Справа № 2а-1970/1979/11
Суддя: Гінда О.М.
Дата ухвалення: 2014-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2014 року
№ 876/6231/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді:
Гінди О.М.

суддів:
Качмара В.Я., Ніколіна В.В.

розглянувши у порядку письмового
провадження у м. Львові апеляційну
скаргу Тернопільського міськрайонного
центру зайнятості - робочого органу
Виконавчої дирекції Фонду
загальнообов'язкового державного
соціального страхування України на
випадок безробіття на постанову
Тернопільського окружного
адміністративного суду від 13 березня
2013 року у справі за адміністративним
позовом Тернопільського
міськрайонного центру зайнятості -
робочого органу Виконавчої дирекції
Фонду загальнообов'язкового
державного соціального страхування
України на випадок безробіття до
ОСОБА_1 про стягнення допомоги по
безробіттю, -

встановив:

06.07.2011 позивач - Тернопільський МЦЗ
звернувся в суд із адміністративним
позовом до відповідача - ОСОБА_1 у якому
просив стягнути з відповідача 4342,46 грн
допомоги по безробіттю.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилався на те, що позивач перебуваючи
на обліку у центрі зайнятості як
безробітній був зареєстрований
суб'єктом підприємницької діяльності,
внаслідок чого йому безпідставно
виплачено 4342,46 грн допомоги по
безробіттю.

Постановою Тернопільського окружного
адміністративного суду від 13.03.2013 у
задоволенні позову відмовлено.

Із цією постановою суду першої
інстанції не погодився позивач та
оскаржив її у апеляційному порядку.
Вважає, що така прийнята з неповним
з'ясуванням обставин, що мають значення
для справ та з порушенням норм
матеріального і процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи.

Відповідач у судове засідання суду
апеляційної інстанції не прибув, хоча
належним чином повідомлений про дату,
час та місце судового розгляду, що
підтверджується наявним у матеріалах
справи повідомленням про вручення
поштового відправлення.

Від представника позивача до суду
поступила заява про розгляд справи у
порядку письмового провадження.

Враховуючи те, що цю справу може бути
вирішено на підставі наявних у ній
доказів, а усі особи, які беруть участь
у справі у судове засідання не прибули,
хоча належним чином повідомлені про
дату, час та місце судового розгляду, у
відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС
України, апеляційний розгляд справи
проведено у порядку письмового
провадження.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши
доповідь судді-доповідача, перевірив
матеріали справи та обговорив підстави
і межі апеляційної скарги, вважає, що
апеляційну скаргу належить
задовольнити.

Суд першої інстанції дійшов висновку,
що у задоволенні позову слід відмовити,
оскільки постановою Тернопільського
окружного адміністративного суду від
28.07.2011 по справі № 2-а/1970/2105/11, яка
залишена без змін ухвалою Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 29.01.2013, задоволено позов ОСОБА_1,
визнано протиправними дії
Тернопільського МЦЗ щодо прийняття
наказу № 22 від 01.03.2011 «Про повернення
допомоги по безробіттю» та скасовано
вказаний наказ.

Однак, суд апеляційної інстанції з
такими висновками суду першої
інстанції не погоджується, з огляду на
таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття», застраховані особи,
визнані у встановленому порядку
безробітними, які протягом 12 місяців,
що передували початку безробіття,
працювали на умовах повного або
неповного робочого дня (тижня) не менше
26 календарних тижнів та сплачували
страхові внески, мають право на
допомогу по безробіттю залежно від
страхового стажу.

Визначення осіб, які вважаються
безробітними надано в ст. 2 Закону
України «Про зайнятість населення»
відповідно до якої, безробітними
визнаються працездатні громадяни
працездатного віку, які через
відсутність роботи не мають заробітку
або інших передбачених законодавством
доходів і зареєстровані у державній
службі зайнятості як такі, що шукають
роботу, готові та здатні приступити до
підходящої роботи.

Відповідно до ч. 3 ст. 1 Закону України
«Про зайнятість населення», громадяни,
які самостійно забезпечують себе
роботою, включаючи підприємців, осіб,
зайнятих індивідуальною трудовою
діяльністю, відносяться до зайнятого
населення.

З наведених вище правових положень
випливає, що право на допомогу по
безробіттю мають виключно громадяни,
які визнані в установленому порядку
безробітними. При цьому, безробітними
вважаються ті громадяни працездатного
віку, які через відсутність роботи не
мають заробітку. Тобто для визнання
особи безробітною обов'язковим є
наявність двох умов, відсутність
роботи та заробітку.

Разом з цим, особа, яка зареєстрована
суб'єктом підприємницької діяльності,
у розумінні ст. 1 Закону України «Про
зайнятість населення», є самозайнятою
особою.

Із матеріалів справи суд апеляційної
інстанції вбачає, що відповідач
звертаючись до позивача за наданням
статусу безробітного, у своїй заяві від
30.05.2006 про призначення допомоги по
безробіттю (а.с. 6) особисто зазначив, що
не зареєстрований як суб'єкт
підприємницької діяльності.

Під час проведення розслідування
страхових випадків та обґрунтованості
виплати матеріального забезпечення
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття» встановлено, що ОСОБА_1 під
час реєстрації його у центрі
зайнятості (23.05.2006), надання йому
статусу безробітного з виплатою
допомоги по безробіттю (з 30.05.2006) був
зареєстрований як суб'єкт
підприємницької діяльності, про що
центр зайнятості не повідомив.
Результати розслідування оформлені
актом від 01.03.2011 № 15-11 (а.с. 10).

Таким чином, суд апеляційної інстанції
дійшов висновку, що на момент звернення
відповідача із заявою про надання йому
статусу безробітного із виплатою
допомоги по безробіттю, він був
зареєстрований як суб'єкт
підприємницької діяльності, про що
центр зайнятості не повідомив.

Відповідно до ч. 3 статті 36 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування на
випадок безробіття» сума виплаченого
забезпечення та вартості наданих
соціальних послуг застрахованій особі
внаслідок умисного невиконання нею
своїх обов'язків та зловживання ними
стягується з цієї особи відповідно до
законодавства України з моменту
виникнення обставин, що впливають на
умови виплати їй забезпечення та
надання соціальних послуг.

Пунктом 7 Порядку розслідування
страхових випадків та обґрунтованості
виплат матеріального забезпечення
відповідно до Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття» передбачено, що у разі
відмови особи повернути суми незаконно
виплачених коштів, а також у разі
неповернення (невідшкодування) їх у
встановлений строк стягнення таких
коштів здійснюється у судовому порядку
відповідно до законодавства.

Враховуючи викладене, суд апеляційної
інстанції дійшов висновку, що
відповідачем було допущено
зловживання покладених на нього
Законом обов'язків, що виявилось в
умисному неповідомленні інформації
про реєстрацію його суб'єктом
підприємницької діяльності, що суттєво
впливає на надання статусу
безробітного з виплатою допомоги по
безробіттю.

Згідно наявної у матеріалах справи
довідки від 20.06.2011 № за період з 30
травня 2006 року по 17 червня 2007 року
ОСОБА_1 безпідставно виплачено 4342,86 грн,
які підлягають поверненню.

Суд апеляційної інстанції не приймає
до уваги посилання відповідача з чим
погодився суд першої інстанції про те,
що постановою Тернопільського
окружного адміністративного суду від
28.07.2011 по справі № 2-а/1970/1979/11, яка
залишена без змін ухвалою Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 29.01.2013, визнано неправомірними дії
центру зайнятості та скасовано наказ
про повернення допомоги по безробіттю,
оскільки у вказаних судових рішеннях
не досліджувалось питання
правомірності отримання ОСОБА_1
допомоги по безробіттю. Зазначений
вище наказ скасовано виключно з
процедурних питань, а тому враховуючи
те, що у цій справі встановлено
безпідставність отримання
відповідачем допомоги по безробіттю в
сумі 4342,86 грн, а допущені позивачем під
час перевірки порушення цього не
спростовують, суд апеляційної
інстанції дійшов висновку, що позов про
стягнення безпідставно отриманої
допомоги по безробіттю підлягає
задоволенню.

Враховуючи те, що оскаржувана
постанова прийнята з неповним
з'ясуванням обставин, що мають значення
для справи та з порушенням норм
матеріального і процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи, суд апеляційної інстанції
дійшов висновку про її скасування та
прийняття нової постанови про
задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 202, 205, 207, 212, 254
КАС України, суд -

постановив:

апеляційну скаргу Тернопільського
міськрайонного центру зайнятості -
робочого органу Виконавчої дирекції
Фонду загальнообов'язкового
державного соціального страхування
України на випадок безробіття -
задовольнити.

Постанову Тернопільського окружного
адміністративного суду від 13 березня
2013 року по справі № 2а-19701/1979/11 -
скасувати.

Позов Тернопільського міськрайонного
центру зайнятості - робочого органу
Виконавчої дирекції Фонду
загальнообов'язкового державного
соціального страхування України на
випадок безробіття - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідент. №
НОМЕР_2) на користь Тернопільського
міського центру зайнятості - робочого
органу Виконавчої дирекції Фонду
загальнообов'язкового державного
соціального страхування України на
випадок безробіття (вул. Текстильна, 1б,
м. Тернопіль, )
безпідставно виплачену допомогу по
безробіттю в сумі 4342,86 грн (чотири
тисячі триста сорок дві гривні
вісімдесят шість копійок).

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі.

На постанову протягом двадцяти днів,
після набрання нею законної сили, може
бути подана касаційна скарга
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий:
О.М. Гінда

Судді:
В.Я. Качмар

В.В. Ніколін