Справа № 460/4023/13а,2а-460/244/2013
Суддя: Ільчишин Н.В.
Дата ухвалення: 2014-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2014 р.
Справа № 876/2586/14

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Ільчишин Н.В.,

суддів
Пліша М.А., Шинкар Т.І.,

за участю секретаря судового засідання
Федак С.Р.,

апелянт
ОСОБА_1,

представника апелянта
ОСОБА_2,

позивача
ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
ОСОБА_1 на постанову Яворівського
районного суду Львівської області від
22.11.2013 року у справі за позовом ОСОБА_3
до Яворівської міської ради Львівської
області про визнання протиправними та
скасування рішень суб'єкта владних
повноважень,-

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_3 21.10.2013 року звернулася до суду з
адміністративним позовом до
Яворівської міської ради Львівської
області про визнання протиправними та
скасування рішень суб'єкта владних
повноважень №297 від 25.05.2012 року «Про
надання дозволу на виготовлення
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки громадянину ОСОБА_1»
та рішення №503 від 29.11.2012 року «Про
затвердження містобудівної
документації розташування земельної
ділянки громадянину ОСОБА_1».

Оскаржуваною постановою Яворівського
районного суду Львівської області від
22.11.2013 року позов задоволено повністю.

Не погодившись із зазначеним рішенням
ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій
просить зазначену постанову скасувати
та прийняти нову, якою відмовити в
задоволенні позову, покликаючись на
невірне застосування судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права. Обґрунтовує свої
доводи тим, що судом не залучено його до
розгляду даної справи, як третю
сторону, також не визнано причин
пропуску строку на звернення до суду,
та їх поважності, та позивачем не було
заявлено такої вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги у їх сукупності,
колегія суддів приходить до висновку,
що подана скарга не підлягає до
задоволення з наступних мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції
ОСОБА_3 зверталася до Яворівської
міської ради Львівської області про
виділення земельної ділянки, якою вона
користується тривалий проміжок часу,
щодо її заяви не було прийнято рішення.
Однак було надано рішеннями сесії
відповідача іншій особі дозвіл на
виготовлення проекту землеустрою щодо
відведення спірної земельної ділянки,
які позивач оскаржила в суді першої
інстанції з підстав порушення надання
земельної ділянки для будівництва з
підстав передбачених ст. 119 Земельного
кодексу України, користуючись нею
близько 40 років. А тому рішення
Яворівської міської ради прийнятті з
порушенням діючого законодавства,
підлягають скасуванню.

Судом встановлено і підтверджується
матеріалами справи, ОСОБА_3 30.09.2010 року
зверталась до Яворівського міського
голови із заявою про надання в оренду
для городництва земельної ділянки
площею 0,05 га в районі МКП «Яворіввода»,
на яку їй було надано відповідь від
17.12.2010 року №2385, та вказано що дане
питання було предметом розгляду на ІІ
сесії Яворівської міської ради 08.12.2010
року, рішення по суті не прийнято,
оскільки не набрало необхідної
кількості голосів. З поданих копій
документів встановлено, що до міської
ради були надані заяви від 04.09.2012 року,
від 20.08.2012 року. Після прийняття рішень
№297 від 25.05.2012 року «Про надання дозволу
на виготовлення проекту землеустрою
щодо відведення земельної ділянки
громадянину ОСОБА_1» та рішення №503 від
29.11.2012 року «Про затвердження
містобудівної документації
розташування земельної ділянки
громадянину ОСОБА_1», Яворівською
міською радою Львівської області
прийнято рішення від 27.12.2012 року №615
«Про надання дозволу на виготовлення
містобудівної документації розміщення
земельної ділянки гр. ОСОБА_3» площею
0,1000 га для будівництва житлового
будинку, господарських будівель і
споруд у м. Яворові по вул. Пасічна за
територією КП «Яворіввода».

Відповідно до статті 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»,
місцеве самоврядування в Україні - це
гарантоване державою право та реальна
здатність територіальної громади
самостійно або під відповідальність
органів та посадових осіб місцевого
самоврядування вирішувати питання
місцевого значення в межах Конституції
та Законів України.

Статтею 24 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» передбачено,
що правовий статус місцевого
самоврядування в Україні визначається
Конституцією України, цим та іншими
Законами, які не повинні суперечити
положенням цього ж Закону.

Органи місцевого самоврядування при
вирішенні питань місцевого значення,
віднесених до їхньої компетенції, є
суб'єктами владних повноважень, які
виконують владні управлінські функції,
зокрема, нормотворчу, координаційну,
дозвільну, реєстраційну, розпорядчу.
Конституція України передбачає, що
предметом віддання місцевого
самоврядування є не будь-які питання
суспільного життя, а питання місцевого
значення. Перелік таких питань
визначено у Конституції України та ст.
43 вищевказаного Закону України «Про
місцеве самоврядування».
Конституційне призначення місцевого
самоврядування полягає в праві
територіальних громад як самостійно,
так і через органи місцевого
самоврядування вирішувати питання
місцевого значення в межах законів.

Відповідно до ст. 12 Земельного кодексу
України (далі - ЗК України)
розпорядження землями територіальної
громади міста, у тому числі надання їх у
користування, належить до повноважень
міської ради та відповідно до п. 36 ст. 26,
ст. 33 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні», вирішується
виключно на пленарних засіданнях
міської ради та виключно компетенцією
селищних та міських рад є врегулювання
земельних правовідносин, зокрема, до
яких відноситься надання під забудову
та для інших потреб земель, що
перебувають у власності
територіальних громад.

Так, відповідно до положень Земельного
кодексу України та Закону України «Про
землеустрій», рішення відповідних рад
щодо надання земельних ділянок
приймаються на підставі розроблених
проектів відведення земельних ділянок.
Необхідність розробки та затвердження
таких проектів обумовлена приписами
ст. 50 Закону України «Про землеустрій».
Документація із землеустрою
визначається як затверджені в
установленому порядку текстові та
графічні матеріали, якими регулюється
використання та охорона земель
державної, комунальної та приватної
власності, а також матеріали
обстеження і розвідування земель,
авторського нагляду за виконанням
проектів тощо.

Відповідно до ст. 30 вказаного Закону,
землеустрій проводиться в
обов'язковому порядку на землях усіх
категорій незалежно від форми
власності в разі, зокрема, надання,
вилучення (викупу), відчуження
земельних ділянок. Тобто при прийнятті
оспорюваних рішень орган який їх видав
зобов'язаний дотримуватися порядку,
щодо надання дозволу на виготовлення
проекту землеустрою, та затвердження
містобудівної документації.

Конституційний Суд України в пункті 4
мотивувальної частини Рішення від 16
квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про
скасування актів органів місцевого
самоврядування) вказав, що органи
місцевого самоврядування, вирішуючи
питання місцевого значення,
представляючи спільні інтереси
територіальних громад сіл, селищ та
міст, приймають нормативні та
ненормативні акти. До нормативних
належать акти, які встановлюють,
змінюють чи припиняють норми права,
мають локальний характер, розраховані
на широке коло осіб та застосовуються
неодноразово, а ненормативні акти
передбачають конкретні приписи,
звернені до окремого суб'єкта чи
юридичної особи, застосовуються
одноразово і після реалізації
вичерпують свою дію.

Частиною першою статті 125 ЗК України
передбачено, що право власності та
право постійного користування на
земельну ділянку виникає після
одержання її власником або
користувачем документа, що посвідчує
право власності чи право постійного
користування земельною ділянкою, та
його державної реєстрації.

Відповідно до частини першої статті 116
ЗК України громадяни та юридичні особи
набувають права власності та права
користування земельними ділянками із
земель державної або комунальної
власності за рішенням органів
виконавчої влади або органів місцевого
самоврядування в межах їх повноважень,
визначених цим Кодексом або за
результатами аукціону.

Згідно з положеннями частини шостої
статті 118 ЗК України громадяни,
зацікавлені в одержанні безоплатно у
власність земельної ділянки із земель
державної або комунальної власності
для ведення фермерського господарства,
ведення особистого селянського
господарства, ведення садівництва,
будівництва та обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд (присадибної ділянки),
індивідуального дачного будівництва,
будівництва індивідуальних гаражів у
межах норм безоплатної приватизації,
подають клопотання до відповідної
районної, Київської чи
Севастопольської міської державної
адміністрації або сільської, селищної,
міської ради за місцезнаходженням
земельної ділянки. У клопотанні
зазначаються цільове призначення
земельної ділянки та її орієнтовні
розміри. До клопотання додаються
графічні матеріали, на яких зазначено
бажане місце розташування земельної
ділянки, погодження землекористувача
(у разі вилучення земельної ділянки, що
перебуває у користуванні інших осіб) та
документи, що підтверджують досвід
роботи у сільському господарстві або
наявність освіти, здобутої в аграрному
навчальному закладі (у разі надання
земельної ділянки для ведення
фермерського господарства). У разі якщо
земельна ділянка державної власності
розташована за межами населених
пунктів і не входить до складу певного
району, заява подається до Ради
міністрів Автономної Республіки Крим.

Частиною сьомою вказаної статті ЗК
України встановлено, що Рада міністрів
Автономної Республіки Крим, районна,
Київська чи Севастопольська міська
державна адміністрація або сільська,
селищна, міська рада розглядає
клопотання у місячний строк і дає
дозвіл на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки або надає мотивовану відмову у
його наданні. Підставою відмови у
наданні такого дозволу може бути лише
невідповідність місця розташування
об'єкта вимогам законів, прийнятих
відповідно до них нормативно-правових
актів, генеральних планів населених
пунктів та іншої містобудівної
документації, схем землеустрою і
техніко-економічних обґрунтувань
використання та охорони земель
адміністративно-територіальних
утворень, проектів землеустрою щодо
впорядкування територій населених
пунктів, затверджених у встановленому
законом порядку.

У разі відмови органу виконавчої влади
чи органу місцевого самоврядування у
передачі земельної ділянки у власність
або залишення заяви без розгляду
питання вирішується в судовому порядку
(частини десята, одинадцята статті 118 ЗК
України).

Колегія суддів враховуючи додані
докази сторонами в адміністративному
процесі та аналізом процесуального
законодавства приходить до висновку
про те, що суд першої інстанції
задовольняючи позов прийшов до вірного
рішення.

Системний аналіз наведених норм права
дає підстави вважати, що ними
встановлені підстави, порядок, строки
передачі земельної ділянки у власність
громадян та органи, уповноважені
розглядати ці питання. Вони
передбачають, зокрема, що для передачі
земельної ділянки у власність
зацікавлена особа звертається до
відповідних органів із заявами для
отримання дозволу на розроблення
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки та для надання її у
власність, за результатами розгляду
яких визначені в статті 118 ЗК України
органи приймають одне з відповідних
рішень. Отримання дозволу на розробку
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки не означає
позитивного рішення про надання її у
власність.

Рішення про надання дозволу на
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки та про
надання її у власність приймають
органи, визначені в статті 118 ЗК
України. Їхня бездіяльність не
перешкоджає процесу відведення
земельної ділянки, оскільки здійснення
замовлення на виготовлення проектної
документації можливе без отримання
дозволу на її виготовлення. А тому
винесені рішення не несуть визначеного
остаточного характеру надання спірної
земельної ділянки, оскільки судом
встановлено що Яворівська міська рада
порушила порядок розгляду і надання
спірної земельної ділянки одній із
сторін, без альтернативного поділу, не
перевірено міською радою чи вільна
земельна ділянка, та судом не
встановлено,що ОСОБА_1 оскаржував
рішення № 615 від 27 грудня 2012 про надання
ОСОБА_3 дозволу на виготовлення
містобудівної документації в судовому
порядку. Оскільки на момент прийняття
спірного рішення, земельна ділянка не
була вільною, оброблялась позивачкою,
сплачувався земельний податок, тому
колегія суддів вважає, що позивачка
мала переважне право на спірну
земельну ділянку, що і було
зреалізовано у рішенні № 615 від 27
грудня 2012 про надання ОСОБА_3 дозволу на
виготовлення містобудівної
документації.

Відповідно до статті 53 КАС України,
якщо адміністративний суд при
прийнятті позовної заяви, підготовці
справи до судового розгляду або під час
судового розгляду справи встановить,
що судове рішення може вплинути на
права і обов'язки осіб, які не є
стороною у справі, суд залучає таких
осіб до участі в справі як третіх осіб,
які не заявляють самостійних вимог на
предмет спору. Залучення третіх осіб є
обов'язком суду. А тому при розгляді
судом першої інстанції даного спору
ним порушено процесуальний порядок
залучення сторони в процесі, оскільки
рішення у справі може вплинути на його
права, свободи, інтереси або обов'язки.
А тому судом першої інстанції було
порушено норми процесуального права
встановлені в Кодексі
адміністративного судочинства
України.

Оскільки вищевказана документація та
вказаний порядок сторонами не був
дотриманий, чим порушено норми
Земельного Кодексу України та Закону
України «Про місцеве самоврядування»
колегія суддів встановила, що
Яворівська міська рада зобов'язана
дотримуватись встановлених норм і
правил, щодо визначення правильних дій
та уникнення спірних питань, потрібно
визначити всі межі спірної земельної
ділянки, встановити документацію, яка
повинна знаходитись в архіві,
затверджений генеральний план міста,
якщо вказана ділянка відноситься до
його меж, а відтак спірне рішення
міської ради прийняте з порушеннями.

За таких обставин, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції щодо законності та
обґрунтованості заявлених позовних
вимог, з врахуванням аналізу поданої
апеляційної скарги сторонами у справі
та їхніми доводами, які спростовані
матеріалами справи, колегія суддів
вирішила, що постанова суду першої
інстанції ґрунтується на повно,
об'єктивно і всебічно з'ясованих
обставинах справи, а тому апеляційну
скаргу слід залишити без задоволення, а
постанову суду першої інстанції без
змін.

Керуючись ч. 3 ст. 160, ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205,
206, 254 КАС України суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без
задоволення.

Постанову Яворівського районного суду
Львівської області від 22.11.2013 року у
справі № 460/4023/13-а №2а/460/244/2013 - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
нею законної сили, а в разі складення
такої в порядку ч.3 ст. 160 КАС України,
протягом того ж строку з часу складення
в повному обсязі.

Головуючий
Н.В. Ільчишин

Судді
М.А. Пліш

Т.І. Шинкар

Повний текст ухвали виготовлено 11.09.2014
року