Справа № 819/1426/14-а
Суддя: Баб'юк П.М.
Дата ухвалення: 2014-08-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 819/1426/14-a

"26" серпня 2014 р.
м.
Тернопіль

Тернопільський окружний
адміністративний суд, в складі:

головуючого судді Баб'юка П.М.

при секретарі судового засідання Найко
Н.І.

за участю представник відповідача
Данилюка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Тернополі
адміністративну справу за позовом
Тернопільського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів до
Приватного підприємства "Тектон груп"
про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені в сумі 4874,58 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Тернопільське обласне відділення
фонду соціального захисту інвалідів
(надалі - позивач) звернулось до суду з
адміністративним позовом до
Приватного підприємства "Тектон груп"
(надалі - відповідач, підприємство) про
стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені в сумі 4874,58 грн. посилаючись на
те, що відповідачем не створено робочих
місць для працевлаштування інвалідів.

На думку позивача, в такому випадку
відповідач зобов'язаний був до 15.04.2014р.
самостійно сплатити
адміністративно-господарські санкції
у розмірі: 4688,46 грн. У зв'язку з тим, що
відповідач порушив вимоги Закону
України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні" (далі -
Закону України) і самостійно не
нарахував та не сплатив
адміністративно - господарські
санкції, йому було нараховано пеню,
виходячи з 120 % річних облікової ставки
НБУ, що діяла на момент сплати, в сумі
186,12 грн., яка також не сплачена.

До початку судового засідання
представником позивача подано
клопотання про розгляд справи без його
участі.

Представник відповідача в судовому
засіданні позов не визнав, проти його
задоволення заперечив та вказав, що
підприємством виконувалися в повному
обсязі вимоги чинного законодавства
щодо зайняття робочих місць за
встановленими нормативами та
подавалися до центру зайнятості звіти
за формою № 3-ПН. Однак на підприємство
не направлено жодного інваліда для
працевлаштування.

Враховуючи наведене, вважає, що
відповідачем вжито усіх передбачених
чинним законодавством заходів для
забезпечення працевлаштування
інвалідів, а тому, до нього не можуть
бути застосовані вказані
адміністративно-господарські санкції.

Заслухавши пояснення представника
відповідача, дослідивши докази по
справі, з'ясувавши всі обставини справи
в їх сукупності на підставі чинного
законодавства, перевіривши їх
дослідженими у судовому засіданні
доказами, суд вважає, що позов не
підлягає до задоволення з наступних
підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України
"Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні" підприємства,
установи, організації, у тому числі
підприємства, організації громадських
організацій інвалідів, фізичні особи,
які використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом. Крім того, згідно з ч. 2 ст. 20
Закону України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні"
порушення термінів сплати
адміністративно-господарських санкцій
тягне за собою нарахування пені. Пеня
обчислюється виходячи з 120 відсотків
річних облікової ставки Національного
банку України, що діяла на момент
сплати, нарахованої на повну суму
недоїмки за весь її строк.

Згідно з даними поданого відповідачем
звіту про зайнятість та
працевлаштування інвалідів,
середньооблікова чисельність його
штатних працівників які працювали на
товаристві у 2013 році становила 13 осіб,
тобто, норматив робочих місць для
працевлаштування інвалідів - одна
особа.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України
"Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні" забезпечення прав
інвалідів на працевлаштування та
оплачувану роботу, в тому числі з
умовою про виконання роботи вдома,
здійснюється шляхом їх
безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості. Частиною 3
ст. 19 вказаного Закону передбачено, що
підприємства, установи, організації,
фізичні особи, які використовують
найману працю, зобов'язані виділяти та
створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів, у тому
числі спеціальні робочі місця,
створювати для них умови праці з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації і забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Як встановлено пунктом 2 Порядку
подання підприємствами, установами,
організаціями та фізичними особами, що
використовують найману працю, звітів
про зайнятість і працевлаштування
інвалідів та інформації, необхідної
для організації їх працевлаштування,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України "Про реалізацію
статей 19 і 20 Закону України "Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні" від 31.01.2007 року № 70 (далі -
постанова КМ України № 70) інформацію
про наявність вільних робочих місць
(вакантних посад) для працевлаштування
інвалідів роботодавці подають центру
зайнятості за місцем їх реєстрації як
платників страхових внесків на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття за формою, затвердженою
Мінпраці за погодженням з
Держкомстатом.

Згідно пункту 4 частини 3 статті 50
Закону України "Про зайнятість
населення" 05.07.2012 року № 5067-VI, чинного з
01.01.2013 року, роботодавці зобов'язані
своєчасно та в повному обсязі у
порядку, затвердженому центральним
органом виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері зайнятості
населення та трудової міграції, за
погодженням з центральним органом
виконавчої влади із забезпечення
реалізації державної політики у галузі
статистики, подавати територіальним
органам центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері зайнятості населення
та трудової міграції, інформацію про
попит на робочу силу (вакансії).

Форма звітності та інструкції щодо їх
заповнення були затверджені наказом
Міністерства праці та соціальної
політики України від 19.12.2005 року № 420,
зареєстрованому в Міністерстві
юстиції України 21.12.2005 року за № 1534/11814,
який діяв до 11.07.2013 року. Відповідно до
загальних положень Інструкції щодо
заповнення форми звітності № 3-ПН "Звіт
про наявність вакансій" підприємства,
установи й організації, їх структурні
підрозділи та філії незалежно від
форми власності та господарювання
повинні за наявності вакансій у
повному обсязі подавати інформацію про
наявність вільних робочих місць
(вакансій) центрам зайнятості за місцем
їх реєстрації як платника страхових
внесків. При цьому, у графі 15 звіту
наводяться дані про можливість
працевлаштування на вільне робоче
місце (вакантну посаду) інвалідів.

Варто відзначити, що з 12.07.2013 року
набрав чинності наказ Міністерства
соціальної політики України від 31.05.2013
року № 316 "Про затвердження форми
звітності N 3-ПН "Інформація про попит на
робочу силу (вакансії)" та Порядку її
подання", згідно з вимогою пункту 2.1
якого така звітність подається за
наявності у роботодавця попиту на
робочу силу (вакансії) не пізніше 10-ти
робочих днів з дати відкриття
вакансії(й). Датою відкриття вакансії є
наступний день після створення
робочого місця чи припинення трудових
відносин з працівником, робоче місце
якого стає вакантним, або дата,
починаючи з якої може бути укладений
трудовий договір з найманим
працівником. Підпунктом 3.1.3 пункту 3.1
даного Порядку визначено, що у звіті №
3-ПН "Інформація про попит на робочу
силу (вакансії)" у пункті 3 вказується
кількість вакансій, на які можуть бути
працевлаштовані громадяни, що мають
додаткові гарантії у сприянні
працевлаштуванню та зазначаються
категорії таких громадян, зокрема,
інваліди.

У разі якщо роботодавець планує
укомплектувати вакансію самостійно,
без допомоги служби зайнятості, він
також зобов'язаний подати форму № 3-ПН,
при цьому, згідно з пунктом 2.2.6 Порядку
подання цієї звітності, зазначивши у
ній, що не потребує укомплектування
вакансії за сприянням служби
зайнятості. У випадку якщо вакансія
передбачена штатним розписом,
роботодавець має подавати інформацію
за формою № 3-ПН до внесення
відповідних змін у штатний розпис (лист
Міністерства соціальної політики
України від 21.08.2013 року).

З аналізу наведених положень
нормативно-правових актів слід прийти
до висновку, що на суб'єктів
господарювання покладено обов'язок
виділяти та створювати робочі місця
для працевлаштування інвалідів і
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів. Обов'язок
підприємства щодо створення робочих
місць для інвалідів не супроводжується
його обов'язком самостійно підбирати
інвалідів на створені робочі місця. А
тому законодавець зобов'язує
підприємства надавати державній
службі зайнятості відповідну
звітність щодо наявності вакантних
місць, створених для працевлаштування
осіб з обмеженими фізичними
можливостями, для організації
працевлаштування інвалідів.

Судом встановлено, що ПП "Тектон груп"
зареєстровано 04.03.2013, і лише з 01.04.2013
створено робочі місця та прийнято
працівників на роботу, що
підтверджується копіями звітів про
суми нарахованої заробітної плати.

Також відповідачем для
працевлаштування інваліда було
створено вакансію "архітектор", у
зв'язку з чим були подані до
Тернопільського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів
звіти про наявність вакансій для
працевлаштування інвалідів, форма
№3-ПН "Звіт про наявність вакансій",
станом на 03.04.2014 року, 08.05.2013 року, 11.06.2013
року,04.07.2013 року, 06.08.2013 року, 02.09.2013 року,
07.10.2013 року, 01.11.2013 року, 05.12.2013 року.

При цьому позивачем не надано доказів
щодо незабезпечення відповідачем умов
для працевлаштування інвалідів чи
доказів відмови в прийнятті на роботу
інваліда.

Викладене свідчить про виконання
відповідачем вимог щодо створення
робочих місць, відповідно до
нормативів, встановлених ст. 19 Закону
України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів".

Разом з тим, суд звертає увагу, що
обов'язок, за невиконання якого для
господарюючого суб'єкта настають певні
юридичні наслідки, стосується подачі
до державної служби зайнятості
інформації, що є необхідною умовою для
сприяння процесу працевлаштування
інвалідів.

Статтею 18 Закону України "Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні" встановлено, що забезпечення
прав інвалідів на працевлаштування та
оплачувану роботу, в тому числі з
умовою про виконання роботи вдома,
здійснюється шляхом їх
безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості.

Підбір робочого місця здійснюється
переважно на підприємстві, де настала
інвалідність, з урахуванням побажань
інваліда, наявних у нього професійних
навичок і знань, а також рекомендацій
медико-соціальної експертизи.

Підприємства, установи, організації,
фізичні особи, які використовують
найману працю, зобов'язані виділяти та
створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів, у тому
числі спеціальні робочі місця,
створювати для них умови праці з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації і забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Згідно до ч. 3 ст.18-1 Закону України "Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні" державна служба
зайнятості здійснює пошук підходящої
роботи відповідно до рекомендації
МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації
та знань, з урахуванням його побажань.

Аналіз вищевказаних норм Закону дає
підстави дійти до висновку, що на
підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю покладено обов'язок по
перше: виділити та створювати робочі
місця для працевлаштування інвалідів,
по друге: надавати державній службі
зайнятості інформацію, необхідну для
організації працевлаштування
інвалідів, і звітувати Фонду
соціального захисту інвалідів про
зайнятість та працевлаштування
інвалідів у порядку, встановленому
Кабінетом Міністрів України, по третє:
якщо середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, сплатити
відповідним відділенням Фонду
соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції.

При цьому обов'язок підприємства щодо
створення робочих місць для інвалідів
не супроводжується його обов'язком
підбирати і працевлаштовувати
інвалідів на створені робочі місця.
Такий обов'язок покладається на органи
працевлаштування, що перелічені в
частині першій ст. 18 Закону України "Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні".

Частиною 2 статті 218 Господарського
кодексу України встановлено, що
учасник господарських відносин
відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що ним вжито усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення.

Статтею 238 Господарського кодексу
України передбачено, що за порушення
встановлених законодавчими актами
правил здійснення господарської
діяльності до суб'єктів господарювання
можуть бути застосовані
уповноваженими органами державної
влади або органами місцевого
самоврядування
адміністративно-господарські санкції,
тобто заходи організаційно-правового
або майнового характеру, спрямовані на
припинення правопорушення суб'єкта
господарювання та ліквідацію його
наслідків.

Таким чином, відповідно до частини 2
статті 218 Господарського кодексу
України адміністративно-господарські
санкції можуть бути застосовані до
учасника господарських відносин за
порушення ним правил, встановлених
законодавчими актами, при наявності в
діях суб'єкту господарювання вини у
вчиненні такого порушення та якщо ним
не приймались заходи, спрямовані на
недопущення господарського
правопорушення.

Пунктом 4.4 рекомендацій Президії
Вищого адміністративного суду України
від 14.04.2008 року № 07.2-10/2 передбачено, що
при розгляді зазначеної категорії
справ адміністративним судам потрібно
встановлювати такі обставини:

- створення робочих місць відповідно до
встановленого нормативу;

- інформування центру зайнятості про
наявність вільних робочих місць
(вакантних посад);

- спрямування центрами зайнятості
інвалідів до роботодавців та випадки
безпосереднього звернення інвалідів
до роботодавців з питань
працевлаштування;

- причини непрацевлаштування
роботодавцями інвалідів.

При вирішенні питання про
правомірність стягнення
адміністративно-господарських санкцій
слід виходити із загальних норм права
відносно відповідальності за
порушення зобов'язань та встановлення
в діях або бездіяльності роботодавця
складу правопорушення з метою
застосування юридичної
відповідальності у вигляді
адміністративно-господарських
санкцій.

При цьому слід враховувати, що
елементами правопорушення є вина та
наявність причинного зв'язку між самим
порушенням та його наслідками.
Вважається, що застосування принципу
вини як умови відповідальності
пов'язане з необхідністю доведення
порушення зобов'язання.

Якщо при розгляді справи буде
встановлено, що роботодавець вжив усіх
необхідних заходів для недопущення
господарського правопорушення, то
адміністративним судам потрібно
визнавати незаконним застосування
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання нормативу робочих місць
і відмовляти у задоволенні позову.

Суд вважає, що відповідачем були
виконані вимоги Закону України "Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні" щодо прийняття
заходів для працевлаштування
інвалідів.

Доказів того, що підприємство не
створило робочі місця для інвалідів,
відмовляло інвалідам у прийнятті на
роботу, несвоєчасно надавало державній
службі зайнятості інформацію щодо
наявності вакансій, необхідну для
організації працевлаштування
інвалідів, або несвоєчасно звітувало
Фонду соціального захисту інвалідів
про зайнятість та працевлаштування
інвалідів у порядку, встановленому
Кабінетом Міністрів України позивачем
не надано, а судом в процесі розгляду
справи не встановлено, тому, не має
підстав для застосування до
відповідача
адміністративно-господарських
санкцій.

За наведених обставин, суд вважає, що у
задоволені позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 94, 158-167 КАС України,
суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову Тернопільського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів до
Приватного підприємства "Тектон груп"
про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені в сумі 4874,58 грн., - відмовити у
повному обсязі.

Постанова суду може бути оскаржена до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Тернопільський окружний
адміністративний суд в порядку і
строки, передбачені ст. 186 Кодексу
адміністративного судочинства України
та набирає законної сили в порядку,
визначеному ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Суддя
Баб'юк П.М.

копія вірна:

Суддя
Баб'юк П.М.