Справа № 818/1601/14
Суддя: Філатов Ю.М.
Дата ухвалення: 2014-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2014 р.Справа № 818/1601/14Колегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Філатова Ю.М.

Суддів: Водолажської Н.С. , Бенедик А.П.

озглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на постанову Сумського
окружного адміністративного суду від
16.07.2014р. по справі № 818/1601/14

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби
України , Управління Державної
міграційної служби України в Сумській
області

про визнання незаконним та скасування
рішення та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, громадянин Ліванської
Республіки ОСОБА_1, звернувся до суду з
позовом до Державної міграційної
служби, Управління міграційної служби
в Сумській області, в якому просив
визнати незаконним та скасувати
рішення № 554-13 від 13.09.2013 року про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту та
зобов'язати повторно розглянути заяву
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Постановою Сумського окружного
адміністративного суду від 16.07.2014 року
по справі № 818-1601-14 в задоволені позову
відмовлено.

Не погоджуючись з постановою Сумського
окружного адміністративного суду від
16.07.2014 року по справі № 818-1601-14 позивач
подав апеляційну скаргу, просить її
скасувати та прийняти нову постанову,
якою позовні вимоги задовольнити в
повному обсязі, вважає, що судом першої
інстанції порушені норми права.

Справа розглядається в порядку
письмового провадження у
відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 197 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Розглянувши матеріали справи в їх
сукупності, заслухавши
суддю-доповідача, колегія суддів
встановила, що громадянин Лівану
ОСОБА_1 звернувся до Управління
Державної міграційної служби України в
Сумській області із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Наказом Управління Державної
міграційної служби України в Сумській
області № 90 від 20.05.2013 року був наданий
дозвіл у прийнятті заяви про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту (а.с. 61).

Управлінням Державної міграційної
служби України в Сумській області
виданий наказ № 97 від 06.06.2013 року про
оформлення документів для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту відносно громадянина Лівану
ОСОБА_1 (а.с. 66).

За результатами розгляду справи
громадянина Лівану ОСОБА_1 Управлінням
Державної міграційної служби України в
Сумській області зроблено висновок від
06.08.2013 року про відмову у визнанні його
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, про що свідчить
його копія в матеріалах справи (а.с. 69-73).

13.09.2013 року Державною міграційною
службою України прийнято рішення № 554-13
про відмову у визнанні позивача
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, відповідно до абз.
4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту», як особі,
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені п. п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 цього
Закону, відсутні (а.с. 60).

Колегія суддів вважає, що підстави для
задоволення апеляційної скарги
відсутні виходячи з наступного.

Відповідно до абз. 2 ст. 1 Закону України
«Про біженців», біженець - особа, яка не
є громадянином України і внаслідок
цілком обґрунтованих побоювань стати
жертвою переслідувань за ознаками
раси, віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань, перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Позивач ОСОБА_1 народився 02.11.1979 року у
м. Бахун (Тріполі), Ліван та є
громадянином Лівану, за національністю
- ліванець, за віросповіданням -
мусульманин. На територію України
прибув легально як громадянин Лівану
по студентській візі 10.09.2008 року
повітряним транспортом за маршрутом
Бейрут-Бориспіль по дійсному паспорту
громадянина Лівану за №RL 1107946 з метою
навчання в Сумському державному
університеті. З Лівану виїжджав
безперешкодно.

До прибуття в Україну навчався в
Ростовському державному медичному
університеті з 2002 року по 2006 рік. З 2008
року по 2011 рік навчався в Сумському
Державному Університеті на медичному
факультеті. По закінченню університету
отримав диплом за спеціальністю
лікувальна справа (ДІ 020587). В 2011 році був
зарахований в клінічну ординатуру по
спеціальності дерматовенеролог. 29.12.2012
року відрахований з числа клінічних
ординаторів за порушення умов
договору.

Як підтверджено матеріалами справи,
під час проживання в Україні,
ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_1 народився син
ОСОБА_5. 12.04.2013 року позивач одружився з
ОСОБА_6 (а.с. 11-13).

На підставі ч. 5 ст. 5 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
особа, яка на законних підставах
тимчасово перебуває в Україні, і під
час такого перебування в країні її
громадянської належності чи
попереднього постійного проживання
виникли умови, зазначені в п. п. 1 чи 13 ч. 1
ст. 1 цього Закону, внаслідок яких вона
не може повернутися до країни свого
походження і має намір бути визнаною
біженцем в Україні або особою, яка
потребує додаткового захисту, повинна
звернутися до відповідного органу
міграційної служби із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, до
закінчення строку перебування на
території України.

Згідно до ч. 1 ст. 7 цього Закону
оформлення документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, проводиться на підставі заяви
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. Така
заява особисто подається іноземцем чи
особою без громадянства або її
законним представником до органу
міграційної служби в Автономній
Республіці Крим, областях, містах Києві
та Севастополі за місцем тимчасового
перебування заявника.

03.12.2012 року позивач звернувся до
управління ДМС у Сумській області із
заявою про надання статусу біженця, або
особи, яка потребує додаткового
захисту в Україні. В даній заяві
позивач посилався на те, що в країні
його походження відбуваються бойові
дії і при поверненні до Лівану йому
загрожує смертельна небезпека. А також
на території України в нього
знаходяться дружина та син, яких він не
може забрати до країни, де їхньому
життю буде загрожувати небезпека.

23 травня та 29 липня 2013 року були
проведені співбесіди з позивачем, в
ході яких він роз'яснив, що причиною для
подання заяви про надання статусу
біженця або особи, яка потребує
додаткового захисту в Україні стали
протистоянням між шиїтами (алавітами) і
сунітами в Лівані, відбулась ескалація
насильства, систематично мають місце
збройні сутички, тому йому небезпечно
повертатися до країни свого
походження.

У ході співбесід позивач роз'яснив, що
збройні сутички відбуваються на ґрунті
протистояння між політичними
угрупуваннями алавітів і шиїтів
організації Хізбаллах, які підтримують
діючий уряд Лівану з одного боку та
сунітів, які підтримують діяльність
сирійських опозиційних структур,
бойові підрозділи якої частково
консолідовані в північному Лівані
впродовж кордону з Сирією, з іншого
боку. Підґрунтям для цього
протистояння є різні політичні цілі,
релігійні та соціальні протиріччя
представників цих угруповань. В країні
відбуваються вибухи із застосуванням
вогнепальної зброї, вибухових
пристроїв, ракет та інших особливо
небезпечних для життя та здоров'я
учасників конфлікту та пересічних
громадян засобів ураження.

Зважаючи на вищевикладене, ОСОБА_1
вважає, що не може повернутися до
Лівану, тому що йому та його родині
(дружині та сину) при поверненні на
батьківщину буде загрожувати
смертельна небезпека.

Відповідно до висновку управління ДМС
України у Сумській області, зважаючи на
результати співбесіди, оцінку
емоційного стану позивача, на думку
уповноважених осіб міграційної служби,
ОСОБА_1 не навів достовірних фактів, які
б свідчили про його ймовірне
переслідування в країні походження за
ознакою раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань, не навів достовірних
фактів та будь-якої аргументації своїм
побоюванням у разі повернення на
батьківщину, які б ґрунтувалися на
реальних подіях або інших доказів того,
що ці побоювання є обґрунтованими та
відповідали б вимогам п. п. 1, 13 ст. 1
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту».

Крім того, ОСОБА_1 чітко сформулював
свою нинішню мету перебування на
території України - отримання посвідки
на постійне проживання, закінчення
інтернатури і при сприятливих умовах
повернеться на батьківщину (а.с. 69-73).

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту», особа, яка
потребує додаткового захисту - особа,
яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність
поводження чи покарання.

Виходячи із змісту Конвенції про
статус біженців 1951 року, Протоколу щодо
статусу біженця 1967 року, ст. 1 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту», поняття
«біженець» включає в себе чотири
основні підстави, за наявності яких
особі може бути наданий статус біженця.
До таких підстав відносяться:

- знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або,
якщо особа не має визначеного
громадянства - за межами країни свого
колишнього місця проживання;

- неможливість або побоювання
користуватись захистом країни
походження;

- наявність цілком обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань;

- побоювання стати жертвою
переслідувань повинно бути пов'язано з
причинами, які вказані в Конвенції про
статус біженців 1951 року, а саме: расова
належність, релігія, національність
(громадянство), належність до певної
соціальної групи, політичні погляди.

Під час вирішення питання щодо
визнання або відмови у визнані
біженцем, або особою, яка потребує
додаткового захисту, мають
враховуватися усі перелічені чотири
підстави.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач не приймав участі у політичних,
релігійних, військових або громадських
організаціях.

Зважаючи на значну нестабільність
ситуації в Лівані, необхідно зазначити,
що згідно із пунктом 164 глави 5
Керівництва з процедур і критеріїв
визначення статусу біженця Управління
Верховного комісару ООН у справах
біженців, особи, вимушені покинути
країну походження в результаті
внутрішніх та міжнародних озброєних
конфліктів, звичайно не розглядаються
як біженці за визначенням Конвенції 1951
року та Протоколу 1967 року про статус
біженців. Конвенція не застосовується
до конфліктів між групами, що
змагаються, чи за відсутності
ефективного уряду, що відповідає за
здійснення міжнародних зобов'язань у
сфері прав людини. Загроза життю,
безпеці та свободі внаслідок загально
поширеного насильства чи
систематичного порушення прав людини
не є конвенційною ознакою для визнання
біженцем.

Враховуючи вказані положення, у
позивача відсутні умови, передбачені п.
1 ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону.

Відповідно до ст. 15 Директиви ЄС 2004/83/ЕС
від 29.04.2004 року, яка визначає підстави
для надання додаткового захисту, як
ризик отримання серйозної шкоди у
формі: 1) смертна кара; 2) катування чи
нелюдське або таке, що принижує
гідність, поводження чи покарання в
країні походження.

Твердження позивача щодо існування
загрози його життю на батьківщині не є
обґрунтованими оскільки аналіз
матеріалів справи, з урахуванням
інформації по країні походження,
індивідуальних обставин свідчить про
те, що не існує розумної можливості
спричинення шкоди або неприйнятних
страждань саме ОСОБА_1 у разі його
повернення у країну громадянської
належності.

Отже у позивача також відсутні
підстави, за наявності яких йому може
бути наданий статус біженця,
передбачені п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону.

У відповідності до п. п. 45, 66 Керівництва
з процедур і критеріїв з визначення
статусу біженця Управління Верховного
комісаріату ООН у справах біженців
особа, яка клопоче про отримання
статусу біженця, повинна вказати
переконливу причину, чому вона
особисто побоюється стати жертвою
переслідування. Для того, щоб вважатись
біженцем, особа повинна надати
свідоцтва повністю обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за конвенційними ознаками.

Також п. 37 Керівництва визначає, що
оскільки побоювання суб'єктивні, це
визначення вносить суб'єктивний
елемент у стан особи, яка звертається з
проханням визнати її біженцем. Тому для
надання статусу біженця необхідно, в
першу чергу, оцінка клопотання шукача,
а не судження про ситуацію, яка
склалася у країні його походження.

Згідно п. 195 Керівництва у кожному
окремому випадку всі необхідні факти
повинні бути надані в першу чергу самим
заявником, і тільки після цього, особа,
уповноважена здійснювати процедуру
надання статусу біженця, повинна
оцінити всі твердження і достовірність
переконань заявника.

Положенням ч. 7 ст. 7 Закону передбачено,
що до заяви про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, додаються документи, що
посвідчують особу заявника, а також
документи та матеріали, що можуть бути
доказом наявності умов для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Колегія суддів зазначає, що позивачем
не надано жодних відомостей про його
утиски у країні походження та
документів, які б підтверджували, що у
нього склались умови, які зазначені у п.
п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону.

Що стосується тверджень позивача про
не врахування органом міграційної
служби ситуації у країні походження, як
на підставу для надання статусу
біженця або особою, яка потребує
додаткового захисту, колегія суддів не
бере їх до уваги, оскільки вони
спростовуються наявними в матеріалах
справи доказами, що містяться в
особовій справі ОСОБА_1 Вказані докази
засвідчують, що органом міграційної
служби було перевірено та надана
відповідна та належна оцінка ситуації
в країні походження позивача -
Республіки Ліван, і лише в сукупності з
іншими обставинами особової справи, в
тому числі за результатами проведених
співбесід, через те, що ОСОБА_1 не мав
цілком обґрунтованих підстав для його
ймовірного переслідування в країні
громадянської належності, не надав
документальних підтверджень, що йому
загрожує небезпека під час повернення
до своєї країни, а тому відповідачем
зроблено висновок про необхідність
відмовити позивачеві у наданні статусу
біженця.

Колегія суддів дійшла висновку, що
матеріали особової справи, з
урахуванням інформації про країну
походження та заявлених шукачем
притулку обставин, надають підстав
стверджувати про відсутність у
позивача обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань, який є
визначальним.

Відповідно до п. «Е» розділу 1 Конвенції
«Про статус біженців» 1951 року
положення цієї конвенції не
поширюються на осіб, за якими
компетентні органи країни, в якій вони
проживають, визнають права та
обов'язки, пов'язані з громадянством
цієї країни.

Колегія суддів зазначає, що позивач
перебуває за межами держави Ліван, яка
забезпечує його захист, як громадянина.
Позивач був документований
національним паспортом, безперешкодно
покинув Ліван на підставі студентської
візи.

Отже ОСОБА_1 користується захистом
країни громадянської належності.

Колегія суддів наголошує, що позивач
одружений на громадянці України та має
дитину (громадянина України), отже має
право на підставі Закону «Про
громадянство України» звернутись до
відповідних державних органів з
клопотанням про прийняття до
громадянства України.

Таким чином колегія суддів
погоджується з висновками суду першої
інстанції про те, що причини, які
позивач має щоб залишитись в Україні не
пов'язані з його обґрунтованими
побоюваннями стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідування, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дій чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Доводи позивача про обґрунтованість
заяви з посиланнями на аналітичні
матеріали Інтернету про стан в Лівані
правомірно не взяті судом першої
інстанції до уваги, оскільки не
стосуються обставин життя позивача.

На підставі викладеного колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду першої інстанції не спростовують
і доказів в їх обґрунтування позивачем
не надано.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 197, 198, 200, п. 1 ч.
1 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення.

Постанову Сумського окружного
адміністративного суду від 16.07.2014р.
по справі № 818/1601/14 залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили.

Головуючий суддя (підпис)Філатов
Ю.М.Судді(підпис) (підпис) Водолажська
Н.С. Бенедик А.П.