Справа № 9101/127274/2012
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2013-08-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Ухвала

Іменем України

"23" серпня 2013 р. справа № 2а-5726/11

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді Панченко
О.М. (доповідач),

суддів: Малиш Н.І.,
Щербака А.А.,

розглянувши у письмовому провадженні
апеляційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 13.10.2011 р. у справі № 2а-5726/11,

за позовом ОСОБА_1

до Управління праці та соціального
захисту населення Павлоградської
міської ради

про визнання протиправними дій, -

встановив:

25 серпня 2011 року ОСОБА_1 (далі - позивач)
звернулась до суду першої інстанції з
позовом до Управління праці та
соціального захисту населення
Павлоградської міської ради (далі -
відповідач), в якому просила:

- дії відповідача, які пов'язані з
нарахуванням і виплатою компенсації
позивачеві згідно ст. 48 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
визнати незаконними;

- зобов'язати відповідача розрахувати
та виплатити заборгованість держави
перед позивачем за ядерну шкоду
здоров'ю, яка привела до смерті її
чоловіка, виходячи із положень п. 1 ст.
V(В) Віденської конвенції про цивільну
відповідальність за ядерну шкоду,
Закону України «Про використання
ядерної енергетики та радіаційну
безпеку», Закону України «Про цивільну
відповідальність за ядерну шкоду та її
фінансове забезпечення», Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»,
«Податковий кодекс України» від 12.05.2011
року в розмірі не менше ніж 2000
неоподаткованих мінімумів доходів
громадян, встановлених на момент
винесення судового рішення, за кожного
померлого.

Постановою Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 13.10.2011 року в задоволенні
позовних вимог відмовлено повністю.

Постанова суду вмотивована тим,
що позивач не має права на отримання
одноразової компенсації.

Не погодившись з постановою суду
позивач звернувся з апеляційною
скаргою, в якій просив скасувати
постанову суду першої інстанції та
винести рішення яким задовольнити
позовні вимоги в повному обсязі.

Перевіривши законність і
обґрунтованість постанови суду першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами
справи підтверджено, що позивач та її
чоловік ОСОБА_2, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1
мають статус громадян, потерпілих
внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Відповідно до ст. 48 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» право на
отримання одноразової

компенсації має сім'я, яка втратила
годувальника, із числа осіб, віднесених
до учасників ліквідації наслідків
аварії на Чорнобильській АЕС та смерть
яких пов'язана з Чорнобильською
катастрофою.

Відповідно до ст. 62 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи»
роз'яснення порядку застосування цього
Закону провадиться у порядку,
визначеному Кабінетом Міністрів
України, рішення якого є обов'язковими
для виконання міністерствами та іншими
центральними органами державної
виконавчої влади України, місцевими
органами державної виконавчої влади,
всіма суб'єктами господарювання
незалежно від їх відомчої
підпорядкованості та форм власності.

Колегія суддів вважає зазначити, що
судом першої інстанції не надано
оцінки вимогам позивача про
застосування Віденської конвенції про
цивільну відповідальність за ядерну
шкоду, Закону України «Про
використання ядерної енергетики та
радіаційну безпеку», а також Закон
України «Про цивільну
відповідальність за ядерну шкоду та її
фінансове забезпечення».

Відповідно до п. 1 ст. V Віденської
конвенції про цивільну
відповідальність за ядерну шкоду від
21.05.1963 року відповідальність оператора
може бути обмежена тією що відповідає
за установку державою у відношенні
будь-якого одного ядерного інциденту
або:

a) не менш ніж 300 млн. СПЗ; або

b) не менш ніж 150 млн. СПЗ при умові, що
для відшкодування ядерної шкоди ця
держава виділяє державні кошти більш
даної суми до як мінімум 300 млн. СПЗ; або

c) на протязі максимум 15 років з дати
набрання в силу дійсного Протоколу -
перехідною сумою не менш 100 млн. СПЗ у
відношенні ядерного інциденту, що
відбувається в цей період. Може бути
встановлена сума не менш 100 млн. СПЗ при
умові, що ця держава виділяє державні
кошти для відшкодування ядерної шкоди
в об'ємі між цією більш низькою сумою та
100 млн. СПЗ.

Згідно з ч. 1 ст. 73 Закону України «Про
використання ядерної енергії та
радіаційну безпеку» №39/95-ВР від 08.02.1995
року відповідальність оператора за
ядерну шкоду настає, якщо ця шкода
заподіяна ядерним інцидентом на
ядерній установці, а також під час
перевезення ядерного матеріалу на
ядерну установку оператора після
прийняття ним від оператора іншої
ядерної установки відповідальності за
цей матеріал або під час його
перевезення з ядерної установки
оператора і відповідальність за який
не була прийнята іншим оператором
згідно з письмовою угодою.

Відповідно до ст. 11 Закону України "Про
Цивільну відповідальність за ядерну
шкоду та її фінансове забезпечення»
№2893-ІІІ від 13.12.2001 року держава
забезпечує фінансове покриття
цивільної відповідальності за ядерну
шкоду оператора ядерної установки
Чорнобильської АЕС у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 5 Закону України «Про
цивільну відповідальність за ядерну
шкоду та її фінансове забезпечення»
№2893-ІІІ від 13.12.2001 року ядерна шкода
може бути відшкодована на підставі
договору про відшкодування ядерної
шкоди або рішення суду. У разі
недосягнення згоди між сторонами спір
про відшкодування ядерної шкоди
вирішується судом. Для встановлення
факту ядерного інциденту, факту
заподіяння ядерної шкоди та причинного
зв'язку між ними обов'язково
проводиться судова експертиза.

З урахуванням вищевказаного колегія
суддів зазначає, вищевказані Закон
України «Про використання ядерної
енергетики та радіаційну безпеку», а
також Закон України «Про цивільну
відповідальність за ядерну шкоду та її
фінансове забезпечення» набрали
чинності після настання ядерного
інциденту, а саме аварії на
Чорнобильській АЕС, окрім того
відповідачем у справі про
відшкодування ядерної шкоди є саме
оператор ядерної установки, а не
Управління праці та соціального
захисту населення, в зв'язку з чим даний
спір не відноситься до
публічно-правових спорів, тому
підлягає розгляду в порядку цивільного
судочинства, а не в порядку
адміністративного.

За таких обставин, колегія суддів
доходить висновку, що суд першої
інстанції порушив норми матеріального
права, проте це не призвело до
неправильного вирішення справи або
питання, а тому постанову слід
залишити без змін, а апеляційну скаргу -
без задоволення.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206
Кодексу адміністративного судочинства
України, апеляційний суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення.

Постанову Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 13 жовтня 2011 року у справі №
2а-5726/11 залишити без змін.

Ухвала Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
набирає законної сили відповідно до ст.
254 КАС України та може бути оскаржена до
Вищого адміністративного суду України
в порядку та строки, визначені ст. 212 КАС
України.

Головуючий суддя:
О.М. Панченко

Суддя:
Н.І. Малиш

Суддя:
А.А. Щербак