Справа № 820/374/13-а
Суддя: Лиска Т.О.
Дата ухвалення: 2014-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"04" вересня 2014 р. м. Київ
К/800/33472/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Суддів: Лиски Т.О. (доповідач),

Олендера І.Я.,

Штульмана І.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу за
позовом ОСОБА_3 до Державної
міграційної служби України, третя
особа - Головне управління Державної
міграційної служби України в
Харківській області про скасування
рішення та зобов'язання вчинити певні
дії, касаційне провадження в якій
відкрито за касаційною скаргою ОСОБА_3
на постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 27 лютого 2013
року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 29 травня 2013 року, -

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року ОСОБА_3 звернувся
до суду з позовом до Державної
міграційної служби України, третя
особа - Головне управління Державної
міграційної служби України в
Харківській області, у якому просив
скасувати рішення Державної
міграційної служби України №165-12 від 28
грудня 2012року; зобов'язати Державну
міграційну службу України повторно
розглянути скаргу позивача на наказ №
290-о від 02 листопада 2012 року Головного
управління Державної міграційної
служби України в Харківській області.

Постановою Харківського
окружного адміністративного суду від 27
лютого 2013 року, залишеною без змін
ухвалою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 29 травня 2013
року, позивачу відмовлено у
задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішеннями судів
першої та апеляційної інстанції у
справі, ОСОБА_3 звернувся з касаційною
скаргою, в якій просить рішення судів
першої та апеляційної інстанцій
скасувати, посилаючись на порушення
судами норм матеріального та
процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
здійснивши перевірку доводів
касаційної скарги, матеріалів справи,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що ОСОБА_3 є громадянином
Сенегалу. 15 жовтня 2012 року звернувся до
Управління міграційної служби в
Харківській області з заявою, в якій
просив надати йому статус біженця в
Україні, оскільки в країні його
громадянської приналежності йому
загрожує небезпека, а влада не може
забезпечити йому захист.

Згідно наказу Головного управління
Державної міграційної служби України в
Харківській області № 209-о від 02
листопада 2012 року встановлено, що
управлінням прийнято рішення про
відмову в оформленні документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту ОСОБА_3, оскільки
його заява є очевидно необґрунтованою
та не містить умов, передбачених
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту».

Рішенням Державної міграційної служби
України від 28 грудня 2012 року № 165-12
відхилено скаргу ОСОБА_3 на рішення
Головного управління міграційної
служби у Харківській області про
відмову особі в оформленні документів
про визнання біженцем, або особи, яка
потребує додаткового захисту.

Відповідно до висновку за результатами
розгляду скарги на рішення органу
міграційної служби про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання що, визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту від 25 грудня 2012 року ДМС
України, зроблений висновок, що органом
міграційної служби, де розглядалася
заява позивача було належним чином
проаналізовано всі подані ним
відомості про його особу та причини
звернення за захистом, аналіз
інформації по країні походження і на
підставі частини шостої статті 8 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» прийнято рішення
про відмову в оформленні документів
для вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Відмовляючи позивачу у задоволенні
позову, суд першої інстанції, з
висновком якого погодився і суд
апеляційної інстанції, виходив з того,
що виходячи з доводів позивача та
зібраних у справі доказів, відсутні
умови, передбачені пунктами 1, 13 частини
першої статті 1 Закону України від 8
липня 2011 року № 3671-VI «Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту» щодо визнання
позивача біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком судів першої та апеляційної
інстанцій, виходячи з наступного.

Порядок регулювання суспільних
відносин у сфері визнання особи
біженцем або особою, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту,
втрати та позбавлення цього статусу, а
також встановлення правового статусу
біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту і яким надано
тимчасовий захист в Україні,
визначається Законом України № 3671-VІ
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
міжнародними актами, в тому числі
Конвенцією про статус біженців 1951 року,
Протоколом щодо статусу біженців 1967
року.

Відповідно до пунктів 1, 13 частини
першої статті 1 цього Закону біженцем
визнається особа, яка не є громадянином
України і внаслідок обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань, перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового
захисту, - особа, яка не є біженцем
відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Згідно з положеннями Конвенції про
статус біженців 1951 року і Протоколу
щодо статусу біженців 1967 року поняття
"біженець" включає в себе чотири
основні підстави, за наявності яких
особі може бути надано статус біженця.
Такими підставами є: знаходження особи
за межами країни своєї національної
належності або, якщо особа не має
визначеного громадянства, - за межами
країни свого колишнього місця
проживання; наявність обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань;
побоювання стати жертвою
переслідувань повинно бути пов'язане з
ознаками, які вказані в Конвенції про
статус біженців, а саме: расової
належності, релігії, національності
(громадянства), належності до певної
соціальної групи, політичних поглядів;
неможливість або небажання особи
користуватися захистом країни
походження внаслідок таких побоювань.

За змістом пункту 45 Керівництва з
процедур та критеріїв визначення
статусу біженців Управління Верхового
комісара ООН у справах біженців (1992 рік)
особа повинна вказати переконливу
причину, чому вона особисто побоюється
стати жертвою переслідування.

Як було встановлено судами попередніх
інстанцій, основною причиною звернення
за захистом до Головного управління
Державної міграційної служби України в
Харківській області є те, що позивач
побоюється арешту на батьківщині,
пов'язаного з його правом власності на
агентство нерухомості, яке він отримав
у спадок від батька.

Позивач вказує, що його брат є членом
Демократичної партії Сенегалу,
керівником майна родини: будинку,
приватного підприємства, земельної
ділянки. У 2011 році, в зв'язку з безладами
в країні на підґрунті зміни
Конституції діючим на той час
Президентом країни щодо кількості
строків безперервного президентського
правління, брат відправив позивача на
навчання у Європу. Метою брата було
отримання позивачем освіти за кордоном
для подальшого управління майном
родини. На теперішній час брат
заарештований, знаходиться у тюрмі та
не може фінансувати навчання позивача.
Через соціальну мережу Фейсбук, через
знайомого у Сенегалі, мати передала
повідомлення, щоб позивач не
повертався до Сенегалу, оскільки "люди,
які затримали мого брата, приходили
додому багато разів у пошуках мене,
оскільки свідоцтво на власність
підприємства на моє ім'я. Вони
погрожували моїй матері, але зараз її
не чіпають, але хочуть майно, яке
залишив нам наш батько, відібрати".

Крім цього на співбесіді, надаючи
пояснення, щодо причин затримання та
арешту його брата стало обвинувачення
з боку влади в управлінні незаконно
придбаною власністю їх батьком, з
використанням свого партійного
становища; батьківщину позивач покинув
легально, маючи дозвіл влади країни на
виїзд; позивач ніколи не був причетний
до інцидентів із застосуванням
фізичного насильства, які були б
пов'язані з його національною,
релігійною, соціальною, політичною
належністю, до військових організацій
не вступав; на питання чим визвано
звернення до міграційної служби
позивач відповів: "У мене відсутні
кошти на продовження навчання, якщо я
буду знаходитись нелегально в Україні,
мене можуть повернути додому, де мене
можуть заарештувати.".

Також, позивач не має реєстрації, на
території України перебуває
нелегально. На територію України
позивач прибув 16 листопада 2011 року.

Згідно абзацу 4 частини 1 статті 6 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» не може бути
визнана біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, особа
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до ч.6-9 статті 8 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» рішення про
відмову в оформленні документів для
вирішення питань щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, приймаються за
заявами, які є очевидно
необґрунтованими, тобто якщо у
заявника відсутні умови, зазначені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, а також якщо заяви носять
характер зловживання: якщо заявник з
метою визнання його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, видає себе за іншу особу, а так
само за заявами, поданими особами, яким
було відмовлено у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, у зв'язку з відсутністю
підстав, передбачених для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, встановлених
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, якщо зазначені умови не
змінилися.

З огляду на вказане, колегія суддів
погоджується із висновком судів
попередніх інстанцій, щодо відсутності
підстав та обставин, визначених
Конвенцією про статус біженців 1951 року,
статті 1 Закону України «Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту» для надання
позивачу статусу біженця, оскільки не
встановлено, що він може стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань .

Відповідно до частини 1 статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга
задоволенню не підлягає, оскільки
судові рішення постановлені з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, правова оцінка
обставинам у справі дана вірно, а
доводи касаційної скарги є
необґрунтованими.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 222, 223, 224, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів,

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без
задоволення, а постанову Харківського
окружного адміністративного суду від 27
лютого 2013 року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 29 травня 2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: