Справа № 826/878/14
Суддя: Файдюк В.В.
Дата ухвалення: 2014-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: № 826/878/14
інстанції: Добрянська Я.І.
Суддя-доповідач: Файдюк В.В.
У Х В А Л А

Іменем України

09 вересня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

Головуючого судді
Файдюка В.В.

суддів:
Мєзєнцева Є.І.

Старової Н.Е.

При секретарі: Ковтун
І.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
громадянина Ірана ОСОБА_1 на постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 28 травня 2014 року у
справі за адміністративним позовом
громадянина Ірана ОСОБА_1 до Державної
міграційної служби України, Головного
Управління ДМС України у місті Києві
про визнання неправомірним та
скасування рішення №45-13 від 23 грудня 2013
року, визнання незаконними дії та
зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
28 травня 2014 року в задоволенні
адміністративного позову громадянина
Ірана ОСОБА_1 до Державної міграційної
служби України, Головного Управління
ДМС України у місті Києві про визнання
неправомірним та скасування рішення
№45-13 від 23 грудня 2013 року, визнання
незаконними дії та зобов'язання
вчинити дії - відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
позивач звернувся до суду з
апеляційною скаргою в якій просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та ухвалити нову, якою
задовольнити позовні вимоги.

Суд, дослідивши матеріали справи,
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, громадянин Ірана ОСОБА_1
звернувся із заявою про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту 16 жовтня 2013 року до
ГУ ДМС України в м. Києві та зазначив, що
основною причиною його звернення за
захистом є побоювання переслідувань за
ознаками релігійних переконань.

30 жовтня 2013 року висновком ГУ ДМС
України в м. Києві було рекомендовано
відмовити позивачу в оформленні
документів для вирішення питання щодо
визнання його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту
відповідно до частини 6 статті 8 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту».

Наказом ГУ ДМС України в м. Києві від 04
листопада 2013 року № 484 позивачу було
відмовлено в оформленні документів для
вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Рішенням ДМС України від 23 грудня 2013
року № 45-13 було відхилено скаргу
позивача на рішення ГУ ДМС України в м.
Києві про відмову в оформленні
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з такими діями
відповідача та вважаючи свої права
порушеними, позивач звернувся до суду з
даним адміністративним позовом.

Як вбачається з наявних матеріалів
справи, громадянин Ірану ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1, народився в Ірані (м.
Тегеран), за національністю - перс,
освіта середня, на час звернення до
суду із даною позовною заявою - був
неодружений. За словами позивача (що
викладено в позовній заяві), останній
сповідує християнство (баптист).

При зверненні до органу міграційної
служби позивач надав копію паспорту
громадянина Ірану для виїзду за кордон,
який було видано 04 липня 2013 року у
Посольстві Ірану в місті Києві,
терміном дії до 04 липня 2018 року.

Спірні правовідносини врегульовано
нормами Конституції України; Кодексу
адміністративного судочинства
України; положеннями Конвенції про
статус біженців 1951 року; Протоколом
щодо статусу біженців 1967 року; Законом
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту».

Згідно з п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
біженець - особа, яка не є громадянином
України і внаслідок обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
особа, яка потребує додаткового
захисту, - особа, яка не є біженцем
відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

За змістом ч. 1 статті 5 вказаного
Закону, особа, яка з наміром бути
визнаною біженцем в Україні або особою,
яка потребує додаткового захисту,
перетнула державний кордон України в
порядку, встановленому законодавством
України, повинна протягом п'яти робочих
днів звернутися до центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 1 статті 7 вказаного
Закону, оформлення документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, проводиться на
підставі заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту. Така заява особисто подається
іноземцем чи особою без громадянства
або її законним представником до
органу міграційної служби в Автономній
Республіці Крим, областях, містах Києві
та Севастополі за місцем тимчасового
перебування заявника.

Згідно з ч. 7 статті 7 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
до заяви про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, додаються документи, що
посвідчують особу заявника, а також
документи та матеріали, що можуть бути
доказом наявності умов для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту. У разі якщо у
заявника відсутні документи, що
посвідчують його особу, або такі
документи є фальшивими, він повинен
повідомити про цю обставину в заяві про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, а також
викласти причини виникнення
зазначених обставин.

Відповідно до ч. 6 статті 8 вказаного
Закону, рішення про відмову в
оформленні документів для вирішення
питань щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, приймаються за заявами, які є
очевидно необґрунтованими, тобто якщо
у заявника відсутні умови, зазначені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, а також якщо заяви носять
характер зловживання: якщо заявник з
метою визнання його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, видає себе за іншу особу, а так
само за заявами, поданими особами, яким
було відмовлено у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, у зв'язку з відсутністю
підстав, передбачених для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, встановлених
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, якщо зазначені умови не
змінилися.

Згідно з Конвенцією про статус
біженців 1951 року і Протоколом 1967 року,
поняття «біженець» включає в себе
чотири основні підстави, за наявності
яких особі може бути надано статус
біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження
особи за межами країни своєї
національної належності або, якщо
особа не має визначеного громадянства,
за межами країни свого колишнього
місця проживання; 2) наявність
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань; 3) побоювання стати
жертвою переслідування повинно бути
пов'язане з ознаками, які вказані в
Конвенції про статус біженців, а саме:
а) расової належності; б) релігії; в)
національності (громадянства); г)
належності до певної соціальної групи;
д) політичних поглядів; 4) неможливістю
або небажанням особи користуватися
захистом країни походження внаслідок
таких побоювань.

Відповідно до Директиви Європейського
Союзу від 29 квітня 2004 року «Про
мінімальні стандарти кваліфікації
громадян третіх країн та осіб без
громадянства як біженців чи осіб, що
потребують іншої форми міжнародного
захисту, та суть захисту, що надається»,
яка використовується у практиці
Європейського Суду з прав людини, заяви
є обґрунтованими, якщо виконуються
такі умови: заявник зробив реальну
спробу обґрунтувати свою заяву; усі
важливі факти, що були в його
розпорядженні, були надані, і було
надано задовільне пояснення відносно
будь-якої відсутності інших важливих
фактів; твердження заявника є
зрозумілими та правдоподібними не
суперечать конкретній та загальній
інформації за його справою; заявник
подав свою заяву про міжнародний
захист як можливо раніше, якщо заявник
не зможе довести відсутні поважної
причини для подання такої заяви;
встановлено, що в цілому заявник
заслуговує довіри.

У відповідності до п.п. 45, 66 Керівництва
з процедур та критеріїв визначення
статусу біженця Управління Верховного
комісара Організації Об'єднаних Націй
у справах біженців, особа повинна
вказати переконливу причину, чому вона
особисто побоюється стати жертвою
переслідування. Для того, щоб вважатись
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, особа повинна
надати свідоцтва повністю
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за конвенційними
ознаками.

Згідно з п. 22 Постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України № 3 від
16 березня 2012 року «Про внесення змін і
доповнень до постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України від 25
червня 2009 року № 1 «Про судову практику
розгляду спорів щодо статусу біженця,
видворення іноземця чи особи без
громадянства з України та спорів,
пов'язаних із перебуванням іноземця та
особи без громадянства в Україні», при
розгляді зазначених справ судам слід
ураховувати, що обґрунтоване
побоювання стати жертвою
переслідувань є визначальним у
переліку критеріїв щодо визначення
біженця. Цей критерій складається із
суб'єктивної та об'єктивної сторін.
Суб'єктивна сторона полягає у
наявності в особи зазначеного
побоювання. Побоювання є оціночним
судженням, яке свідчить про
психологічну оцінку особою ситуації,
що склалася навколо неї. Під впливом
цієї суб'єктивної оцінки особа
вирішила покинути країну і стала
біженцем, а тому з'ясування
суб'єктивних обставин є першочерговим
завданням судів під час вирішення
таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від
особистості, і те, що для однієї особи є
нормою, для іншої може бути нестерпним.
Побоювання ґрунтується не тільки на
тому, що особа постраждала особисто від
дій, які змусили її покинути країну,
тобто ці побоювання можуть випливати
не з власного досвіду біженця, а з
досвіду інших людей (рідних, друзів та
інших членів тієї ж расової або
соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з
наявністю обґрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними.

Таке цілком обґрунтоване побоювання
повинно існувати під час звернення та
вирішення питання про надання статусу
біженця, незалежно від того, хто є
суб'єктом переслідування, - державні
органи чи ні.

Разом із цим, значна тривалість
проміжків часу між виїздом з країни
громадянської належності, прибуттям в
Україну та часом звернення із заявою
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, в
окремих випадках може свідчити про
відсутність у особи обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань.
При цьому мотив звернення з
вищезгаданою заявою може бути іншим,
зокрема уникнення притягнення до
кримінальної відповідальності за
вчинені в країні громадянської
належності злочини.

Проаналізувавши наведені законодавчі
норми, повно та всебічно дослідивши
матеріали справи, колегія суддів
вважає, що під час прийняття
оскаржуваного наказу відповідачем
дотримано положення ст. 19 Конституції
України, а також наведені положення
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту», оскільки у
матеріалах справи відсутні належні та
допустимі докази наявності
об'єктивного критерію обґрунтованого
побоювання позивача стати жертвою
переслідувань, що існує під час
звернення та вирішення питання про
надання статусу біженця та який є
визначальним у переліку критеріїв щодо
визначення біженця, та матеріалами
справи підтверджено, що позивач
залишив країну походження саме з метою
поліпшення свого матеріального стану
та отримання статусу біженця як
легальної підстави для постійного
проживання в іншій країні.

З огляду на вищевикладене, колегія
суддів вважає, що позиція суду першої
інстанції про відмову у задоволенні
позовних вимог громадянина Ірана
ОСОБА_1 відповідає наведеним
законодавчим нормам.

Таким чином, правомірним є висновок
суду першої інстанції про відмову в
задоволенні даного адміністративного
позову.

Отже, при ухваленні оскаржуваної
постанови судом першої інстанції було
дотримано всіх вимог законодавства, а
тому відсутні підстави для її
скасування.

Відповідно до статті 200 КАС України -
суд апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС
України суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу громадянина Ірана
ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 28 травня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили в порядку,
встановленому статтею 254 КАС України та
може бути оскаржена безпосередньо до
адміністративного суду касаційної
інстанції в порядку і строки,
встановлені статтею 212 КАС України.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя
Файдюк В.В.

Судді:
Старова Н.Е.

Мєзєнцев Є.І.