Справа № 820/15308/14
Суддя: Полях Н.А.
Дата ухвалення: 2014-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

10 вересня 2014 р.
№ 820/15308/14

Харківський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді - Полях Н.А.,

при секретарі судового засідання -
Корнієнка А.Д.,

за участі:

представника позивача - Чуменка М.М.,

представника відповідача - Шляхти В.В.,

розглянувши адміністративний позов
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Харківське
монтажно-виробниче підприємство
"Електропівденмонтаж" до Основ'янської
об'єднаної державної податкової
інспекції м. Харкова Головного
управління Міндоходів у Харківській
області про скасування податкових
повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, Товариство з обмеженою
відповідальністю "Харківське
монтажно-виробниче підприємство
"Електропівденмонтаж", звернувся до
Харківського окружного
адміністративного суду з позовом до
Основ'янської об'єднаної державної
податкової інспекції м. Харкова
Головного управління Міндоходів у
Харківській області, в якому просить
суд визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення (форма
Р) № від 20.03.2014 року, в якому
встановлено порушення п.138.1, п.138.2, п.138.4,
п.138.8 ст.138, п.139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового
кодексу України, яке було прийнято
Основ'янською ОДПІ м. Харкова ГУ
Міндоходів у Харківській області на
підставі позапланової виїзної
перевірки ТОВ "ХМВП
"Електропівденмонтаж" ()
з питань дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.01.2011 року по 17.12.2013 року,
результати якої закріплені в Акті
виїзної позапланової податкової
перевірки №77/20-38-22-01-04/00121873 від 15.01.2014
року, зазначено, що Товариством
збільшено суму грошового зобов'язання
на суму 146850,00 грн. та штрафні санкції
36712,50 грн.; визнати протиправним та
скасувати податкове
повідомлення-рішення (форма Р) №
від 20.03.2014 року, в якому встановлено
порушення п.198.1, п.198.2, п.198.3 ст.198
Податкового кодексу України, яке було
прийнято Основ'янською ОДПІ м. Харкова
ГУ Міндоходів у Харківській області на
підставі позапланової виїзної
перевірки ТОВ "ХМВП
"Електропівденмонтаж" ()
з питань дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.01.2011 року по 17.12.2013 року,
результати якої закріплені в Акті
виїзної позапланової податкової
перевірки №77/20-38-22-01-04/00121873 від 15.01.2014
року, зазначено, що Товариством
збільшено суму грошового зобов'язання
на суму 368518,00 грн. та штрафні санкції
92129,50 грн.; визнати протиправним та
скасувати податкове
повідомлення-рішення (форма Р) №
від 29.05.2014 року, в якому встановлено
порушення п.198.1, п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст.198
Податкового кодексу України, яке було
прийнято Основ'янською ОДПІ м. Харкова
ГУ Міндоходів у Харківській області на
підставі позапланової виїзної
перевірки ТОВ "ХМВП
"Електропівденмонтаж" ()
з питань дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.01.2011 року по 17.12.2013 року,
результати якої закріплені в Акті
виїзної позапланової податкової
перевірки №77/20-38-22-01-04/00121873 від 15.01.2014
року, зазначено, що Товариством
збільшено суму грошового зобов'язання
на суму 9421,00 грн. та штрафні санкції 2355,25
грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що висновки акту перевірки,
на підставі яких винесені оскаржувані
податкові повідомлення-рішення, не
відповідають дійсності, підтверджені
факти господарських операцій
протиправно перекручені, а податкові
повідомлення-рішення мають бути
скасовані.

Представник позивача в судовому
засіданні підтримав позовні вимоги в
повному обсязі, просив їх задовольнити,
посилаючись на обставини, викладені в
позовній заяві та письмових
поясненнях.

Представник відповідача у судовому
засіданні заперечував проти позову,
просив відмовити у його задоволенні,
посилаючись на наведені у письмових
запереченнях обставини.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши матеріали справи,
суд встановив такі обставини.

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Харківське
монтажно-виробниче підприємство
"Електропівденмонтаж" зареєстровано як
юридична особа 17.09.2009 року (т.1 а.с.15),
перебуває на обліку відповідача та є
платником податку на додану вартість.

Фахівцями податкового органу було
проведено позапланову виїзну
перевірку ТОВ "ХМВП
"Електропівденмонтаж" ()
з питань дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.01.2011 року по 17.12.2013 року.

За результатами перевірки складено акт
від 15.01.2014 року №77/20-38-22-01-04/00121873, яким
встановлено такі порушення:

- п.138.1, п.138.2, п.138.4 ст.138, п.п.138.8.1, п.138.8
ст.138, п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139, абзацу е) ПК
України, в результаті чого занижено
податок на прибуток на загальну суму
146850,00 грн.;

- п.198.1, п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст. 198, п.201.1 ст.201
ПК України, в результаті чого занижено
податок на додану вартість на загальну
суму 377939,00 грн.;

- пп.168.1.2, 168.1.5 п.168.1 ст.168 ПК України.

За результатами висновків, викладених
в акті перевірки, відповідачем
винесені податкові
повідомлення-рішення:

- № від 20.03.2014 року у загальному
розмірі 460647,50 грн.;

- № від 20.03.2014 року у загальному
розмірі 183562,50 грн.;

- № від 29.05.2014 року у загальному
розмірі 11776,25 грн.

За результатами розгляду скарг
позивача в адміністративному порядку
податкові повідомлення-рішення було
залишено без змін.

За результатами розгляду заперечень
зазначений акт перевірки було залишено
без змін (т.1 а.с. 121-122).

Позивач не погодився із зазначеними
діями податкових органів та оскаржив
їх в судовому порядку.

Судом встановлено, що 27.03.2012 року між
ТОВ "Будмаркет 2" (продавець) та ТОВ "ХМВП
"Електропівденмонтаж" (покупець) було
укладено договір постачання №27/03-П,
відповідно до умов якого продавець
зобов'язується передати непродовольчі
товари у власність покупця відповідно
до його замовлення протягом 20
календарних днів з моменту підписання
договору, а покупець зобов'язується
приймати та оплачувати отриману
продукцію на умовах, зазначених у цьому
договорі (т.1 а.с.69-70).

На виконання зазначеного договору
продавець виписав покупцю видаткові
накладні (т.1 а.с.71, 73, 76). Транспортування
підтверджується товарно-транспортними
накладними (т.1 а.с.72, 77) та подорожнім
листом (т.1 а.с.162-163).

На підставі цього ТОВ "Будмаркет 2"
виписало позивачу податкові накладні
(т.1 а.с.78-80).

Товар, отриманий позивачем відповідно
до договору від 27.03.2012 року №27/03-П, був
оприбуткований на підприємстві
позивача, що підтверджується
прибутковими ордерами (т.1 а.с.74-75).

Розрахунки проводились в
безготівковій формі (т.1 а.с.168-171).

У подальшому кран-балка 3,2 т (3 одиниці),
ножиці гільотинні НЗ 3418 та прес
механічний К232 були продані позивачем
ТОВ "ІР СОМ" (т.1 а.с.172-173).

Верстак слюсарний знаходиться у
власності позивача.

На час виникнення правовідносин
контрагент позивача був
зареєстрований як юридична особа.

Таким чином, ТОВ "Будмаркет 2" виконало
свої зобов'язання за договором, а
позивач прийняв товар, що
підтверджується даними податкового та
бухгалтерського обліку.

Щодо взаємовідносин позивача з АК
"Харківобленерго" судом встановлені
такі обставини.

Позивач в 1993 році придбав цілісний
майновий комплекс, розташований за
адресою: Харківська область,
Харківський район, смт Пісочин, вул.
Полтавський шлях, 337.

У подальшому підприємством були
відчужені об'єкти нерухомості, що
знаходяться за зазначеною адресою. На
сьогодні у власності позивача
перебуває склад-магазин по оптовій
торгівлі.

У зв'язку із технічною неможливістю
провести до кожного об'єкту
нерухомості окремої лінії
електропередачі, позивач уклав договір
з АК "Харківобленерго" про постачання
електричної енергії №5301034 від 07.08.2012
року (т.1 а.с.96-128) щодо підключення
об'єктів господарювання, нежитлові
приміщення яких знаходяться на
ділянці, до електричних мереж позивача,
про що свідчить додаток 8 до договору
від 07.08.2012 року №5301034 (акт розмежування
балансової належності електромереж та
експлуатаційної відповідальності
сторін) (т.1 а.с.115-116). Відповідно до
зазначеного додатку гілка Кл-0,4кВ №1
живить електричною енергією нежитлові
приміщення позивача; гілка Кл-0,4кВ №2
живить електричною енергією інші
нежитлові приміщення, що розташовані
на цій території.

Судом встановлено, що договори №001-12
від 01.08.2012 року та №003-Э від 01.01.2013 року
по відшкодуванню витрат, підписані між
позивачем та ППФ "Мрія-94" (т.1 а.с.81-88),
укладалися без мети отримання
прибутку. Відповідно до додаткових
угод до зазначених договорів позивач
передає у тимчасове платне
користування частину нежитлового
приміщення площею 79,70 кв.м та
електрообладнання РУ-0,4кВ та шафу
обліку (т.1. а.с.83, 87).

Проте, відповідно до зазначених
додаткових угод, судом встановлено, що
зазначене майно знаходиться у
власності позивача. Позивач надає ППФ
"Мрія-94" послуги по утриманню,
експлуатації комунікацій, інженерних
мереж у виробничих приміщеннях та на
прилеглій території.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що зазначені вище договори, укладені з
ППФ "Мрія-94" містять ознаки договорів
оренди.

Відповідно до Правил користування
електричною енергією, затверджених
постановою Національної комісії з
питань регулювання електроенергетики
України від 31.07.1996 року №28 орендодавець
виступає в ролі основного споживача
електроенергії, а орендар -
субспоживача. При цьому споживача не
позбавлено права відпускати енергію
субспоживачам. У випадку, якщо
орендодавцем не надано орендарю
повноважень щодо укладення останнім
відповідних договорів з
постачальником електричної енергії, за
передану та поставлену орендарю
електричну енергію має
розраховуватись орендодавець, як
безпосередній власник
електроустановок, які здаються в
оренду.

Враховуючи викладене, якщо
орендодавець згідно з договором оренди
отримує від орендаря відшкодування
витрат на оплату спожитих комунальних
послуг та на утримання приміщення, то
при обчисленні об'єкта оподаткування
орендодавець враховує суми такої
компенсації у складі доходу (пп.135.5.14
п.135.5 ст.135 ПК України), а суму коштів,
сплачених постачальнику комунальних
послуг - у складі інших витрат
операційної діяльності, пов'язаних з
господарською діяльністю (пп."в" пп.138.10.4
п.138.10 ст.138 ПК України).

Виконання зазначених договорів
підтверджується актами
здачі-прийняття (т.1 а.с.174-190),
податковими накладними (т.1 а.с.243-248, т.2
а.с.2-61), розрахунки проводились в
безготівковій формі (т.1 а.с.191-242).

Відповідно до статті 42 ГК України
підприємництво - це самостійна,
ініціативна, систематична, на власний
ризик господарська діяльність, що
здійснюється суб'єктами
господарювання (підприємцями) з метою
досягнення економічних і соціальних
результатів та одержання прибутку.

Відповідно до зазначеного, суд вважає,
що діяльність позивача щодо
використання його технологічних
електричних мереж спільно з іншими
суб'єктами господарювання з метою
передачі електричної енергії цим
суб'єктам господарювання не підпадає
під підприємницьку діяльність,
оскільки здійснюється вимушено та не
приносить прибуток. Зазначене також
підтверджується постановою НКРЕ від
29.12.2006 року №1914, відповідно до якої
рівень рентабельності господарської
діяльності з передачі електричної
енергії межами основного споживача
встановлено у розмірі 0,00 (відносини
одиниці).

Крім того, кошти, отримані від ППФ "Мрія
94" в найкоротший час позивач
перераховував на рахунок АК
"Харківобленерго" та ДП "БУ ТЕЦ 5", яка
здійснювала технічне обслуговування
трансформатора.

Дефектність первинних документів, які
було укладено між позивачем та
зазначеними вище контрагентами, а
також факт нереальності проведення
фінансово-господарських операцій
судом не виявлено.

Судом встановлено, що податкові
накладні, виписані контрагентами
позивача, відповідають вимогам
Податкового кодексу України.

Аналізуючи норми Податкового кодексу
України (далі - ПК України) суд
встановив таке.

Відповідно до п. 198.3 статті 198 ПК України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Виходячи з вимог п.п. «а» п. 198.1 статті 198
ПК України право на віднесення сум
податку до податкового кредиту виникає
у разі здійснення операцій з придбання
послуг.

Згідно з п.198.2 статті 198 ПК України датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг або
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Відповідно до п. 198.6. статті 198 ПК
України не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними (або
підтверджені податковими накладними,
оформленими з порушенням вимог статті
201 цього Кодексу) чи не підтверджені
митними деклараціями, іншими
документами, передбаченими пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу.

Згідно з п. 200.1 статті 200 ПК України сума
податку, що підлягає бюджетному
відшкодуванню, визначається як різниця
між сумою податкового зобов'язання
звітного (податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду.

Аналіз положень податкового
законодавства вказує на те, що
законодавець не ставить в залежність
право позивача на формування
податкового кредиту від податкового
обліку (стану) інших осіб і фактичної
сплати контрагентом податку до
бюджету. Питання податкового кредиту
поширюється тільки на окремо взятого
платника податків (позивача) і не
ставить цей факт у залежність від
розрахунку з бюджетом третіх осіб.

Склад валових витрат та порядок їх
визначення встановлено статтями 138, 139
ПК України.

Згідно з п. 138.2 ПК України витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

У разі якщо платник податку здійснює
виробництво товарів, виконання робіт,
надання послуг з довготривалим (більше
одного року) технологічним циклом
виробництва за умови, що договорами,
укладеними на виробництво таких
товарів, виконання робіт, надання
послуг, не передбачено поетапної їх
здачі, до витрат звітного податкового
періоду включаються витрати, пов'язані
з виробництвом таких товарів,
виконанням робіт, наданням послуг у
цьому періоді.

Пунктом 138.8 статті 138 ПК України
встановлено, що собівартість
виготовлених та реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг
складається з витрат, прямо пов'язаних
з виробництвом таких товарів,
виконанням робіт, наданням послуг, а
саме: прямих матеріальних витрат;
прямих витрат на оплату праці;
амортизації виробничих основних
засобів та нематеріальних активів,
безпосередньо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг;
загальновиробничі витрати, які
відносяться на собівартість
виготовлених та реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг
відповідно до положень (стандартів)
бухгалтерського обліку; вартості
придбаних послуг, прямо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг; інших прямих
витрат, у тому числі витрат з придбання
електричної енергії (включаючи
реактивну);

Відповідно до п.п. 139.1.9 п. 139.1 статті 139 ПК
України не включаються до складу
витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Відповідно до статті 3 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» фінансова,
податкова, статистична та інші види
звітності, що використовують грошовий
вимірник, ґрунтуються на даних
бухгалтерського обліку.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Щодо визнання правочинів, укладених
між позивачем та його контрагентами,
недійсними суд зазначає наступне.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
(далі - ЦК України) загальними вимогами,
додержання яких є необхідними для
чинності правочину є: зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам; особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних
дітей.

Згідно зі статтею 204 ЦК України
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Відповідно до частин 1, 2 статті 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Згідно зі статтею 234 ЦК України
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом
недійсним. Правові наслідки визнання
фіктивного правочину недійсним
встановлюються законами.

Відповідно до ч.1 ст.228 ЦК України
правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини та
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Конституційні права людини та
громадянина, порушення яких є
підставою нікчемності правочину, що
порушує публічний порядок, закріплені
в Основному Законі держави -
Конституції України, яка в ст. 3
найвищою соціальною цінністю
проголошує людину, її життя і здоров'я,
честь та гідність, недоторканність і
безпеку. Крім цього, у разі
спрямованості правочину на знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним, дії
особи кваліфікуватимуться як злочини
або адміністративні проступки, і, як
наслідок, будуть порушувати
Кримінальний кодекс України або Кодекс
України про адміністративні
правопорушення. Законодавець
відокремив порушення публічного
порядку від інших підстав нікчемності
правочинів, керуючись тим, що публічний
порядок держави порушується у разі
порушення нормативних актів, у яких він
закріплений, а саме: Конституції
України, Кримінального кодексу України
та Кодексу України про адміністративні
правопорушення.

Оскільки ст. 228 ЦК України для
правочину, що порушує публічний
порядок, передбачає наявність умислу
сторін (сторони) на незаконний
результат, а також суперечність його
публічно-правовим актам держави, то
такий умисел повинен встановлюватись
під час розслідування кримінальної
справи і розгляду її в суді або в ході
провадження у справі про
адміністративне правопорушення.

Можливість такого порядку
встановлення умислу сторін також прямо
витікає з висновку про те, що однією з
ознак правочину, що порушує публічний
порядок, є заборона його нормами
кримінального чи адміністративного
законодавства. Ці правочини порушують
виключно публічно-правові норми, які
одночасно становлять правопорушення у
вигляді злочину чи
адміністративно-правового делікту.

А відтак, під правочини, що порушують
публічний порядок, підпадають
правочини, спрямовані (вчинені з
умислом) на порушення публічних
нормативно-правових актів: Конституції
України, валютного, митного,
податкового, антимонопольного та
іншого публічно-правового
законодавства, у якому закріплені
основи державного ладу, політичної
системи, економічної безпеки держави, і
у той же час є злочинами чи
адміністративно-правовими деліктами.
Це, зокрема, правочини, що спрямовані на
порушення конституційних прав і свобод
людини та громадянина; ухилення
суб'єктами господарювання від сплати
податків; незаконне відчуження або
користування об'єктами права власності
українського народу; правочини,
спрямовані на незаконний обіг
вилучених з вільного обігу предметів
або предметів, обіг яких обмежено;
правочини, вчинені з метою порушення
антимонопольного законодавства та
спрямовані на зайняття забороненими
видами господарської діяльності, а
також інші, спрямовані на порушення
публічно-правових нормативних актів.

Таким чином, визначенню правочину як
такого, що порушує публічний порядок,
повинен передувати вирок суду про
притягнення учасника (учасників)
такого правочину до кримінальної
відповідальності, який набрав
чинності, чи постанова компетентного
органу про притягнення зазначених осіб
до адміністративної відповідальності.

На підставі викладеного суд приходить
до висновку, що угоди, укладені між
позивачем та його контрагентами, є
чинними та не визнаними у
встановленому порядку недійсними.

Судом також встановлено, що необхідною
умовою для включення понесених витрат
на придбання товарів (робіт, послуг) до
складу валових витрат є наявність
зв'язку товарів (робіт, послуг) з
господарською діяльністю
підприємства. Судом встановлено, що
придбання позивачем товарів, а також
отримання робіт та послуг
безпосередньо пов'язано з
господарською діяльністю
підприємства, що направлена на
отримання доходу.

Позивачем надані всі належні первинні
документи.

Отже, позивачем було повністю
дотримано вимоги ПК України.

Відповідно до вимог частини 2 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
позову.

Відповідачем не доведено факт
порушення позивачем зазначених вище
норм податкового законодавства.

Таким чином, фактичні обставини справи
об'єктивно засвідчують здійснення
господарських операцій між позивачем
та його контрагентами.

Відповідно до п.п.1, 3 частини 3 статті 2
КАС України у справах щодо оскарження
рішень суб'єктів владних повноважень
суди перевіряють, чи прийняті вони на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України, обґрунтовано, тобто з
урахуванням усіх обставин, що мають
значення для прийняття рішення.

Враховуючи викладене, суд дійшов до
висновку, що оскаржувані податкові
повідомлення-рішення, прийняті
податковим органом, є необґрунтованими
та такими, що не відповідають вимогам
законодавства, через що позовні вимоги
про скасування податкових
повідомлень-рішень підлягають
задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 2, 8-14, 71, 94, 160-163, 167, 186 КАС
України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Харківське монтажно-виробниче
підприємство "Електропівденмонтаж" до
Основ'янської об'єднаної державної
податкової інспекції м. Харкова
Головного управління Міндоходів у
Харківській області про скасування
податкових повідомлень-рішень -
задовольнити у повному обсязі.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Основ'янської об'єднаної державної
податкової інспекції м. Харкова
Головного управління Міндоходів у
Харківській області (форма Р) №
від 20.03.2014 року.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Основ'янської об'єднаної державної
податкової інспекції м. Харкова
Головного управління Міндоходів у
Харківській області (форма Р) №
від 20.03.2014 року.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Основ'янської об'єднаної державної
податкової інспекції м. Харкова
Головного управління Міндоходів у
Харківській області (форма Р) №
від 29.05.2014 року..

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Харківського
апеляційного адміністративного суду
через Харківський окружний
адміністративний суд шляхом подачі
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня її проголошення. У разі
застосування судом частини третьої
статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови. Копія
апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено
15.09.2014 року.

Суддя
Н.А. Полях