Справа № 757/3958/14-а
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2014-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
Головуючий у 1-й інстанції: Гладун Х.А.
Суддя-доповідач: Степанюк А.Г.
ПОСТАНОВА

Іменем України

02 вересня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка
В.В., Шурка О.І.,

при секретарі -
Ліневській В.В.,

розглянувши у порядку письмового
провадження апеляційні скарги
Пенсійного фонду України, Управління
Пенсійного фонду України у м. Вінниці
на прийняту в порядку скороченого
провадження постанову Печерського
районного суду м. Києва від 24 березня 2014
року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_2 до правління Пенсійного
фонду України, Управління Пенсійного
фонду України у м. Вінниці про визнання
дій протиправними та зобов'язання
вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2014 року ОСОБА_2 (далі - Позивач,
ОСОБА_2.) звернувся до Печерського
районного суду м. Києва з позовом до
правління Пенсійного фонду України
(далі - Відповідач-1, правління ПФ
України), Управління Пенсійного фонду
України у м. Вінниці (далі - Відповідач-2,
Управління) про: визнання
бездіяльності Відповідача-1 щодо
відмови у передачі уповноваженому
територіальному органу заяви Позивача
для прийняття рішення про призначення
та поновлення йому виплати пенсії за
віком як пенсіонеру, який проживає в
Ізраїлі, актом порушення прав людини;
зобов'язання Відповідача-1 та
Відповідача-2 прийняти у ОСОБА_2
необхідні документи для призначення
йому пенсії за віком та призначити і
виплачувати йому пенсію за віком з
24.12.2013 року за межі України.

Постановою суду першої інстанції від
24.03.2014 року адміністративний позов
задоволено частково: визнано
протиправною бездіяльність ПФ України
щодо непередачі уповноваженому
територіальному органу Пенсійного
фонду України заяви Позивача про
призначення і виплату пенсії;
зобов'язано Відповідача-2 поновити
нарахування та виплату ОСОБА_2 пенсії
на підставах, визначених
законодавством, починаючи з 24.12.2013 року.
При цьому суд першої інстанції виходив
з того, що Основним Законом гарантовано
право Позивача на соціальний захист,
яке не може бути поставлено у
залежність від місця проживання особи.

Не погоджуючись із викладеним у
постанові рішенням, Відповідач-1
оскаржив його в апеляційному порядку.
При цьому звернув увагу суду на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи, а також на неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи.

Вважаючи постанову суду першої
інстанції протиправною, Відповідач-2
оскаржив її в апеляційному порядку. При
цьому посилався на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційних скарг, колегія суддів
вважає, що апеляційні скарги
підлягають частковому задоволенню, а
постанова суду першої інстанції -
скасуванню з наступних підстав.

Як вбачається зі змісту копії трудової
книжки Позивача, останній у період з
06.10.1971 року по 03.09.1990 року працював на
території Української РСР. У 1990 році
виїхав на постійне місце проживання до
Ізраїлю.

З матеріалів справи також випливає, що
ОСОБА_2 звертався до Пенсійного фонду
України із заявою про призначення йому
пенсії.

Листом від 09.01.2014 року № 27/м-11
Відповідачем-1 було роз'яснено
Позивачу, що останньому не може бути
призначена пенсія, оскільки рішення
Конституційного Суду України від 07.10.2009
року у справі № 25-рп/2009 поширюється
лише на осіб, які виїхали на постійне
місце проживання за кордон після 07.10.2009
року. Крім того, у даному листі
зазначено, що 28.09.2012 року між Україною
та Державою Ізраїль підписано Угоду
про соціальне забезпечення, якою
регулюватиметься питання пенсійного
забезпечення громадян, які виїхали на
проживання до Держави Ізраїль. На даний
час відповідна Угода готується до
ратифікації Верховною Радою України.

На підставі встановлених вище
обставин, виходячи з системного
аналізу приписів ст. ст. 19, 46, 152
Конституції України, ст. ст. 51, 44, 45, 49
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування», ст. 13, 49 Закону
України «Про Конституційний суд
України», ст. ст. 2, 6 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні», ст. 7
Закону України «Про звернення
громадян», суд першої інстанції дійшов
висновку про неправомірність відмови
Управління у поновленні нарахування та
виплати Позивачу пенсії, оскільки такі
дії суперечать приписам Конституції
України та значно звужують права
ОСОБА_2 на пенсійне забезпечення за
ознакою місця проживання.

З таким висновком суду першої
інстанції не можна повністю погодитися
з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст.46 Конституції
України громадяни мають право на
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом.

Передбачене Конституцією України
право громадян на соціальний захист
конкретизоване у Законі України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» та Законі
України «Про пенсійне забезпечення»,
якими закріплено порядок нарахування
та виплати пенсії.

Приписами п. 2 ст. 49 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» (далі - Закон)
закріплено, що виплата пенсії за
рішенням територіальних органів
Пенсійного фонду або за рішенням суду
припиняється: на весь час проживання
пенсіонера за кордоном, якщо інше не
передбачено міжнародним договором
України, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України.

Згідно ст. 51 Закону у разі виїзду
пенсіонера на постійне місце
проживання за кордон пенсія,
призначена в Україні, за заявою
пенсіонера може бути виплачена йому за
шість місяців наперед перед від'їздом,
рахуючи з місяця, що настає за місяцем
зняття з обліку за місцем постійного
проживання. Під час перебування за
кордоном пенсія виплачується в тому
разі, якщо це передбачено міжнародним
договором України, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України
№ 25-рп/2009 від 07.10.2009 року (далі - Рішення)
положення п. 2 ч.1 ст. 49 та другого
речення ст. 51 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» визнані
неконституційними.

Відповідно до частини 2 ст. 152
Конституції України закони, інші
правові акти або їх окремі положення,
що визнані неконституційними,
втрачають чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
про їх неконституційність.

Крім того, у вищезазначеному Рішенні
зазначено, що оспорюваними нормами
конституційне право на соціальний
захист поставлене в залежність від
факту укладення Україною з відповідною
державою міжнародного договору з
питань пенсійного забезпечення. Таким
чином держава, всупереч конституційним
гарантіям соціального захисту для всіх
осіб, що мають право на отримання
пенсії у старості, на законодавчому
рівні позбавила цього права
пенсіонерів у тих випадках, коли вони
обрали постійним місцем проживання
країну, з якою не укладено відповідного
договору. Поряд з цим, у рішенні
зазначено, що конституційне право на
соціальний захист включає і право
громадян на забезпечення їх у старості.
Пенсія за віком, за вислугу років та
інші її види, що призначаються у зв'язку
з трудовою діяльністю, заслужені
попередньою працею і є однією з форм
соціального захисту. Цим визначається
зміст і характер обов'язку держави
стосовно тих громадян, які набули право
на одержання пенсії.

Отже, громадянин України, який досяг
пенсійного віку та подав усі необхідні
документи, має право на призначення
пенсії незалежно від свого місця
проживання.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_2, враховуючи прийняття
Конституційним Судом України
вищезазначеного рішення, звертався до
ПФ України із заявою про призначення і
виплату йому пенсії як громадянину
України, який виїхав за кордон на
постійне місце проживання, а
Відповідач-1 надав роз'яснення Позивачу
про причини неможливості проведення
так виплат, які полягають у відсутності
відповідної процедури.

Згідно п. 7 Положення про Пенсійний фонд
України, останній здійснює свої
повноваження безпосередньо та через
утворені в установленому порядку
територіальні органи

Як було встановлено судом першої
інстанції, правління ПФ України не
уповноважене безпосередньо призначати
та виплачувати пенсію так, як необхідні
документи подаються до
територіального органу Пенсійного
фонду. Отже, заява Позивача, яка
направлялася на адресу Відповідача-1
повинна розглядатися Відповідачем-2.

Відповідно до приписів ч.3 ст. 7 Закону
України «Про звернення громадян» якщо
питання, порушені в одержаному органом
державної влади, місцевого
самоврядування, підприємствами,
установами, організаціями незалежно
від форм власності, об'єднаннями
громадян або посадовими особами
зверненні, не входять до їх
повноважень, воно в термін не більше
п'яти днів пересилається ними за
належністю відповідному органу чи
посадовій особі, про що повідомляється
громадянину, який подав звернення.

Таким чином, колегія суддів вважає
обґрунтованим висновок суду першої
інстанції про протиправність
бездіяльності правління ПФ України
стосовно ненаправлення в термін не
більше п'яти днів заяви Позивача про
призначення і виплату пенсії за віком
на адресу Відповідача-1.

Однак, суд апеляційної інстанції
критично оцінює висновки Печерського
районного суду м. Києва щодо наявності
достатніх підстав для призначення та
виплати ОСОБА_2 пенсії, виходячи з
наступного.

Положеннями ст. 44 Закону № 1058-IV
встановлено, що заява про призначення
(перерахунок) пенсії та необхідні
документи подаються до
територіального органу Пенсійного
фонду або до уповноваженого ним органу
чи уповноваженій особі в порядку,
визначеному правлінням Пенсійного
фонду за погодженням із спеціально
уповноваженим центральним органом
виконавчої влади у сфері праці та
соціальної політики, особисто або
через представника, який діє на
підставі виданої йому довіреності,
посвідченої нотаріально.

Порядок подання та оформлення
документів для призначення пенсії
відповідно до Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» передбачений у постанові
Пенсійного фонду України від 25.11.2005
року №22-1 (далі - Порядок).

Згідно п. 7 Порядку до заяви про
призначення пенсії за віком додаються
такі документи: а) довідка податкової
адміністрації про присвоєння
ідентифікаційного номера заявнику; б)
документи про стаж, що визначені
Порядком підтвердження наявного
трудового стажу для призначення пенсій
за відсутності трудової книжки або
відповідних записів у ній,
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів України від 12.08.1993 року № 637;
в) довідка про заробітну плату особи за
період страхового стажу до 01.07.2000 року,
а починаючи з 01.07.2000 року індивідуальні
відомості про застраховану особу
надаються відділом персоніфікованого
обліку за формою згідно із додатком 2,
додатком 3; г) документи про місце
проживання (реєстрації) особи; ґ)
документи, які засвідчують особливий
статус особи.

Як вбачається зі змісту копії
повідомлення про вручення (а.с. 20),
Позивач 24.12.2013 року направляв
відповідну заяву до Відповідача-1,
проте у матеріалах справи відсутня
копія даної заяви, а також будь-які
документи, які ОСОБА_2 повинен був
додати до заяви відповідно до приписів
п. 7 Порядку, що не дає змоги встановити
відповідність поданих документів, які
направлялися у листі до ПФ України для
призначення пенсії, вимогам чинного
законодавства.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції дійшов
передчасного висновку про наявність
правових підстав для призначення та
виплати Позивачу пенсії.

Крім того, суд апеляційної інстанції
критично оцінює висновок Печерського
районного суду м. Києва про
зобов'язання Відповідача-2 поновити
нарахування та виплату ОСОБА_2 пенсії,
оскільки остання не була призначена
відповідними органами Пенсійного
фонду України чи судом.

Поряд з цим, судова колегія вважає
обґрунтованими доводи апеляційних
скарг щодо недоведеності обставини
існування обов'язку держави України
призначити пенсію ОСОБА_2 як
громадянину України, який постійно
проживає за кордоном чи іноземцю або
особі без громадянства, яка має право
на пенсію відповідно до Законів
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування» та
«Про пенсійне забезпечення», з огляду
на наступне.

Згідно ст. 1 Закону України «Про
пенсійне забезпечення» громадяни
України мають право на державне
пенсійне забезпечення за віком, по
інвалідності, у зв'язку з втратою
годувальника та в інших випадках,
передбачених цим Законом. Іноземці та
особи без громадянства, які проживають
в Україні, мають право на пенсію
нарівні з громадянами України на
умовах, передбачених законодавством
або міждержавними угодами. Пенсійне
забезпечення громадян України, що
проживають за її межами, провадиться на
основі договорів (угод) з іншими
державами. У тих випадках, коли
договорами (угодами) між Україною та
іншими державами передбачено інші
правила, ніж ті, що містяться у цьому
Законі, то застосовуються правила,
встановлені цими договорами (угодами).

У матеріалах справи відсутні будь-які
документи, які посвідчують особу
Позивача (паспорт громадянина України,
паспорт громадянина України для виїзду
за кордон, інші документи) та
належність останнього до громадянства
України.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з доводами Апелянтів про
те, що судом першої інстанції не було
досліджено дані обставини, що
спричинило прийняття останнім рішення
з порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Згідно приписів ст. 198 КАС України суд
апеляційної інстанції за наслідками
розгляду апеляційної скарги на
постанову суду першої інстанції має
право, зокрема, скасувати її та
прийняти нову постанову.

Відповідно до ч.1 ст. 202 КАС України
підставами для скасування постанови
суду першої інстанції та ухвалення
нового рішення є порушення норм
матеріального і процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку, що судом першої
інстанції при вирішенні питання про
поновлення виплати пенсії за віком
було допущено порушення норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи, у зв'язку з чим вважає за
необхідне апеляційні скарги
задовольнити частково, а постанову
суду першої інстанції скасувати та
ухвалити нове рішення.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 197, 198, 202, 205, 207,
211, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги Пенсійного фонду
України та Управління Пенсійного фонду
України у м. Вінниці - задовольнити
частково.

Постанову Печерського районного суду
м. Києва від 24 березня 2014 року у справі
за адміністративним позовом ОСОБА_2 до
правління Пенсійного фонду України,
Управління Пенсійного фонду України у
м. Вінниці про визнання дій
протиправними та зобов'язання вчинити
дії, - скасувати та прийняти нову
постанову, якою позовні вимоги
задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність
правління Пенсійного фонду України
стосовно непередачі Управлінню
Пенсійного фонду України у м. Вінниці
заяви ОСОБА_2 про призначення та
виплату пенсії за віком.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовити повністю.

Постанова є остаточною та оскарженню
не підлягає у відповідності до ч. 10 ст.
183-2 КАС України.

Головуючий суддя
А.Г. Степанюк

Судді
В.В. Кузьменко

О.І. Шурко

Головуючий суддя

Степанюк А.Г.

Судді:

Кузьменко В. В.

Шурко О.І.