Справа № 2а-8778/10/1570
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2014 року м.
Київ К/9991/5141/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Іваненко Я.Л.,
Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом ОСОБА_4 до Державного комітету
України у справах національностей та
релігії про зобов'язання надати статус
біженця, за касаційною скаргою ОСОБА_4
на постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 3 серпня 2011
року та ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 14 грудня 2011
року,-

у с т а н о в и л а :

У вересні 2010 року ОСОБА_4
звернувся із зазначеним позовом до
Державного комітету України у справах
національностей та релігії про
визнання нечинним рішення та
зобов'язання надати статус біженця. В
обґрунтування позову зазначав, що є
громадянином Республіки Кот д'Івуар,
внаслідок побоювання стати жертвою
переслідування через політичні
переконання був змушений покинути
країну своєї громадянської належності
та 7 жовтня 2009 року прибув до України. У
грудні 2009 року позивач звернулася з
заявою про надання статусу біженця,
однак рішенням відповідача від 2 серпня
2010 року у наданні такого статусу
відмовлено, з підстав
необґрунтованості заяви.

Дану відмову позивач вважає
протиправною, тому посилаючись на ці
обставини і на неправильне
застосування Закону України «Про
біженців», Женевської Конвенції про
статус біженців 1951 року, Європейської
конвенції про захист прав людини та
основоположних свобод, просив про
задоволення позовних вимог.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 3 серпня 2011
року, залишеною без змін ухвалою
Одеського апеляційного
адміністративного суду від 14 грудня 2011
року в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального і порушення норм
процесуального права, просить ухвалені
судові рішення скасувати та
постановити нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити.

Заслухавши доповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги,
матеріали справи колегія суддів, в
межах статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства
України, дійшла висновку про
відхилення скарги з таких підстав.

Відмовляючи у позові, суди на
підставі наявних у справі даних
встановили і правильно виходили з
того, що у ОСОБА_4 відсутні обґрунтовані
обставини для побоювання стати жертвою
переслідувань через політичні
переконання, чи за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи.

Відповідно до абзацу 2 статті 1
Закону України «Про біженців» біженець
- особа, яка не є громадянином України і
внаслідок цілком обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань, перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що фактів, які
підтверджують можливе переслідування
у країні походження через політичні
переконання позивачем не доведено. При
цьому, його твердження про загрозу
свободі через участь у мітингу на
підтримку певної політичної партії є
непереконливими і не доведені в суді.

Суди правильно виходили з того, що
ситуація у країні походження при
визначенні статусу біженця є вихідним
критерієм для його надання. Така
ситуація є доказом того, що суб'єктивні
побоювання стати жертвою
переслідування є цілком
обґрунтованими, тобто підкріплюються
об'єктивним положенням в країні та
історією, яка відбулася особисто із
заявником.

Ситуація виникнення цілком
обґрунтованих побоювань
переслідування може скластися як під
час знаходження людини у країні свого
походження (у цьому випадку особа
залишає країну у пошуках притулку), так
і під час знаходження людини в
іноземній державі, через деякий час
після від'їзду з країни походження
(тобто ситуація в країні походження
змінилася після від'їзду, породжуючи
серйозну небезпеку для заявника), або
може ґрунтуватися на діях самого
заявника після його від'їзду, коли
повернення до країни походження стає
небезпечним. Але таке цілком
обґрунтоване побоювання повинно
існувати в теперішній час.

Системний аналіз доказів по
справі, щодо фактів та обставин, які
можна розцінювати як переконливі
докази обґрунтованих побоювань стати
жертвою переслідувань за ознаками
раси, віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань щодо позивача,
не має.

За змістом абзацу 5 статті 10
Закону України «Про біженців» статус
біженця не надається особі, стосовно
якої встановлено, що умови, передбачені
абзацом другим статті 1 цього Закону,
відсутні.

За таких обставин суди дійшли
правильного висновку, що заява
позивача є необґрунтованою, фактів та
обставин, які можна розцінювати як
переконливі докази обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
через політичні переконання у позивача
немає.

Отже, відповідач правомірно
відмовив позивачу в наданні статусу
біженця.

Таким чином, рішення судів
попередніх інстанцій відповідають
дійсним обставинам справи та нормам
матеріального і процесуального права,
доводи касаційної скарги їх висновків
не спростовують, а тому підстав для
скасування судових рішень колегія
суддів не вбачає.

За правилами частини першої статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанцій
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України колегія суддів Вищого
адміністративного суду України, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а
постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 3 серпня 2011
року та ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 14 грудня 2011
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало