Справа № 806/2903/14
Суддя: Липа Володимир Анатолійович
Дата ухвалення: 2014-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2014 року
Житомир справа № 806/2903/14

категорія 8.3.1

Житомирський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді Липи В.А.,

за участі секретаря Костарчука О.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ємільчино-льон" до
Новоград-Волинської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Житомирській області про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення від
13.06.2014 року № ,

встановив:

У червні 2014 року Товариство з обмеженою
відповідальністю "Ємільчино-льон"
звернулось до суду з позовом, у якому
просить визнати протиправними та
скасувати податкове повідомлення -
рішення № від 13.06.2014 р., винесене
Новоград-Волинською об'єднаною
державною податковою інспекцією
Головного управління Міндоходів у
Житомирській області, яким визначено
податкове зобов'язання з податку на
прибуток в сумі 244082,00 грн. та
застосовано штрафні (фінансові)
санкції в сумі 122041,00 грн.

У обґрунтування заявлених вимог
позивач зазначив, що висновки
відповідача за актом перевірки про
порушення позивачем вимог п.135.2, п.135.4
ст. 135 Податкового кодексу України є
юридично необґрунтованими, а доводи
відповідача про наявність порушень
ґрунтуються на припущеннях, помилкових
судженнях суб'єкта владних повноважень
та сформовані без належного врахування
обставин фінансово-господарської
діяльності та суперечать наявним
первинним бухгалтерським документам, а
тому податкове повідомлення - рішення є
неправомірним та підлягає скасуванню у
повному обсязі, оскільки за
відсутності визначених законом
підстав покладає на платника податків
додатковий обов'язок по оплаті
грошового зобов'язання на користь
Державного бюджету України.

У судовому засіданні представник
позивача підтримав позовні вимоги і
доводи заявленого позову та просив суд
прийняти рішення про задоволення
позову в повному обсязі.

Представник відповідача проти
задоволення позову заперечував і
просив відмовити у задоволенні
позовних вимог з підстав, викладених у
письмових запереченнях.

Вислухавши пояснення представників
сторін, дослідивши всебічно і повно
матеріали справи, вирішивши питання чи
мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги та
заперечення, оцінивши належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок наявних у справі
доказів у їх сукупності, суд дійшов до
висновку про те, що позов підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, у
період з 22.04.2014 р. по 15.05.2014 р. посадовими
особами Новоград-Волинської ОДПІ
Головного управління Міндоходів у
Житомирській області проведено
планову виїзну документальну
перевірку діяльності ТОВ
"Ємільчино-льон" з питань дотримання
вимог податкового законодавства,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.04.2012 р. по 31.12.2013 р. За
результатами вказаної перевірки
податковим органом складено акт №
822/22-00/31981059 від 22 травня 2014 року (далі-акт
перевірки), у висновках якого серед
інших вказано порушення: п.135.2, п.135.4 ст.
135 Податкового кодексу України,
товариством занижено дохід від
операційної діяльності на загальну
суму 1221523,00 грн., в тому числі за 2
квартал 2012 р. в сумі - 118470,00 грн., 3
квартал 2012 р. - 320313,00 грн., 4 квартал 2012 р. -
160803,00 грн. та за 2013 р. на загальну суму -
621937,00 грн., що призвело до несплати до
бюджету податку на прибуток в
загальній сумі 256519,00 грн.

Не погодившись з інформацією та
висновками, наведеними в акті
перевірки, позивач подав до
Новоград-Волинської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Житомирській області заперечення № 43
від 30.05.2014 р. на акт про результати
документальної позапланової невиїзної
перевірки № 822/22-00/31981059 від 22 травня 2014
р.

Судом встановлено, що підприємством
було отримано лист - уточнення № 5285/22-00
від 10.06.2014 р. "Про внесення змін до акту
перевірки" у додатку до якого наведені
зміни до акту № 822/22-00/31981059 від 22 травня
2014 року та отримано відповідь на
заперечення № 5286/22-00 від 10.06.2014 р.,
згідно яких спростовано порушення,
викладене в пп. 3.2.2 "Податковий кредит"
п. 3.2. "Податок на додану вартість"
розділу 3 акта перевірки. Висновки акту
перевірки в частині донарахування
податку на прибуток, що оскаржуються
позивачем, по суті залишені без змін,
податковим органом виправлено
арифметичні помилки щодо невірно
застосованих перевіряючими ставок
оподаткування податком на прибуток. На
підставі змін до акту перевірки №
5285/22-00 від 10.06.2014 р. податковим органом
пункт 1 розділу 4 акту перевірки
"Висновок" викладено в наступній
редакції: перевіркою встановлено
порушення п.135.2, п.135.4 ст. 135 Податкового
кодексу України, в результаті чого
донараховано податок на прибуток на
загальну суму 244082,00 грн., в т. ч. за 2
квартал 2012 р. на 24879,00 грн., за 3 квартал
2012 р. - 67266,00 грн., за 4 квартал 2012 р. - 33769,00
грн. та за 2013 р. на 118168,00 грн.

На підставі вказаного акту перевірки з
урахуванням внесених до його тексту
змін, відповідачем винесено податкове
повідомлення-рішення № від 13.06.2014
року, яким позивачу збільшено грошове
зобов'язання з податку на прибуток на
загальну суму - 366123,00 грн. (у т.ч. за
основним платежем - 244082,00 грн., 122041,00 - за
штрафними (фінансовими) санкціями).

Суд не погоджується з вказаними
висновками відповідача з огляду на
наступне.

Одним із основних видів економічної
діяльності позивача є торгівля
пальним, у періоді, що підлягав
перевірці, підприємство придбавало у
постачальників паливо - мастильні
матеріали (далі-товари) з метою
подальшої реалізації покупцям
юридичним та фізичним особам оптом та у
роздріб.

Відповідно до змісту акту перевірки,
підставою для висновку про заниження
доходу та донарахування позивачу
зазначених грошових зобов'язань з
податку на прибуток, податковий орган
зазначає, що: "За даними
бухгалтерського обліку у
перевіряємому періоді товариство є
збитковим. Однією з основних причин
збитковості є не в повній мірі
відображення доходів на суми торгової
націнки, що свідчить про порушення
товариством податкового законодавства
та призвело до донарахувань по податку
на прибуток. Дане порушення було
встановлено відповідачем при
опрацюванні регістрів обліку за звітні
періоди помісячно, а саме:
оборотно-сальдових відомостей та
журналів Ф-К10. Для визначення торгової
націнки було перераховано залишки по
рахунку 285 "торгова націнка". Для
визначення обсягу реалізації було
здійснено перерахунок складських
залишків на основі звітів матеріально -
відповідальних осіб".

Суд вважає дані твердження податкового
органу безпідставними та такими, що не
відповідають дійсності виходячи з
наступного.

Спірні правовідносини, що склалися між
сторонами регулюються нормами
Конституції України, Податковим
кодексом України (далі ПК України) та
іншими нормативно-правовими актами.

Порядок визначення доходів
регламентований статтею 135 ПК України,
згідно п.135.4 дохід від операційної
діяльності визнається в розмірі
договірної (контрактної) вартості, але
не менше ніж сума компенсації, отримана
в будь-якій формі, в тому числі при
зменшенні зобов'язань, та включає
згідно з пп. 135.4.1 ПК дохід від
реалізації товарів, виконаних робіт,
наданих послуг.

Відповідно до п.135.2 ст. 135 ПК України,
доходи визначаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
отримання платником податку на
прибуток доходів, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом ІІ ПК.

Відповідно до частин першої, другої
статті 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні", підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.
Статтею 1 даного Закону визначено, що
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно із підпунктами 2.1, 2.4 пункту 2
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24 травня 1995 року № 88,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 05 червня 1995 року за №
168/704, первинні документи це письмові
свідоцтва, що фіксують та
підтверджують господарські операції,
включаючи дозволи адміністрації
(власника) на їх проведення. Первинні
документи (на паперових та
машинозчитувальних носіях інформації)
для надання їм юридичної сили і
доказовості повинні мати такі
обов'язкові реквізити, як назву
підприємства, установи, від імені яких
складено документ; назву документа
(форми), код форми; дату і місце
складання; зміст господарської
операції та її вимірники (у
натуральному та вартісному виразі);
посаду, прізвища і підписи осіб,
відповідальних за дозвіл та здійснення
господарської операції і складання
первинного документа.

Перелік матеріалів, які можуть бути
підставою для висновків під час
проведення документальної
позапланової перевірки, та порядок
надання платниками податків
документів для такої перевірки
встановлено статтями 83, 85 ПК України.

Разом з тим, в силу приписів п.44.1 статті
44 ПК України, для цілей оподаткування
платники податків зобов'язані вести
облік доходів, витрат та інших
показників, пов'язаних з визначенням
об'єктів оподаткування та/або
податкових зобов'язань, на підставі
первинних документів, регістрів
бухгалтерського обліку, фінансової
звітності, інших документів, пов'язаних
з обчисленням і сплатою податків і
зборів, ведення яких передбачено
законодавством. Платникам податків
забороняється формування показників
податкової звітності, митних
декларацій на підставі даних, не
підтверджених документами, що
визначені абзацом першим цього пункту.

З огляду на законодавче врегулювання
спірних правовідносин, судом
зазначається, що нормативно-правові
акти України передбачають, що для
підтвердження/спростування факту
включення сум коштів до складу доходів,
податковий орган під час здійснення
перевірки зобов'язаний перевірити
правильність формування підприємством
даних податкового обліку за період
перевірки на підставі відповідних
первинних документів.

Висновки відповідача щодо порушення
позивачем приписів Податкового
кодексу України, як зазначалося раніше,
сформовані внаслідок "опрацювання
журналів Форми К-10, оборотно-сальдових
відомостей", що суперечить нормам
Податкового кодексу України в частині
визначення доходів платниками
податків.

Разом з тим, в розумінні статті 9 Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні",
оборотно-сальдова відомість не є
первинним бухгалтерським документом.

У листі Міністерства Доходів і зборів
від 19.09.2013 року № 115/6/99-99-22-01-0-15/1128
зазначено, що проведення будь-якої
господарської операції підприємства
фіксується і підтверджується
первинними документами, на основі яких
і ведеться бухгалтерська звітність.

У свою чергу, відповідно до п. 2 ст. 3
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні", на даних бухгалтерського
обліку ґрунтуються фінансова,
податкова, статистична і інші
звітності. Тобто первинні документи є
основою і для податкового обліку.

Пунктами 2.2, 2.3 Порядку оформлення
результатів документальних перевірок
щодо дотримання податкового, валютного
та іншого законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на органи
державної податкової служби,
платниками податків затвердженого
Наказом міністерства фінансів України
№ 395 від 14.03.2013 р. передбачено, що у разі
встановлення перевіркою порушень
податкового законодавства за кожним
відображеним в акті фактом порушення
необхідно: чітко викласти зміст
порушення з посиланням на конкретні
пункти і статті законодавчих актів, що
порушені платником податків, зазначити
період (місяць, квартал, рік) діяльності
платника податків та операцію, в
результаті якої здійснено це
порушення, при цьому додати до акта
письмові пояснення платника податків
або його законних представників щодо
встановлених порушень; зазначити
первинні документи, на підставі яких
вчинено записи з обліку, та інші
документи, пов'язані з обчисленням і
сплатою податків і зборів, та докази, що
підтверджують наявність факту
порушення; у разі відсутності
первинних документів або ненадання їх
чи інших документів, що підтверджують
факт порушення, зазначити інші докази,
що достовірно підтверджують наявність
факту порушення.

Як вбачається з акта перевірки, в ньому
не наведений перелік документів, на
підставі яких зроблені висновки акта,
що стали підставою для донарахування
податкових зобов'язань з податку на
прибуток; не наведено переліку
документів, які не були надані до
перевірки, а також відсутні будь-які
зауваження щодо відмови посадових осіб
підприємства надати первинні
документи для проведення перевірки або
письмові пояснення посадових осіб щодо
причин ненадання документів. Отже, без
дослідження первинних документів
висновки акта перевірки щодо порушення
позивачем вимог чинного податкового
законодавства є неправомірними.

Доводи ж податкового органу про
заниження позивачем суми доходів мають
ґрунтуватись на сукупності доказів, що
безспірно підтверджують існування
обставин, які виключають право
платника на формування витрат, або
свідчать про не повне відображення
доходів у податковому обліку. Однак у
справі, що розглядається, податковим
органом не доведено існування таких
обставин.

На підтвердження фактичного значення
операцій, повного включення доходів та
відповідності задекларованих
позивачем показників фактично
отриманим доходам за період з 01.04.2012 р.
по 31.12.2013 р., позивач надав до матеріалів
справи реєстри первинних документів на
реалізацію, доходи від якої
включаються до операційних доходів ТОВ
"Ємільчино-льон", складені за кожен
місяць періоду, що підлягав перевірці
(з 01.04.2012 р. по 31.12.2013 р.). До реєстрів
долучено копії первинних документів:
видаткові накладні (з наскрізною
нумерацією, у хронологічному порядку),
акти виконаних робіт, щомісячні
фіскальні звіти реєстраторів
розрахункових операцій, на підставі
яких здійснювалась реалізація
покупцям та, відповідно, включення сум
коштів до складу доходів. Судом
встановлено, що зазначені у реєстрах і
первинних документах суми реалізації
(продажу товарів) повністю збігаються з
даними у частині доходів від
операційної діяльності, які
відображені позивачем у деклараціях з
податку на прибуток, за період з 01.04.2012
р. по 31.12.2013 р.

Як вбачається з акту перевірки у
відповідача відсутні будь-які
зауваження щодо форми та змісту
вказаних документів, податковий орган
не ставив під сумнів достовірність
даних, які містять первинні
бухгалтерські документи з обліку
доходів, а також не зазначав про
невідповідність первинних
бухгалтерських документів вимогам
чинного податкового законодавства.

Представник відповідача під час
розгляду справи дійсність даних
документів не заперечував як і
виконання позивачем господарських
операцій, підтверджених
вищезазначеними документами.

У ході розгляду справи судом не
встановлено невідповідності даних
первинних бухгалтерських документів
фактичним обставинам

Що стосується доводів відповідача про
відображення позивачем доходів на суми
торгової націнки не в повній мірі, суд
зазначає наступне.

Відповідно до ст. 42 Господарського
кодексу, суб'єкт господарювання
здійснює самостійну, ініціативну,
систематичну господарську діяльність
з метою досягнення економічних і
соціальних результатів та одержання
прибутку.

Статтею 44 цього Кодексу, серед інших
закріплено принцип самостійного
формування підприємством програми
діяльності, вибору постачальників і
споживачів продукції, що виробляється,
залучення матеріально-технічних,
фінансових та інших видів ресурсів,
встановлення цін на продукцію та
послуги.

Ціна продажу товарів (робіт, послуг) у
роздрібній торгівлі включає вартість
придбання товарів (робіт, послуг)
торгівельну націнку та податок на
додану вартість. Доходом для
оподаткування податком на прибуток є
ціна (з торгівельною націнкою)
відображена у первинних документах по
реалізації за вирахуванням ПДВ.

Загальна сума від здійснення операцій
з постачання товарів третім особам -
споживачам залежить від ціни товарів
(послуг), яка формується підприємством.
Постачання товарів між суб'єктами
господарської діяльності здійснюється
шляхом укладання відповідних
господарських договорів, в порядку
передбаченому Господарським та
Цивільним кодексами України. Ціна в
господарських правовідносинах, як
передбачено ч.1 ст. 189 Господарського
кодексу України, є вираженим у грошовій
формі еквівалентом одиниці товару
(продукції, робіт, послуг,
матеріально-технічних ресурсів,
майнових та немайнових прав), що
підлягає продажу (реалізації), який
повинен застосовуватися як тариф,
розмір плати, ставки або збору, крім
ставок і зборів, що використовуються в
системі оподаткування. Подібним чином
врегульовано поняття ціни Податковим
кодексом України, який передбачає,
визначення звичайної ціни (п.п.14.1.71. п.
14.1. ст. 14 ПК) та ринкової ціни (п.п.14.1.219 п.
14.1. ст. 14 ПК).

Згідно з Законом України від 03.12.90 р. №
507-ХІІ "Про ціни та ціноутворення", в
Україні використовуються вільні,
державні фіксовані та регульовані ціни
- граничні рівні цін або граничні
відхилення від державних фіксованих
цін. Оскільки, вільні ціни
встановлюються на всі види
товарів/продукції, за винятком тих, за
якими здійснюється державне
регулювання, позивачем ціни на товари
(роботи, послуги) визначаються
самостійно.

На виконання наведених норм
законодавства позивачем ціни
встановлювались самостійно та
затверджувались у внутрішніх
локальних та розпорядчих документах.
Надані позивачем первинні документи
дають підстави для висновку, що
відпускна ціна продажу товарів, у
роздрібній торгівлі - відображена у
документах, що підтверджують факт
реалізації, включає вартість придбання
товарів, торгівельну націнку та
податок на додану вартість.

Посилання відповідача на норми
Положення (стандарту) бухгалтерського
обліку (далі-П(С)БО) 9 "Запаси" суд вважає
хибним, з огляду на те, що зазначене
П(С)БО визначає методологічні засади
формування у бухгалтерському обліку
інформації про запаси і розкриття її у
фінансовій звітності.

Відповідно до п. 16 П(С)БО 9 оцінка
запасів при вибутті може здійснюватися
одним з таких методів: ідентифікованої
собівартості відповідної одиниці
запасів; середньозваженої
собівартості; собівартості першого за
часом надходження запасів (ФІФО);
нормативних затрат; ціни продажу.

Згідно із п. 22 П(С)БО 9 оцінка за цінами
продажу заснована на застосуванні
підприємствами роздрібної торгівлі
середнього проценту торговельної
націнки товарів. Собівартість
реалізованих товарів визначається як
різниця між продажною вартістю
реалізованих товарів і сумою торгової
націнки на ці товари. Проаналізувавши
наведені норми чинного законодавства,
суд дійшов висновку, що визначення суми
торговельної націнки у розумінні цього
П(С)БО стосується виключно розрахунку
собівартості реалізованих в роздріб
товарів, та не ототожнюється із
визначенням суми доходів від
операційної діяльності.

У акті перевірки податковий орган
зазначив, що проведеною перевіркою
відображеного показника "собівартість
придбаних (виготовлених) та
реалізованих товарів (робіт, послуг)" за
період з 01.04.2012 р. по 31.12.2013 р. не
встановлено їх заниження або
завищення. Зазначене твердження
відповідачем не спростовувалось, тобто
правильність визначення собівартості
реалізованих товарів (робіт, послуг) не
є спірним питанням, при цьому, виходячи
із норм П(С)БО 9, значення суми списання
середнього відсотку націнки та суми
собівартості товарів, є
взаємопов'язаними та взаємозалежними
показниками, невірний розрахунок
середнього відсотку націнки
спричинить невірне визначення
собівартості, тому суд дійшов висновку,
що посилання відповідача на порушення
позивачем норм П(С)БО) 9 "Запаси" містять
протиріччя, є недоречними та не
вважаються належними доказами
заниження доходів від операційної
діяльності позивачем.

Методологічні засади формування
в бухгалтерському обліку інформації
про доходи визначаються не П(С)БО 9, а
Положенням (стандартом)
бухгалтерського обліку 15 "Дохід".
Пунктом 8 П(С)БО 15 "Дохід" встановлено, що
дохід (виручка) від реалізації
продукції (товарів, інших активів)
визнається в разі наявності всіх
наведених нижче умов: покупцеві
передані ризики й вигоди, пов'язані з
правом власності на продукцію (товар,
інший актив); підприємство не здійснює
надалі управління та контроль за
реалізованою продукцією (товарами,
іншими активами); сума доходу (виручка)
може бути достовірно визначена; є
впевненість, що в результаті операції
відбудеться збільшення економічних
вигод підприємства, а витрати,
пов'язані з цією операцією, можуть бути
достовірно визначені. Дохід
відображається в бухгалтерському
обліку в сумі справедливої вартості
активів, що отримані або підлягають
отриманню (п.21 П(С)БО).

Згідно пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПК
України, прибуток, як об'єкт
оподаткування, визначається шляхом
зменшення суми доходів звітного
періоду, визначених згідно зі статтями
135-137 цього Кодексу, на собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг та суму інших витрат
звітного податкового періоду,
визначених згідно зі статтями 138-143
цього Кодексу, з урахуванням правил,
встановлених статтею 152 ПК України.

Як встановлено в судовому
засіданні та вбачається із матеріалів
справи за період з 01.04.2012 р. по 31.12.2013 р.
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Ємільчино-льон"
задекларувало дохід від операційної
діяльності (рядок 02 Декларації про
прибуток підприємства) в сумі 32845355,00
грн., на підставі первинних документів,
копії яких долучені до матеріалів
справи, що підтверджують правомірність
включення вказаної суми до складу
доходів, відповідно до вимог
Податкового Кодексу України і норм
Положень (стандартів) бухгалтерського
обліку.

Представник відповідача не надав суду
належних доказів, які б підтверджували
обґрунтованість висновків перевірки
та правомірність винесеного
податкового повідомлення-рішення.

Таким чином, висновки відповідача
про недотримання позивачем норма
Податкового кодексу України, в частині
заниження доходу від операційної
діяльності на загальну суму 1221523,00 грн.
є неприйнятними в контексті норм
чинного законодавства, та такими, що не
відповідають обставинам справи,
оскільки фактично ґрунтується на
припущеннях, що не були перевірені
суб'єктом владних повноважень у
встановленому законодавством порядку,
відтак є недоведеними. Тому податкове
повідомлення-рішення № від 13.06.2014
р. є протиправним та підлягає
скасуванню.

Відповідно до ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Слід також зазначити, що судова
практика вирішення податкових спорів
виходить з презумпції добросовісності
платників та інших учасників
правовідносин у сфері економіки. У
зв'язку з цим презюмується, що дії
платника, результатом яких є отримання
податкової вигоди, вважаються
економічно виправданими, а відомості,
що містяться у податковій та
бухгалтерській звітності платника, -
достовірні.

Подання платником до контролюючого
органу усіх належним чином оформлених
первинних документів, передбачених
податковим законодавством, з ціллю
отримання податкової вигоди є
підставою для її отримання, якщо
податковий орган не доведе
неправдивість, недостовірність або
суперечливість відомостей, що
містяться у таких документах.

Відповідно до вимог ч. 1 статті 2 КАС
України, завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Згідно з п.п. 1,9 ч. 3 статті 2 КАС України,
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Як свідчать матеріали справи вказані
положення відповідачем не дотримані,
що зумовило необхідність звернення
позивача за захистом порушеного права
до суду.

Відповідно до ч. 2 ст.71 КАС України, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Таким чином, сукупність вищенаведених
встановлених обставин дає суду
підстави визнати позовні вимоги
обґрунтованими, доведеними
матеріалами справи, і такими, що
підлягають задоволенню, а оскаржуване
податкове-повідомлення рішення
протиправним і таким, що підлягає
скасуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони, яка не є суб'єктом владних
повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа). Отже, сплачений
позивачем судовий збір у сумі 1827 грн. 00
коп. підлягає відшкодуванню на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ємільчино-льон" з
Державного бюджету України.

Керуючись статтями 86, 158-163, 186, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України,

постановив:

Позовні вимоги задовольнити.

Скасувати податкове
повідомлення-рішення
Новоград-Волинської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Житомирській області від 13.06.2014 року №
.

Відшкодувати на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Ємільчино-льон" з державного бюджету
понесені судові витрати у сумі 1827
гривень.

Постанова набирає законної сили у
строк та у порядку, що визначені
статтею 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, і може бути
оскаржена до Житомирського
апеляційного адміністративного суду
через суд першої інстанції у порядку,
визначеному статтею 186 Кодексу
адміністративного судочинства
України, шляхом подачі апеляційної
скарги протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Суддя
В.А. Липа

Повний текст постанови виготовлено: 16
вересня 2014 р.