Справа № 2а-2383/11/0380
Суддя: Багрій В.М.
Дата ухвалення: 2014-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2014 року
Справа №
62499/11

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді
Багрія В.М.,

суддів
Рибачука А.І., Старунського Д.М.,

розглянувши у порядку письмового
провадження в м. Львові апеляційну
скаргу Луцької міської ради Волинської
області на постанову Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 22.03.2011 року в справі за
позовом суб'єкта підприємницької
діяльності-фізичної особи ОСОБА_1 до
Луцької міської ради Волинської
області про скасування рішення,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2011 року суб'єкт
підприємницької діяльності-фізична
особа ОСОБА_1 звернулася до суду з
адміністративним позовом до Луцької
міської ради Волинської області про
скасування рішення.

Позивачка просила скасувати рішення
Луцької міської ради Волинської
області № 62/194 від 7.07.2010 року «Про
розгляд протесту прокурора м. Луцька
від 6.07.2010 року № 4107 на рішення Луцької
міської ради від 29.06.2010 року № 62/50».

Постановою Луцького міськрайонного
суду Волинської області від 22.03.2011 року
позов задоволено.

Скасовано рішення Луцької міської ради
№ 62/194 від 7.07.2010 року «Про розгляд
протесту прокурора м. Луцька від 6.07.2010
року № 4107 на рішення Луцької міської
ради від 29.06.2010 року № 62/50», яким було
скасовано рішення Луцької міської ради
№ 62/50 від 29.06.2010 року «Про розміщення
підприємцем ОСОБА_1 групи малих
архітектурних форм у Центральному
парку культури і відпочинку ім. Лесі
Українки та укладення договору
особистого строкового сервітуту».

Не погодившись із постановою суду,
відповідач подав апеляційну скаргу, в
якій, посилаючись на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права, невідповідність висновків суду
обставинам справи, просить її
скасувати та постановити рішення, яким
в задоволенні позову відмовити.

Посилається на те, що рішення Луцької
міської ради № 62/194 від 7.07.2010 року «Про
розгляд протесту прокурора м. Луцька
від 6.07.2010 року № 4107 на рішення Луцької
міської ради від 29.06.2010 року № 62/50» не
порушує права та законні інтереси
позивачки, оскільки договір, який був
укладений на підставі рішення Луцької
міської ради від 29.06.2010 року № 62/50 не
розірваний та в судовому порядку не
визнаний недійсним.

Судом першої інстанції залишено поза
увагою положення ст. 144 Конституції
України, ст. ст. 26, 59 Закону України «Про
місцеве самоврядування», якими
визначено право органів місцевого
самоврядування змінювати та
скасовувати власні рішення.

Порушеннями норм процесуального права
апелянт вважає незалучення до розгляду
справи прокурора м. Луцька, оскільки
оскаржуване рішення Луцької міської
ради було прийнято саме у зв'язку з
розглядом протесту прокурора від 6.07.2010
року № 4107.

Особи, які беруть участь в розгляді
справи, про дату, час та місце розгляду
справи повідомлені належним чином, в
судове засідання не прибули, що дає
підстави для розгляду справи в порядку
письмового провадження за наявними в
ній матеріалами.

Вислухавши суддю-доповідача,
дослідивши обставини справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку про те, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з таких підстав.

В справі встановлено, що згідно рішення
Луцької міської ради № 62/50 від 29.06.2010
року «Про розміщення підприємцем
ОСОБА_1 групи малих архітектурних форм
у Центральному парку культури і
відпочинку ім. Лесі Українки та
укладення договору особистого
строкового сервітуту» дозволено
підприємцю ОСОБА_1 розмістити групу
малих архітектурних форм (десять
літніх кафе площею по 30 м2, сцену площею
30 м2 та дитячий майданчик) для
провадження підприємницької
діяльності у Центральному парку
культури і відпочинку ім. Лесі Українки
строком на три роки, на території
площею 705 м2.

На підставі рішення Луцької міської
ради № 62/50 від 29.06.2010 року, між
підприємцем ОСОБА_1 та Луцькою міською
радою було укладено договір про
встановлення особистого строкового
сервітуту для розміщення малої
архітектурної форми № 88 від 1.07.2010
року.

Відповідно до умов договору позивачці
ОСОБА_1 надано особистий строковий
сервітут для розміщення малих
архітектурних форм, визначених
рішенням Луцької міської ради від
29.06.2010 року.

На підставі договору та рішення
Луцької міської ради № 62/50 від 29.06.2010
року, Волинською філією Українського
державного науково-дослідного
інституту проектування міст
«Діпроміст» було виготовлено паспорт
прив'язки групи малих архітектурних
форм. Пропозиції вказані у паспорті
погоджені з головним архітектором м.
Луцька та управлінням Держкомзему у м.
Луцьку Волинської області.

6.07.2010 року прокурором м. Луцька було
подано протест № 4107 на рішення Луцької
міської ради № 62/50 від 29.06.2010 року.

За наслідками розгляду протесту
прокурора Луцькою міською радою було
прийнято рішення № 62/194 від 07.07.2010 року
«Про розгляд протесту прокурора м.
Луцька від 06.07.2010 року № 4107 на рішення
Луцької міської ради від 29.06.2010 року №
62/50», яким було скасовано попереднє
рішення відповідача № 62/50 від 29.06.2010
року.

Договір про встановлення особистого
строкового сервітуту для розміщення
малої архітектурної форми № 88 від
1.07.2010 року, який був укладений на
підставі рішення Луцької міської ради
№ 62/50 від 29.06.2010 року не був розірваний
та не був визнаний недійсним у
встановленому порядку.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції прийшов до висновку,
що оскаржуване рішення Луцької міської
ради є неправомірним, оскільки органом
місцевого самоврядування не було
враховано правовідносин, які виникли
внаслідок виконання прийнятого нею
рішення.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції та
вважає їх правильними з огляду на
наступне.

Системний аналіз положень
законодавства України та п. 5 ст. 121, п. 9
розділу XV «Перехідні положення»
Конституції України свідчить, що на
прокуратуру України покладено нагляд
за додержанням прав і свобод людини і
громадянина, додержанням законів з цих
питань органами місцевого
самоврядування.

Закон України «Про прокуратуру»
передбачає порядок зупинення рішень
органів місцевого самоврядування з
мотивів їх невідповідності
Конституції чи законам України. Цим
законом встановлено, що при виявленні
порушень закону прокурор у межах своєї
компетенції має право опротестовувати
акти виконавчих органів місцевих рад
та вносити подання або протести на
рішення місцевих рад залежно від
характеру порушень. Протест прокурора
приноситься до органу, який видав цей
акт і зупиняє його дію, прокурору
надається право звернутися із заявою
до суду про визнання акта незаконним, і
подача такої заяви зупиняє дію
правового акта (ч.1, ч. 3, ч.4 ст. 21 Закону
України «Про прокуратуру»).

Як видно з матеріалів справи, рішенням
Луцької міської ради № 62/194 від 7.07.2010
року було задоволений протест
прокурора м. Луцька від 6.07.2010 року № 4107
та скасовано рішення Луцької міської
ради № 62/50 від 29.06.2010 року «Про
розміщення підприємцем ОСОБА_1 групи
малих архітектурних форм у
Центральному парку культури і
відпочинку ім. Лесі Українки та
укладення договору особистого
строкового сервітуту».

Однак, рішення Луцької міської ради №
62/194 від 7.07.2010 року не містить правових
підстав скасування попереднього
рішення міської ради, в ньому не
наведено правових норм, які
обумовлюють скасування рішення, а лише
міститься посилання на протест
прокурора.

Колегія суддів вважає, що сам факт
внесення протесту не може бути
підставою для автоматичного
скасування рішення, оскільки з
доводами, викладеним у протесті, міська
рада могла і не погодитися,
обґрунтувавши відмову в задоволенні
протесту прокурора належним чином.
Підставою ж для скасування такого
рішення могла бути його
невідповідність нормам діючого
законодавства, визначеній законом
компетенції органу, що його прийняв,
тощо. Однак, цих обставин орган
місцевого самоврядування в
оскаржуваному рішенні № 62/194 від 7.07.2010
року не навів.

Крім того, як встановлено судом першої
інстанції, правовідносини з приводу
виконання договору про встановлення
особистого строкового сервітуту для
розміщення малої архітектурної форми
№ 88 від 1.07.2010 року тривають, відповідач
вимагає в позивачки погасити
заборгованість, яка виникла у зв'язку з
дією даного договору.

Враховуючи наведені обставини справи,
слід прийти до висновку, що правових
підстав для скасування рішення від
29.06.2010 року № 62/50 в органу місцевого
самоврядування не було.

При цьому апеляційним судом враховано
позицію Конституційного Суду України
викладену в п. 5 Рішенні від 16.04.2009 року
7-рп/2009Справа N 1-9/2009 у справі за
конституційним поданням Харківської
міської ради щодо офіційного
тлумачення положень ч. 2 ст. 19, ст. 144
Конституції України, ст. 25, ч. 14 ст. 46, ч.1,
ч. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» відповідно
до якої в Конституції України
закріплено принцип, за яким права і
свободи людини та їх гарантії
визначають зміст і спрямованість
діяльності держави, яка відповідає
перед людиною за свою діяльність (ст. 3).
Органи місцевого самоврядування є
відповідальними за свою діяльність
перед юридичними і фізичними особами
(ст. 74 Закону). Таким чином, органи
місцевого самоврядування не можуть
скасовувати свої попередні рішення,
вносити до них зміни, якщо відповідно
до приписів цих рішень виникли
правовідносини, пов'язані з
реалізацією певних суб'єктивних прав
та охоронюваних законом інтересів, і
суб'єкти цих правовідносин заперечують
проти їх зміни чи припинення. Це є
«гарантією стабільності суспільних
відносин» між органами місцевого
самоврядування і громадянами,
породжуючи у громадян впевненість у
тому, що їхнє існуюче становище не буде
погіршене прийняттям більш пізнього
рішення, що узгоджується з правовою
позицією, викладеною в абзаці 2 п. 5
мотивувальної частини Рішення
Конституційного Суду України від 13
травня 1997 року N 1-зп у справі щодо
несумісності депутатського мандата.
Ненормативні правові акти органу
місцевого самоврядування є актами
одноразового застосування, вичерпують
свою дію фактом їхнього виконання, тому
вони не можуть бути скасовані чи
змінені органом місцевого
самоврядування після їх виконання.

Таким чином, суд першої інстанції повно
встановив обставини справи, належно
оцінив докази, правильно застосував
норми матеріального та процесуального
права, та на законних підставах
задовольнив позов, тому підстав для
скасування оскаржуваної постанови
колегія суддів не знаходить.

Не залучення судом першої інстанції до
розгляду справи прокурора м. Луцька не
призвело до неправильного вирішення
справи. Інші доводи апеляційної скарги
висновків суду першої інстанції не
спростовують.

Керуючись ст.ст.195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС
України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Луцької міської ради
Волинської області залишити без
задоволення.

Постанову Луцького міськрайонного
суду Волинської області від 22.03.2011
року в справі № 2а-2383/11/0308 залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий:
В.М. Багрій

Судді :
А.І. Рибачук

Д.М. Старунський