Справа № 754/10063/14-а
Суддя: Парінов А.Б.
Дата ухвалення: 2014-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції: Журавська
Суддя-доповідач: Парінов А.Б.
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 вересня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого - судді Парінова А.Б.,

суддів: Грибан І.О., Губської О.А.,

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2
на постанову Деснянського районного
суду м. Києва від 04 серпня 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_2 до управління
праці та соціального захисту населення
Деснянської районної у м. Києві
державної адміністрації про визнання
дій протиправними та зобов'язання
вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернулася до суду з даним
позовом, в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність
та зобов'язати відповідача нарахувати
та виплатити позивачу одноразову
допомогу у розмірі трьох мінімальних
заробітних плат в порядку та на умовах,
визначених положеннями ст. 36 Закону
України від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ;

- визнати протиправною бездіяльність
та зобов'язати відповідача здійснити
перерахунок, нарахувати та виплатити
позивачу щорічну допомогу на
оздоровлення у розмірі трьох
мінімальних заробітних плат, в порядку
та на умовах, визначених положеннями
ст. 48 Закону України від 28 лютого 1991
року № 796-ХІІ, за період, починаючи з 1996
року по 2013 рік включно, що дорівнює 51
розмірам мінімальних заробітних плат;

- зобов'язати відповідача в подальшому
нараховувати та виплачувати позивачу
щорічну допомогу на оздоровлення у
розмірі трьох мінімальних заробітних
плат в порядку та на умовах визначених
положеннями ст. 48 Закону України від 28
лютого 1991 року № 796-ХІІ;

Постановою Деснянського районного
суду м. Києва від 04 серпня 2014 року у
задоволенні позову відмолено. Вимоги
адміністративного позову за період,
починаючи з 1996 року по 16.12.2013 року
залишено без розгляду.

Не погодившись з прийнятим судовим
рішенням, позивачем було оскаржено
його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та прийняти нове рішення,
яким позов задовольнити.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що
суд першої інстанції при винесенні
оскаржуваного рішення неправильно
застосував норми матеріального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи.

Згідно зі ст. 183-2 КАС України справа
розглядається в порядку письмового
провадження.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи та
дослідивши докази, проаналізувавши на
підставі встановлених фактичних
обставин справи правильність
застосування судом першої інстанції
норм законодавства, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу необхідно
задовольнити частково, виходячи з
наступного.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_2 є особою, постраждалою
внаслідок Чорнобильської катастрофи
1-ї категорії, що підтверджується
копією посвідчення (а.с.6) та якій
встановлено 3 групу інвалідності.

Щорічна допомога на оздоровлення як
потерпілій від наслідків аварії на
ЧАЕС 1-ї категорії позивачу за 2000-2005
року нараховувалась та виплачувалась в
сумі 15.70 грн відповідно до постанови
Кабінету Міністрів України від 26.07.1996
року № 836 та за 2006-2013 - в розмірі 90 грн. на
підставі постанови Кабінету Міністрів
України від 12 липня 2005 року №.

Вважаючи дії відповідача щодо виплати
одноразової щорічного грошової
допомоги за 1996-2013 роки у розмірі,
визначеному Кабінетом міністрів
України, протиправними, позивач
звернулася з даним позовом до суду.

Залишаючи без розгляду позовні вимоги
позивача за період з 1996 року по 31.12.2014
року, суд першої інстанції виходив з
того, що позивачем пропущено
встановлений ч. 2 ст. 99 КАС України строк
на звернення до суду без поважних
причин.

Приймаючи рішення про відмову у
задоволенні позову про перерахунок та
виплату щорічної грошової допомоги на
оздоровлення за 2013 рік, суд першої
інстанції виходив з того, що до спірних
правовідносин не підлягають
застосуванню положення ст. 48 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»,
оскільки дії вказаної статті була
обмежена положеннями Закону України
«Про державний бюджет на 2013 рік».

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог про визнання протиправною
бездіяльності та зобов'язання
відповідача нарахувати та виплатити
позивачу одноразову допомогу у розмірі
трьох мінімальних заробітних плат в
порядку та на умовах, визначених
положеннями ст. 36 Закону України від 28
лютого 1991 року № 796-ХІІ, суд першої
інстанції виходив з того, що право на
отримання вказаних виплат у позивача
відсутнє.

Колегія суддів погоджується з
наведеним висновком суду першої
інстанції в частині, зважаючи на
наступне.

Перевіряючи наявність підстав для
залишення вимог адміністративного
позову ОСОБА_2 за період з 1996 року по
31.12.2013 року без розгляду, колегія суддів
виходить з наступного.

Відповідно до ст. 99 КАС України для
звернення до адміністративного суду за
захистом прав, свобод та інтересів
особи встановлюється шестимісячний
строк, який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів

Статтею 100 КАС України встановлено, що
адміністративний позов, поданий після
закінчення строків, установлених
законом, залишається без розгляду, якщо
суд за заявою особи, яка його подала, не
знайде підстав для поновлення строку,
про що постановляється ухвала.

Позовна заява може бути залишена без
розгляду як на стадії вирішення
питання про відкриття провадження в
адміністративній справі без
проведення судового засідання, так і в
ході підготовчого провадження чи
судового розгляду справи.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач звернувся з вищевказаним
позовом до суду 17.06.2014 року, з вимогами
визнати протиправними дії
відповідачів, починаючи з 1996 року.

При цьому, в матеріалах справи
містяться відомості про те, що
починаючи з 1996 року, позивач щорічно
отримувала допомогу на оздоровлення в
розмірах, встановлених постановами КМ
України.

У зв'язку з цим, колегія суддів
зазначає, що про порушення свого права
на отримання вказаної допомоги у
розмірі, визначеному ст. 48 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»,
при отриманні допомоги. Таким чином,
строк на звернення з даним позовом до
суду в частині вимог про отримання
допомоги на оздоровлення, починаючи з
1996 року, позивачем пропущено.

Перевіряючи поважність причин
пропуску позивачем строку на звернення
до суду, колегія суддів виходить з
наступного.

Необхідною умовою для поновлення
строку на звернення до суду є
поважність причин його пропуску.

Колегія суддів зазначає, що в Україні
законодавчо закріплені й діють
інститут надання правової допомоги (у
тому числі безоплатної), та інститут
процесуального представництва
інтересів особи. Крім того, усі закони,
підзаконні нормативно-правові акти,
судові рішення, є доступними для
ознайомлення усіма громадянами, і
можливість людини дізнатися про те чи
інше положення законодавства залежить
виключно від бажання цієї людини.

Допомога на оздоровлення є періодичним
платежем, яку позивач отримувала
щороку, у зв'язку з чим мала можливість
дізнатися про порушення свої прав при
отриманні допомоги.

Посилання позивача на строк позовної
давності, визначений Цивільним
кодексом України, а також на приписи
Закону України «Про використання
ядерної енергії та радіаційну
безпеку», колегія суддів вважає
помилковими, оскільки правовідносини в
даній справі повинні розглядатися, в
першу чергу, виходячи з правомірності
або неправомірності дій чи
бездіяльності органу владних
повноважень, на звернення для
оскарження яких Кодексом
адміністративного судочинства в
редакції, на момент звернення позивача
до суду, встановлено шість місяців.

Таким чином, строки звернення до суду
визначаються за правилами статті 99 КАС
України.

Виходячи з вимог ст. 99, ст. 100 КАС
України, колегія суддів приходить до
висновку, що позовні вимоги поза межами
строку звернення до суду підлягають
залишенню без розгляду у зв'язку з
відсутністю поважних причин пропуску
позивачем цього строку, що вірно було
встановлено судом першої інстанції.

Стосовно вимог адміністративного
позову про визнання протиправною
бездіяльності та зобов'язання
відповідача здійснити перерахунок,
нарахувати та виплатити позивачу
щорічну допомогу на оздоровлення у
розмірі трьох мінімальних заробітних
плат, в порядку та на умовах, визначених
положеннями ст. 48 Закону України від 28
лютого 1991 року № 796-ХІІ, за 2013 рік
включно, що дорівнює 51 розмірам колегія
суддів зазначає наступне.

Основні положення щодо реалізації
конституційного права громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, на охорону їхнього життя і
здоров'я, створення єдиного порядку
визначення категорій зон радіоактивно
забруднених територій, умов проживання
і трудової діяльності на них,
соціального захисту потерпілого
населення визначені та закріплені в
Законі №796-ХІІ.

Статтею 48 вказаного Закону передбачено
виплату щорічної допомоги на
оздоровлення інвалідам І і ІІ групи у
розмірі п'яти мінімальних заробітних
плат.

Пунктом 4 Прикінцевих положень Закону
України «Про державний бюджет на 2013
рік» встановлено, що у 2013 році норми і
положення статей 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50,
51, 52 та 54 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» застосовуються у порядку
та розмірах, встановлених Кабінетом
Міністрів України виходячи з наявних
фінансових ресурсів Державного
бюджету України та бюджету Пенсійного
фонду України на 2013 рік. Зазначені
норми Закону не визнані
неконституційними.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 12 липня 2005 року № 562 «Про
щорічну допомогу на оздоровлення
громадянам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи»
установлено громадянам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи - інвалідам ІІІ групи,
розмір щорічної допомоги на
оздоровлення - 90 грн.

Закон України «Про державний бюджет
України на 2013 рік», прийнятий пізніше
ніж Закон №796-XII, неконституційними не
визнавався, положення постанови
Кабінету Міністрів України від 12 липня
2005 року №562 «Про щорічну допомогу на
оздоровлення громадянам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» є чинними.

З огляду на викладене, колегія суддів,
приходить до висновку щодо
правомірності нарахування позивачу
щорічної допомоги на оздоровлення в
розмірі, встановленому постановою
Кабінету Міністрів України від 12 липня
2005 року №562.

Колегія суддів погоджується і з
висновком суду першої інстанції про
відмову у задоволенні вимог
адміністративного позову про
зобов'язання відповідача здійснювати
позивачу нарахування та виплату
одноразової щорічної грошової
допомоги на оздоровлення в майбутньому
у зв'язку з тим, що права позивача у
правовідносинах, які на момент
вирішення справи не наступили, не
порушені, а судовий захист спрямований
на відновлення порушеного права.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновками суду першої
інстанції про відмову у задоволенні
позову в цій частині.

Стосовно вимог позивача про визнання
протиправною бездіяльності
відповідача та зобов'язання нарахувати
та виплатити позивачу одноразову
допомогу у розмірі трьох мінімальних
заробітних плат в порядку та на умовах,
визначених положеннями ст. 36 Закону
України від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ
колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції
України, громадяни мають право на
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації
конституційного права громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, на охорону їхнього життя і
здоров'я, створення єдиного порядку
визначення категорії зон
радіоактивного забруднення територій,
умов проживання і трудової діяльності
на них, соціального захисту населення
визначені та закріплені в Законі
№796-ХІІ.

Статтею 36 Закону N 796-XII передбачено, що
громадянам, які евакуйовані, відселені
(відселяються) або самостійно
переселилися (переселяються)
відповідно до статті 4 цього Закону на
нове місце проживання, надаються
компенсації та пільги, зокрема,
виплата одноразової допомоги у розмірі
трьох мінімальних заробітних плат на
кожного члена сім'ї.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач є особою, потерпілою від
Чорнобильської катастрофи першої
категорії, що була евакуйована з м.
Прип'ять 27.04.1986 року, що підтверджується
довідкою виконавчого комітету
Київської обласної ради народних
депутатів № 1993 (а.с. 7), та має право на
пільги і компенсації, встановлені
Законом України «Про статус і
соціальний захист громадян
постраждалих внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

Таким чином, ОСОБА_2 має право на
пільги, передбачені п. 1 ч. 1 ст. 36 Закону N
796-XII, а саме - на отримання одноразової
допомоги у розмірі трьох мінімальних
заробітних плат.

Позивачу вказана одноразова
компенсація не виплачувалась, що
підтверджується листом управління
праці та соціального захисту населення
Деснянської районної в м. Києві
державної адміністрації (а.с.4).

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що дії управління праці та
соціального захисту населення
Деснянської районної в м. Києві
державної адміністрації щодо не
нарахування ОСОБА_2 одноразової
допомоги в розмірах, визначених
Законом № 796-ХІІ, призвели до порушення
прав позивача, які підлягають захисту в
судовому порядку.

Доводи апеляційної скарги висновки
суду першої інстанції в цій частині
спростовують, а тому рішення суду
першої інстанції в частині про відмову
у задоволенні вимог адміністративного
позову про визнання протиправною
бездіяльності відповідача та
зобов'язання нарахувати позивачу
одноразову допомогу у розмірі трьох
мінімальних заробітних плат в порядку
та на умовах, визначених положеннями
ст. 36 Закону України від 28 лютого 1991
року № 796-ХІІ підлягає скасуванню з
прийняттям нової постанови в цій
частині про задоволення позову.

Вимоги про виплату вказаної допомоги
задоволенню не підлягають, оскільки до
компетенції управління праці та
соціального захисту населення
Деснянської районної у м. Києві
державної адміністрації, що є
відповідачем по даній справі, належить
лише нарахування вказаної допомоги, та
не відноситься її виплата.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин у адміністративній
справі, підтверджених такими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Згідно пп. 1. 3. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України,
підставами для скасування постанови
або ухвали суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення є: неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи, а
також порушення норм матеріального або
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи або
питання.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 167, 195, 183-2, 198, 200, 202, 205, 206, 212, 254 КАС
України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Постанову Деснянського районного суду
м. Києва від 04 серпня 2014 року скасувати
в частині про відмову у задоволенні
вимог адміністративного позову про
визнання протиправною бездіяльності
відповідача та зобов'язання управління
праці та соціального захисту населення
Деснянської районної у м. Києві
державної адміністрації нарахувати і
виплатити позивачу одноразову
допомогу у розмірі трьох мінімальних
заробітних плат в порядку та на умовах,
визначених положеннями ст. 36 Закону
України від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ
скасувати.

Прийняти в цій частині нову постанову.

Адміністративний позов ОСОБА_2
задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність
управління праці та соціального
захисту населення Деснянської
районної у м. Києві державної
адміністрації щодо не нарахування
ОСОБА_2 одноразової допомоги у розмірі
трьох мінімальних заробітних плат в
порядку та на умовах, визначених
положеннями ст. 36 Закону України від 28
лютого 1991 року № 796-ХІІ.

Зобов'язати управління праці та
соціального захисту населення
Деснянської районної у м. Києві
державної адміністрації нарахувати
ОСОБА_2 одноразову допомогу у розмірі
трьох мінімальних заробітних плат в
порядку та на умовах, визначених
положеннями ст. 36 Закону України від 28
лютого 1991 року № 796-ХІІ

В іншій частині постанову Деснянського
районного суду м. Києва від 04 серпня 2014
року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, а якщо його було
прийнято за наслідками розгляду у
письмовому провадженні, - через п'ять
днів після направлення копій особам,
які беруть участь у справі (ч. 5 статті
254 КАС України) та оскарженню не
підлягає.

Головуючий суддя

А.Б. ПаріновСудді
І.О. Грибан О.А. Губська

Головуючий суддя

Парінов А.Б.

Судді:

Грибан І.О.

Губська О.А.