною без змін ухвалою Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 20.05.2014 року. Виникнення інших
обставин після прийняття вказаних
судових рішень, норм права, які б
звільняли Державну виконавчу службу
України від обов'язку щодо здійснення
примусового виконання виконавчих
листів №№ 2а-263/08/0970 від 11.12.2012 року, на
час прийняття оскаржуваних постанов
від 20.06.2014 року, судом не встановлено.

Посилання відповідача-1 на пункти 3 та 6
Порядку виконання рішень про стягнення
коштів державного та місцевого
бюджетів або боржників, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 03.08.2011 року № 845, в редакції чинній з
06.02.2013 року, не заслуговують на увагу,
оскільки вказаний Порядок розроблений
на виконання Закону України «Про
гарантії держави щодо виконання
судових рішень», а тому за змістом
повинен йому відповідати. Відповідно
до п. 2 Прикінцевих положень Закону №
583-VII від 19.09.2013 року, яким внесено зміни
до розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні
положення» Закону України «Про
гарантії держави щодо виконання
судових рішень», Кабінет Міністрів
України зобов'язано привести у
відповідність всі нормативно-правові
акти, в тому числі й згаданий вище
Порядок виконання рішень про стягнення
коштів державного та місцевого
бюджетів або боржників, до норм Закону
України «Про гарантії держави щодо
виконання судових рішень». Як
встановлено судом таких змін щодо
підвідомчості виконання судових
рішень до Порядку внесено не було, а
тому до в спірних правовідносинах
державний виконавець мав застосувати
саме норму закону як вищого по силі
нормативного акта, а саме: пункту 3
розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні
положення» Закону України «Про
гарантії держави щодо виконання
судових рішень» Жодної іншої норми
закону, якою була б встановлена
заборона щодо звернення стягнення на
майно чи кошти боржника - відповідача-2,
як правової підстави для повернення
виконавчих документів боржнику -
позивачу у справі згідно п. 9 ч. 1 ст. 47
Закону України «Про виконавче
провадження», державним виконавцем в
постановах від 20.06.2014 року не вказано.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов
висновку про те, що постанови
державного виконавця Державної
виконавчої служби України ВП № 40553439 та
ВП № 40553332 від 20.06.2014 року прийняті з
порушенням критеріїв їх правомірності,
передбачених ч. 3 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, а саме: за відсутності,
передбаченої законом правової
підстави, необґрунтовано, а також
недобросовісно, оскільки вказані
постанови позбавили права боржника
(«законного сподівання» в розумінні
практики Європейського суду з прав
людини: справа "Пономарьов проти
України" (PONOMARYOV v. UKRAINE), заява № 3236/03),
справа "Брумареску проти Румунії"
(Brumarescu v. Romania), заява № 28342/95) отримати в
розумні строки, встановлені законом,
присуджені йому судом кошти в порядку
примусового виконання рішення суду
органом державної влади, уповноваженим
на це законом. Таким чином, суд вважає,
що постанови державного виконавця
Державної виконавчої служби України ВП
№ 40553439 та ВП № 40553332 від 20.06.2014 року є
незаконними, протиправними, а тому їх
належить скасувати, задовольнивши
позов в цій частині позовних вимог.

Щодо позову ОСОБА_2 в частині
зобов'язання Державної виконавчої
служби України відновити виконавчі
провадження № 40553439 та № 40553332, то суд
дійшов висновку про відмову в позові в
цій частині позовних вимог з огляду на
таке.

Частиною 1 статті 51 Закону України «Про
виконавче провадження»передбачено, що
в разі якщо постанова державного
виконавця про закінчення виконавчого
провадження або повернення
виконавчого документа стягувачу
визнана судом незаконною чи скасована
начальником відділу, якому
безпосередньо підпорядкований
державний виконавець, або керівником
відповідного органу державної
виконавчої служби або якщо до
державного виконавця надійшло рішення
суду про скасування заходів до
забезпечення позову, а також у разі
повернення виконавчого документа з
іншого відділу державної виконавчої
служби, виконавче провадження підлягає
відновленню протягом трьох робочих
днів з дня надходження рішення суду,
виконавчого документа чи постанови
керівника відповідного органу
державної виконавчої служби.

Тобто вказаною нормою Закону
безпосередньо на державну виконавчу
службу покладено обов'язок відносити
виконавче провадження в разі визнання
судом незаконною та скасування
постанови державного виконавця про
повернення виконавчого документа
стягувачу. Отже, така виконавча дія є
виключною компетенцією вказаного
державного органу і лише в разі не
відновлення ним виконавчого
провадження протягом трьох робочих
днів з дня надходження рішення суду,
буде порушено право позивача як
стягувача за виконавчим документом. За
таких обставин, враховуючи також, що в
силу норм ч. 1 ст. 2, ч. 1 ст. 6 Кодексу
адміністративного судочинства України
судовому захисту підлягають лише
порушені права, свободи та інтереси
особи, яка звернулася до суду з позовом,
суд вважає, що звернення позивача з
вказаною позовною вимогою є
передчасним, за відсутності факту
порушення її прав, свобод та інтересів.

Щодо позову ОСОБА_2 в частині позовної
вимоги про зобов'язання Державної
виконавчої служби України внести
виправлення в постанови державного
виконавця про відкриття виконавчих
проваджень № 40553439 та № 40553332: замість
внесеного до них коду ЄДРПОУ внести код
боржника - Івано-Франківської обласної
державної адміністрації - 20567921, то суд
дійшов висновку про задоволення позову
в цій частині з огляду на таке.

Судом встановлено, що в постановах
Відділу примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
про відкриття виконавчих проваджень ВП
№ 40553332 та ВП № 40553439 з виконання
виконавчих листів №№ 2а-263/08/0970 про
стягнення з Івано-Франківської
обласної державної адміністрації на
користь ОСОБА_2 10000,00 грн. моральної
шкоди та 134817,44 грн. заробітної плати за
час вимушеного прогулу, зазначено код
боржника - Івано-Франківської обласної
державної адміністрації - 33645856. Як
вбачається з інформації з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців, отриманої
з офіційного сайту технічного
адміністратора реєстру: http://irc.gov.ua, код
боржника - Івано-Франківської обласної
державної адміністрації - 20567921. В
матеріалах виконавчого провадження №
40553332 наявний витяг з вказаного вище
сайту з інформацією щодо відповідача-2.
Вказана інформація є у відкритому
доступі, тобто мала бути відомою
державному виконавцю, та могла бути
перевірена ним шляхом отримання
офіційного витягу з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб.

Окрім цього, постановою
Івано-Франківського окружного
адміністративного суду України від
27.12.2013 року у справі № 809/3631/13-а,
залишеною без змін ухвалою Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 20.05.2014 року, встановлено, що в
резолютивній частині постанови
Івано-Франківського окружного
адміністративного суду України від
14.09.2011 року жодних кодів ЄДРПОУ не
зазначено, а невідповідності в
постановах про відкриття виконавчого
провадження від 05.11.2013 року щодо коду
боржника, є очевидною помилкою, порядок
виправлення якої регламентовано ст. 83
Закону України «Про виконавче
провадження».

Частиною 2 ст. 83 Закону України «Про
виконавче провадженн» передбачено, що
начальник відділу, якому безпосередньо
підпорядкований державний виконавець,
або державний виконавець з власної
ініціативи чи за заявою сторони
виконавчого провадження може
виправити допущені у процесуальних
документах, винесених у виконавчому
провадженні державним виконавцем,
граматичні чи арифметичні помилки, про
що виноситься відповідна постанова.

За таких обставин, суд дійшов висновку
про те, що слід зобов'язати Державну
виконавчу службу України внести
виправлення в постанови державного
виконавця про відкриття виконавчих
проваджень № 40553439 та № 40553332 від 05.11.2013
року: замість внесеного до них коду
ЄДРПОУ - 33645856 внести правильний код
боржника - Івано-Франківської обласної
державної адміністрації - 20567921. При
цьому, суд не бере до уваги заперечення
відповідача-1 про те, що виправлення у
вказані постанови може бути здійснено
лише після виправлень у виконавчих
листах №№ 2а-263/08/0970 в порядку ст. 259
Кодексу адміністративного судочинства
України, оскільки на переконання суду,
встановлені ст. 124 Конституції України,
ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод
гарантії виконання судового рішення,
яке набрало законної сили і є
обов'язковим до виконання, в розумні
строки, не можуть перебувати в
формальній правовій залежності від
закінчення касаційного провадження у
справі, повернення адміністративної
справи до суду першої інстанції та
внесення виправлення допущеної у
виконавчому листі очевидної описки,
яка не змінює боржника у виконавчому
провадженні. В зв'язку з чим суд дійшов
висновку, з метою повного захисту прав
боржника, зокрема, права на
справедливий суд, та дотримання
встановлених ст. 124 Конституції
України, ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод
гарантій виконання судового рішення,
зобов'язати державну виконавчу службу
усунути вказані формальні перешкоди у
виконанні постанови
Івано-Франківського окружного
адміністративного суду України від
14.09.2011 року у вищезазначений судом
спосіб.

Щодо позовних вимог ОСОБА_2 про
визнання неправомірними рішень, дій та
бездіяльності Івано-Франківської
обласної державної адміністрації,
зобов'язання відповідача-2 вчинити дії,
а саме: видати наказ (розпорядження) про
скасування незаконного наказу про
звільнення з посади № 4-к від 04.02.2002
року, видати наказ (розпорядження) про
припинення трудового договору у
зв'язку із досягненням граничного віку
перебування на державній службі з
02.01.2011 року, внести відповідні записи до
трудового книжки позивача, забезпечити
видачу розрахункових у повному обсязі
у день звільнення з державної служби,
то суд вважає, що вказані позовні
вимоги підлягають частковому
задоволенню з огляду на таке.

Так, постановою Івано-Франківського
окружного адміністративного суду
України від 14.09.2011 року у справі №
2а-263/08/0970, окрім присудження стягнення з
Івано-Франківської обласної державної
адміністрації на користь ОСОБА_2 коштів
втраченого заробітку та моральної
шкоди, також було скасовано наказ
начальника Управління капітального
будівництва Івано-Франківської
обласної державної адміністрації № 4-к
від 13.02.2002 року про звільнення ОСОБА_2 з
посади спеціаліста відділу обліку та
звітності згідно з п. 1 ст. 30 Закону
України „Про державну службу" та
визнано ОСОБА_2 такою, що звільнена з
посади спеціаліста за п. 1 ст. 40 Кодексу
законів про працю України у зв'язку з
ліквідацією Управління капітального
будівництва Івано-Франківської
обласної державної адміністрації, а
також зобов'язано Івано-Франківську
обласну державну адміністрацію внести
до трудової книжки позивача запис про
присвоєння їй 13 рангу державного
службовця відповідно до наказу № 56 від
12.07.1995 року.

В той же час, ні вищевказаним судовим
рішенням, ні Кодексом законів про працю
України, не передбачено обов'язку
працедавця щодо прийняття наказу про
рішення суду про скасування наказу про
звільнення працівника з роботи.
Відповідно до п. 2.10 Інструкції про
порядок ведення трудових книжок
працівників, затвердженої наказом
Міністерства праці України,
Міністерства юстиції України,
Міністерства соціального захисту
населення від 29.07.1993 року N 58, у разі
прийняття органом, що розглядає
трудові спори, рішення про
незаконність звільнення та поновлення
на роботі, працедавцем лише вноситься
до трудової книжки працівника запис
про недійсність запису про звільнення
та поновлення його на роботі на
підставі такого рішення.

За таких обставин, також є
безпідставними доводи позивача щодо
зобов'язання Івано-Франківської
обласної державної адміністрації
видати наказ (розпорядження) про
припинення трудового договору у
зв'язку із досягненням граничного віку
перебування на державній службі з
02.01.2011 року, оскільки постановою
Івано-Франківського окружного
адміністративного суду України від
14.09.2011 року у справі № 2а-263/08/0970 ОСОБА_2
не поновлялася на посаді спеціаліста
відділу обліку та звітності Управління
капітального будівництва
Івано-Франківської обласної державної
адміністрації в зв'язку з його
ліквідацією, ні не було зобов'язано
Івано-Франківську обласну державну
адміністрацію здійснити її
працевлаштування. Отже, на час
звернення до суду з даним позовом
ОСОБА_2 не перебувала в трудових
відносинах ні з Управління
капітального будівництва
Івано-Франківської обласної державної
адміністрації, ні з Івано-Франківською
обласною державною адміністрацією.
Натомість вказаним рішенням суду
відповідно до ст. 240-1 Кодексу законів
про працю України визнано ОСОБА_2 такою,
що звільнена з посади спеціаліста за п.
1 ст. 40 цього Кодексу у зв'язку з
ліквідацією Управління капітального
будівництва Івано-Франківської
обласної державної адміністрації.

Проте, як вбачається з копії витягу з
трудової книжки ОСОБА_2, в трудовій
книжці відсутній запис про визнання
ОСОБА_2 такою, що звільнена з посади
спеціаліста за п. 1 ст. 40 Кодексу законів
про працю України у зв'язку з
ліквідацією Управління капітального
будівництва Івано-Франківської
обласної державної адміністрації.

За таких обставин, для повного захисту
порушеного права позивача, з метою
правової визначеності в спірних
правовідносинах, оскільки в трудовій
книжці ОСОБА_2 відсутній запис про
підстави її звільнення згідно рішення
суду, суд виходячи з наданих йому ч. 2 ст.
11, ч. 2 ст. 162 Кодексу адміністративного
судочинства України повноважень,
дійшов висновку вийти за межі позовних
вимог та зобов'язати Івано-Франківську
обласну державну адміністрацію внести
запис в трудову книжку ОСОБА_2 такого
змісту згідно постанови
Івано-Франківського окружного
адміністративного суду України від
14.09.2011 року у справі № 2а-263/08/0970: "Визнати
ОСОБА_2 такою, що звільнена з посади
спеціаліста за п. 1 ст. 40 Кодексу законів
про працю України у зв'язку з
ліквідацією Управління капітального
будівництва Івано-Франківської
обласної державної адміністрації". При
цьому, на переконання колегії судів,
суд в даній справі не вправі зазначати
дату звільнення ОСОБА_2 згідно п. 1 ст. 40
Кодексу законів про працю України,
оскільки таким чином суд фактично
роз'яснює постанову
Івано-Франківського окружного
адміністративного суду України від
14.09.2011 року у справі № 2а-263/08/0970, що
згідно ст. 170 вказаного Кодексу є
компетенцією того суду, який її
прийняв.

Щодо решти вищезгаданих позовних вимог
до Івано-Франківської обласної
державної адміністрації, то в їх
задоволенні належить відмовити,
оскільки питання примусового
виконання постанови
Івано-Франківського окружного
адміністративного суду України від
14.09.2011 року регламентується Законом
України ,,Про виконавче провадження",
яким передбачено наслідки не виконання
боржником судового рішення в
добровільному порядку.

В частині позовних вимог ОСОБА_2 про
визнання протиправною бездіяльності
Державної виконавчої служби та
Івано-Франківської обласної державної
адміністрації щодо розгляду її
звернень від 22.04.2014 року та від 25.03.2013
року та зобов'язання відповідачів
надати відповіді на ці звернення, то
колегія суддів дійшла висновку про
задоволення позову в цій частині вимог.
При цьому суд виходив з того, що згідно
встановленої частиною 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
презумпції неправомірності рішень,
дій, бездіяльності суб'єктів владних
повноважень в адміністративних
справах про їх оскарження, саме на
відповідачів покладається обов'язок
довести їх правомірність. Проте суд
змушений констатувати про те, що не
дивлячись вказаний обов'язок суб'єктів
владних повноважень в
адміністративному процесі
безпосередньо передбачений законом,
п'ять судових засідань в даній справі
про дату і час проведення яких було
відомо сторонам у справі, відповідачі
не подали суду доказів в спростування
доводів позивача про ненадання їй
відповіді на звернення від 22.04.2014 року
та від 25.03.2013 року. Щодо заперечення
відповідача-1 щодо надання такої
відповідачі з посиланням на лист №
Б-7380/5-8 від 22.06.2014 року, то суд вважає, що
згаданий лист без надання суду першої
інстанції, який розглядає
адміністративний позов, доказів його
направлення позивачу, не може бути
таким належним доказом у справі.

Щодо позовних вимог про стягнення з
Державної виконавчої служби та
Івано-Франківської обласної державної
адміністрації по 5000 грн. моральної
шкоди, то в цій частині в позові
належить відмовити з огляду на таке.

Порядок відшкодування моральної шкоди
визначений в статті 23 Цивільного
кодексу України, відповідно до якої
особа має право на відшкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок
порушення її прав. Моральна шкода
полягає: у фізичному болю та
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи. Моральна шкода
відшкодовується грішми, іншим майном
або в інший спосіб. Розмір грошового
відшкодування моральної шкоди
визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується
незалежно від майнової шкоди, яка
підлягає відшкодуванню, та не пов'язана
з розміром цього відшкодування.
Моральна шкода відшкодовується
одноразово, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Окрім того, правове регулювання
відшкодування моральної шкоди в
спірних правовідносинах також
здійснюється ч. 1 ст. 1167 Цивільного
кодексу України, відповідно до якої
моральна шкода, спричинена фізичній чи
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності вини.

Суд зазначає про те, що в пункті 9
постанови «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року,
Пленум Верховного Суду України
роз'яснив, що розмір відшкодування
моральної (немайнової) шкоди суд
визначає залежно від характеру та
обсягу страждань (фізичних, душевних,
психічних тощо), характеру немайнових
втрат (їх тривалості, можливості
відновлення тощо) та з урахуванням
інших обставин. Зокрема, враховуються
стан здоров'я потерпілого, тяжкість
вимушених змін у його життєвих і
виробничих стосунках, ступінь зниження
престижу, ділової репутації, час та
зусилля, необхідні для відновлення
попереднього стану, добровільне - за
власною ініціативою чи за зверненням
потерпілого спростування інформації
редакцією засобу масової інформації.
При цьому, суд має виходити із засад
розумності, виваженості та
справедливості.

Разом з тим, позивачем не подано суду
відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
будь-яких доказів в підтвердження
вищевказаних обставин та розрахунку
моральної шкоди. Вказане позбавляє суд
можливості встановити факт завдання
позивачу моральної шкоди такими
рішеннями, діями, бездіяльністю
відповідачів та провести розрахунок її
розміру згідно вимог ст. 23 Цивільного
кодексу України.

Підсумовуючи вищевикладене, позов
ОСОБА_2 належить частково задовольнити,
а саме: визнати протиправною
бездіяльність Державної виконавчої
служби України по виконанню виконавчих
листів Івано-Франківського окружного
адміністративного суду №№ 2а-263/08/0970
від 11.12.2012 року у виконавчих
провадженнях № 40553439 та № 40553332 та по
наданню відповіді на звернення ОСОБА_2
від 22.04.2014 року; визнати протиправними
та скасувати постанови державного
виконавця Державної виконавчої служби
України ВП № 40553439 та ВП № 40553332 від
20.06.2014 року про повернення виконавчих
документів стягувачеві; зобов'язати
Державну виконавчу службу України
внести виправлення в постанови
державного виконавця про відкриття
виконавчих проваджень № 40553439 та № 40553332
від 05.11.2013 року: замість внесеного до
них коду ЄДРПОУ - 33645856 внести
правильний код боржника -
Івано-Франківської обласної державної
адміністрації - 20567921; зобов'язати
Державну виконавчу службу України
надати відповідь на звернення ОСОБА_2
від 22.04.2014 року; визнати протиправною
бездіяльність Івано-Франківської
обласної державної адміністрації щодо
ненадання відповіді на звернення
ОСОБА_2 від 25.03.2013 року; зобов'язати
Івано-Франківську обласну державну
адміністрацію надати відповідь на
звернення ОСОБА_2 від 25.03.2013 року;
зобов'язати Івано-Франківську обласну
державну адміністрацію внести запис в
трудову книжку ОСОБА_2
(ідентифікаційний номер НОМЕР_1, місце
проживання: АДРЕСА_1), а саме: "Визнати
ОСОБА_2 такою, що звільнена з посади
спеціаліста за п. 1 ст. 40 Кодексу законів
про працю України у зв'язку з
ліквідацією Управління капітального
будівництва Івано-Франківської
обласної державної адміністрації". В
задоволенні адміністративного позову
в решті позовних вимог відмовити.

На підставі статті 124 Конституції
України, керуючись статтями 158-163, 167, 181
Кодексу адміністративного судочинства
України, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність
Державної виконавчої служби України по
виконанню виконавчих листів
Івано-Франківського окружного
адміністративного суду №№ 2а-263/08/0970
від 11.12.2012 року у виконавчих
провадженнях № 40553439 та № 40553332 та по
наданню відповіді на звернення ОСОБА_2
від 22.04.2014 року.

Визнати протиправними та скасувати
постанови державного виконавця
Державної виконавчої служби України ВП
№ 40553439 та ВП № 40553332 від 20.06.2014 року про
повернення виконавчих документів
стягувачеві.

Зобов'язати Державну виконавчу службу
України внести виправлення в постанови
державного виконавця про відкриття
виконавчих проваджень № 40553439 та № 40553332
від 05.11.2013 року: замість внесеного до
них коду ЄДРПОУ - 33645856 внести
правильний код боржника -
Івано-Франківської обласної державної
адміністрації - 20567921.

Зобов'язати Державну виконавчу службу
України надати відповідь на звернення
ОСОБА_2 від 22.04.2014 року.

Визнати протиправною бездіяльність
Івано-Франківської обласної державної
адміністрації щодо ненадання
відповіді на звернення ОСОБА_2 від
25.03.2013 року.

Зобов'язати Івано-Франківську обласну
державну адміністрацію надати
відповідь на звернення ОСОБА_2 від
25.03.2013 року.

Зобов'язати Івано-Франківську обласну
державну адміністрацію внести запис в
трудову книжку ОСОБА_2
(ідентифікаційний номер НОМЕР_1, місце
проживання: АДРЕСА_1), а саме:

"Визнати ОСОБА_2 такою, що звільнена з
посади спеціаліста за п. 1 ст. 40 Кодексу
законів про працю України у зв'язку з
ліквідацією Управління капітального
будівництва Івано-Франківської
обласної державної адміністрації".

В задоволенні адміністративного
позову в решті позовних вимог
відмовити.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку. Відповідно до
статті 186 Кодексу адміністративного
судочинства України апеляційна скарга
на постанову суду першої інстанції
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Апеляційна скарга подається до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Івано-Франківський окружний
адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили в
порядку та строки, встановлені статтею
254 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий суддя:
Боршовський Т.І.

Судді:
Кишинський М.І.

Чуприна О.В.

Постанова складена в повному обсязі
22.09.2014.