Справа № 803/1651/14
Суддя: Мачульський Віктор Володимирович
Дата ухвалення: 2014-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2014 року Справа № 803/1651/14

Волинський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого - судді Мачульського В.В.,

розглянувши у порядку письмового
провадження в місті Луцьку
адміністративну справу за позовом
Волинського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Спільне
Українсько-Німецьке підприємство ПСБ
Волинь» про стягнення
адміністративно-господарської санкції
та пені,

ВСТАНОВИВ:

Волинське обласне відділення Фонду
соціального захисту інвалідів (далі -
позивач, Волинське обласне відділення
ФСЗІ, позивач, фонд) звернулось в суд з
адміністративним позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Спільне
Українсько-Німецьке підприємство ПСБ
Волинь» (далі - ТзОВ «СП ПСБ Волинь»,
відповідач) про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
в сумі 14567,39 грн. та пені в сумі 705,43 грн.
усього на зальну суму 15272,82 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
відповідачем у 2013 році не виконано
норматив робочих місць для
працевлаштування інвалідів у
кількості 1 особи, чим порушено вимоги
частини першої статті 19 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні». У звіті про
зайнятість та працевлаштування
інвалідів за 2013 рік, самостійно
поданому Волинському обласному
відділенню Фонду соціального захисту
інвалідів відповідачем зазначено, що
середньооблікова кількість штатних
працівників облікового складу
становить 276 осіб, тому норматив
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у 2013 році становить 11 осіб.
Проте такий норматив не був виконаний,
оскільки відповідач не забезпечив
середньооблікову чисельність
інвалідів у кількості 1 особи, що згідно
із статтею 20 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» є підставою для сплати
товариством
адміністративно-господарських
санкцій. Оскільки відповідач не
сплатив зазначену суму
адміністративно-господарських
санкцій, тому вона підлягає до
примусового стягнення в судовому
порядку. Крім того, підприємство
порушило строки сплати суми
адміністративно-господарських
санкцій, що є підставою для нарахування
та стягнення з останнього пені. На
підставі вищевикладеного фонд просить
суд стягнути з ТзОВ «СП ПСБ Волинь» в
дохід Державного бюджету України
адміністративно-господарські санкції
у розмірі 14567,39 грн. та пені в сумі 705,43
грн. усього на зальну суму 15272,82 грн.

Позивач 27.08.2014 року подав до суду заяву
в якій просить суд розгляд справи
проводити за відсутності представника
відділення Фонду, позовні вимоги
підтримує повністю та просить їх
задовольнити (а.с.18).

Представник відповідача позов не
визнав, у своїх письмових запереченнях
з приводу заявлених позовних вимог,
посилається на те, що товариством були
вжиті всі необхідні заходи передбачені
чинним законодавством по забезпеченню
працевлаштування інвалідів, а саме: на
протязі 2013 року ТзОВ «СП ПСБ Волинь»
систематично здійснювала подачу звіту
до Камінь-Каширського районого центру
зайнятості про наявність вакансій про
можливість влаштування на вакантну
посаду інваліда третьої групи, про те
Державною службою зайнятості не
направлялось осіб зі встановленою
групою інвалідності, які б відповідали
основним вимогам до претендента на
вакансію. Крім того, ТзОВ «СП ПСБ
Волинь» подавались оголошення про
наявність вакантних місць для
інвалідів до Камінь-Каширської
районної громадської політичної
газети «Полісся». Таким чином
відповідач вважає, що товариством було
вжито усіх заходів щодо утворення
робочих місць для працевлаштування
інвалідів отже не може бути покладена
відповідальність за не направлення
уповноваженими органами інвалідів для
працевлаштування, відсутність у
населеному пункті за місцем мого
знаходження інвалідів, які бажають
працевлаштуватись, тому просить суд
відмовити повністю в задоволені
адміністративного позову.

Представник відповідача також у судове
засідання не прибув, 29.08.2014 року
звернувся до суду із заявою про розгляд
справи без його участі (а.с.23).

Відповідно до частини 4 статті 122
Кодексу адміністративного судочинства
України (далі - КАС України) особа, яка
бере участь у справі, має право заявити
клопотання про розгляд справи за її
відсутності. Якщо таке клопотання
заявили усі особи, які беруть участь у
справі, судовий розгляд справи
здійснюється в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами. Згідно із пунктом 10
частини 1 статті 3 КАС України письмове
провадження - розгляд і вирішення
адміністративної справи в суді першої,
апеляційної чи касаційної інстанцій
без виклику осіб, які беруть участь у
справі, та проведення судового
засідання на основі наявних у суду
матеріалів у випадках, встановлених
цим Кодексом.

Як передбачено частиною першою статті
41 КАС України, у разі неявки у судове
засідання всіх осіб, які беруть участь
у справі, чи якщо відповідно до
положень цього Кодексу розгляд справи
здійснюється за відсутності осіб, які
беруть участь у справі (у тому числі при
розгляді справи в порядку письмового
провадження), фіксування судового
засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснюється.

Оскільки від представника позивача
надійшло клопотання про розгляд справи
у його відсутності, відповідач
належним чином повідомлений про
розгляд справи, дану справу можливо
розглянути і вирішити на основі
наявних матеріалів, тому суд приходить
до висновку, що судовий розгляд даної
справи необхідно здійснювати в порядку
письмового провадження, без фіксування
адміністративного процесу технічними
засобами.

Дослідивши наявні у матеріалах справи
письмові докази в їх сукупності,
проаналізувавши матеріали справи,
оцінивши їх за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді у судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності, суд
вважає, що позовні вимоги є
безпідставними та такими, що не
підлягають до задоволення, з наступних
підстав.

Відповідно до підпункту третього
пункту четвертого Положення про Фонд
соціального захисту інвалідів
(затверджене постановою Кабінету
Міністрів України № 1434 від 26 вересня 2002
року), Фонд соціального захисту
інвалідів як урядовий орган державного
управління (та його територіальні
відділення) відповідно до покладених
на нього завдань здійснює контроль за
своєчасним перерахуванням сум
штрафних санкцій, що надходять від
підприємств, установ і організацій за
недодержання ними нормативів робочих
місць для забезпечення
працевлаштування інвалідів.

За змістом статті 20 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» від 21 березня 1991
року № 875-12 (надалі Закон України № 875),
саме Фонду соціального страхування
захисту інвалідів надано право на
стягнення санкцій за недодержання
законодавчо встановленого нормативу
робочих місць для забезпечення
працевлаштування інвалідів.

Статтею 19 зазначеного Закону
встановлено для підприємств, установ і
організацій нормативи робочих місць,
призначених для працевлаштування
інвалідів у розмірі 4 відсотків від
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 чоловік - у
кількості одного робочого місця.

Частиною першою статті 18 Закону
України № 875 передбачено, що
працевлаштування інвалідів
здійснюється органами Міністерства
праці України, Міністерства
соціального захисту населення України,
місцевими радами, громадськими
організаціями інвалідів.

Згідно з частиною 1 статті 20 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»
підприємства (об'єднання), установи і
організації незалежно від форми
власності і господарювання, де
кількість працюючих інвалідів менше,
ніж установлено нормативом,
передбаченим ч. 1 статті 19 цього Закону,
щороку сплачують відповідним
відділенням Фонду соціального захисту
інвалідів штрафні санкції, сума яких
визначається у розмірі середньої
річної заробітної плати на
відповідному підприємстві (в
об'єднанні), в установі, організації за
кожне робоче місце, не зайняте
інвалідом.

Частиною 5 ст. 19 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в України» встановлено, що
виконанням нормативу робочих місць у
кількості, визначеній згідно з
частиною першою цієї статті,
вважається працевлаштування
підприємством, установою,
організацією, у тому числі
підприємством, організацією
громадських організацій інвалідів,
фізичною особою, яка використовує
найману працю, інвалідів, для яких це
місце роботи є основним.

Порядок реєстрації підприємств,
установ, організацій та фізичних осіб,
що використовують найману працю у
відділеннях Фонду (далі - Порядок)
затверджено Постановою Кабінету
Міністрів України від 31.01.07 №70 «Про
реалізацію статей 19 і 20 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів».

Відповідно до пунктів 2, 3 Порядку
подання підприємствами, установами,
організаціями та фізичними особами, що
використовують найману працю, звітів
про зайнятість та працевлаштування
інвалідів та інформації, необхідної
для організації їх працевлаштування,
затвердженого Постановою КМУ від 31.01.07
№70, до Фонду соціального захисту
інвалідів роботодавці подають форму
звітності №10-ПI «Звіт про зайнятість та
працевлаштування інвалідів», що
заповнюється з використанням
інструкції з її заповнення,
затверджених наказом Міністерства
праці та соціальної політики України
10.02.07 № 42, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України від 13.02.07
року за № 117/13384 (далі - Наказ № 42).

Даний звіт подається (або надсилається
рекомендованим листом) роботодавцями
щороку не пізніше 1 березня року, що
настає за звітним до відповідних
регіональних відділень Фонду
соціального захисту інвалідів, в яких
вони зареєстровані (п.2 Порядку подання
підприємствами, установами,
організаціями та фізичними особами, що
використовують найману працю, звітів
про зайнятість та працевлаштування
інвалідів та інформації, необхідної
для організації їх працевлаштування, п.
2.1 Наказу № 42).

Судом встановлено, що 27 лютого 2014 року
ТзОВ «СП ПСБ Волинь», подало до
Волинського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів
звіт форми №10-ПІ про зайнятість та
працевлаштування інвалідів за 2013 рік.

Як вбачається зі звіту про зайнятість
та працевлаштування інвалідів за 2013
рік, середньооблікова кількість
штатних працівників облікового складу
відповідача у 2013 році становила - 276
осіб; згідно ст. 19 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» підприємство
зобов'язане було створити 11 робочих
місць та працевлаштувати інвалідів,
проте обов'язку не виконало.

З матеріалів справи вбачається, що
протягом 2013 року ТзОВ «СП ПСБ Волинь»
створило робоче місце для
працевлаштування інваліда (за
професією підсобний робітник), про що
повідомляло службу зайнятості про
наявність вакансії для
працевлаштування інваліда, докази щодо
чого наявні в матеріалах справи.

Крім того, матеріали справи
підтверджують подання відповідачем
протягом 2013 року до Камінь-Каширського
районного центру зайнятості звітів
про наявність вакансій за формою № 3-ПН
(а.с.17)

При цьому, з матеріалів справи
вбачається, що у наведеному періоді
інваліди, для працевлаштування до ТзОВ
«СП ПСБ Волинь» направлялись про те,
згідно програми індивідуальної
реабілітації інваліда, яка видана МСЕК,
дана посада не є підходящою професією
для даних осіб, тому що протипоказана
робота з фізичними навантаженнями.

Наведені докази під час розгляду
справи позивачем не спростовані.

Частиною 4 ст. 20 Закону України «Про
зайнятість населення» (в редакції від
01.03.1991 року з наступними змінами)
підприємства, установи і організації
незалежно від форми власності щомісяця
подають цим центрам адміністративні
дані у повному обсязі про наявність
вільних робочих місць (вакансій), у тому
числі призначених для
працевлаштування інвалідів.

На підставі статті 20 Закону України
«Про зайнятість населення»,
Міністерством праці та соціальної
політики України 19.12.2005 року був
виданий наказ № 420, зареєстрований в
Міністерстві юстиції України 21.12.2005 за
№ 1534/11814 затверджена та погоджена з
Держкомстатом України форма звітності
№ 3-ПН «Звіт про наявність вакансій»
(місячна).

Закон «Про зайнятість населення» від
01.03.1991 року втратив чинність з 01.01.2013
року на підставі Закону України «Про
зайнятість населення» № 5067-VI від 05.07.2012
року.

Цим Законом обов'язок підприємств,
установ та організацій подання
ЩОМІСЯЧНОЇ звітності центрам
зайнятості населення про наявність
вільних робочих місць, в тому числі
призначених для працевлаштування
інвалідів, не передбачено.

Відтак, втратив чинність з 12.07.2013 року і
Наказ Міністерства праці та
соціальної політики України від 19.12.2005
року № 420.

У зв'язку з набуттям чинності Законом №
5067-V1 Наказом Міністерства соціальної
політики України від 31.05.2013 № 316,
зареєстрованим в Міністерстві юстиції
України 17.06.2013 за № 988/23520 (який набрав
чинності з 12.07.2013 року) затверджено
Форму звітності № 3-ПН «Інформація про
попит на робочу силу (вакансії)».

Зазначена Форма подається за наявності
у роботодавця попиту на робочу силу
(вакансії) не пізніше 10-ти робочих днів
з дати відкриття вакансії(й). Датою
відкриття вакансії є наступний день
після створення робочого місця чи
припинення трудових відносин з
працівником, робоче місце якого стає
вакантним, або дата, починаючи з якої
може бути укладений трудовий договір з
найманим працівником.

Тобто, на підприємство покладається
обов'язок створювати та належним чином
атестувати робочі місця для
працевлаштування інвалідів та
інформувати про таку кількість
створених робочих місць (вакансій)
органи працевлаштування інваліда.

Отже, твердження позивача про
невиконання відповідачем обов'язку по
щомісячній звітності за формою № 3-ПН,
не відповідає чинному законодавству.

Наряду з викладеним, згідно ст. 18 Закону
№ 875 забезпечення прав інвалідів на
працевлаштування та оплачувану роботу,
в тому числі з умовою про виконання
роботи вдома, здійснюється шляхом їх
безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості.

Підбір робочого місця здійснюється
переважно на підприємстві, з
урахування причин інвалідності, з
урахуванням побажань інвалідів,
наявних у нього професійних навичок і
знань, а також рекомендації
медико-соціальної експертизи.

Підприємства, установи, організації,
фізичні особи, які використовують
найману працю, зобов'язані виділяти та
створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів, у тому
числі спеціальні робочі місця,
створювати для них умови праці з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації і забезпечувати інші
соціально і соціально-економічні
гарантії, передбачені чинним
законодавством, надавати державній
службі зайнятості інформацію,
необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом міністрів
України.

Відповідно до ст. 19 Закону № 875
підприємства, установи організації у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, самостійно здійснюють
працевлаштування інвалідів у рахунок
нормативів робочих місць виходячи з
вимог статті 18 цього Закону.

Аналіз зазначених положень Закону № 875
дає підстави для висновку про те, що
обов'язок підприємства зі створення
робочих місць для інвалідів не
супроводжується його обов'язком
займатися пошуком інвалідів для
працевлаштування.

Постановою КМ України від 31.01.2007 року №
70 «Про реалізацію статей 19 і 20 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні» ( з
наступними змінами та доповненнями)
передбачено, що інформацію про
наявність вільних робочих місць
(вакантних посад) для працевлаштування
інвалідів роботодавці подають центру
зайнятості за місцем їх реєстрації як
платників страхових внесків на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття за формою, затвердженою
Мінпраці за погодженням з
Держкомстатом.

Як вбачається з матеріалів справи на
виконання нормативу створення робочих
місць для працевлаштування інвалідів
відповідачем у 2013 році вживалися всі
можливі і залежні від нього заходи для
працевлаштування інвалідів, а саме:

- створювались робочі місця (вакансії)
для забезпечення неухильного
виконання законодавства з питань
працевлаштування інвалідів ;

- повідомлялась служба зайнятості про
наявність вакансій для
працевлаштування інвалідів;

- в зазначений період відповідач
звітував перед районним центром
зайнятості про наявність вакансій для
працевлаштування інвалідів;

- у звітному періоді відповідачем не
було відмовлено жодній особі, якій
встановлена інвалідність, у
працевлаштуванні;

Позивачем не доведено, що протягом 2013
року особи з інвалідністю направлялись
центром зайнятості на підприємство, у
кількості необхідній для виконання
нормативу, або підприємством було
відмовлено у їх працевлаштуванні без
поважних причин.

Разом з тим, відповідно до ст. 12 Закону
України «Про охорону праці»
підприємства, які використовують працю
інвалідів, зобов'язані створювати для
них умови праці з урахуванням
рекомендацій медико-соціальної
експертної комісії та індивідуальних
програм реабілітації вживати
додаткових заходів безпеки праці, які
відповідають специфічним особливостям
цієї категорії працівників.

Відповідно до п. 24 Положення про
медико-соціальну експертизу,
затверджену постановою Кабінету
Міністрів України від 03.12.2009 року № 1317
комісія видає особі, яку визнано
інвалідом або стосовно якої
встановлено факт втрати професійної
працездатності, довідку та
індивідуальну програму реабілітації,
яка надсилається
лікувально-профілактичному закладові
і органові праці та соціального
захисту населення за місцем проживання
інваліда.

За змістом вищевказаних норм чинного
законодавства щодо соціальної
захищеності інвалідів в Україні,
створення підприємством для інвалідів
умов праці з урахуванням
індивідуальних програм реабілітації
неможливе без наявності інваліда,
пошуком якого зобов'язані займатися
органи працевлаштування, визначені у
ст. 18 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні», а на підприємства покладений
обов'язок із забезпечення певної
кількості робочих місць для
працевлаштування інвалідів.

Згідно правовою позицією Верховного
Суду України, викладеною у постанові
від 20.06.2011 по справі № 21-60а11, яка
прийнята за результатами розгляду
заяви про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, на
підприємство не може бути покладена
відповідальність за не направлення
уповноваженими органами необхідної
кількості інвалідів для
працевлаштування або відсутність у
населеному пункті за місцем
знаходження підприємства інвалідів,
які бажають працевлаштуватись.

Аналогічна правова позиція також
викладена і постанові Верховного Суду
України від 16.04.2013 року у справі № 21-81а13.

Відповідно до ст. 244-2 КАС України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за результатами розгляду
заяви про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначені норми права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України. Невиконання судових
рішень тягне за собою
відповідальність, установлену законом.

Позивач не надав суду належних доказів
порушення відповідачем вимог Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»
відповідно статті 71 КАС України.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з приписами ст. 71 КАС кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Враховуючи викладені обставини,
дослідивши матеріали справи та
оцінивши докази, які є у справі, суд
прийшов висновку, що позовні вимоги
задоволенню не підлягають, оскільки
позивачем не доведено обґрунтованості
та відповідності законодавству своїх
висновків та доводів щодо порушення
відповідачем Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні», а відтак законних
підстав для застосування та стягнення
з відповідача
адміністративно-господарських санкцій
у суду немає.

Керуючись ст.ст. 3,11,17,122,71,158,160,162,163,186
Кодексу адміністративного судочинства
України, на підставі Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні», суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволені адміністративного позову
Волинського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Спільне
Українсько-Німецьке підприємство ПСБ
Волинь» про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
в сумі 14567,39 грн. та пені в сумі 705,43 грн.
усього на зальну суму 15272,82 грн.,
відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого статтею 186 КАС
України, якщо таку апеляційну скаргу не
було подано. У разі подання апеляційної
скарги постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку повністю або
частково шляхом подання апеляційної
скарги до Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Волинський окружний адміністративний
суд. Апеляційна скарга на постанову
суду подається протягом десяти днів з
дня отримання копії постанови. Копія
апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
Львівського апеляційного
адміністративного суду.

Головуючий

Суддя
В.В. Мачульський