Справа № К/9991/52882/11-С
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"09" вересня 2014 р. м. Київ
К/9991/52882/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Іваненко Я.Л.,
Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження справу за
адміністративним позовом військового
прокурора Військово-морських сил
України в інтересах держави в особі
Міністерства оборони України до
Кримського територіального
квартирно-експлуатаційного управління
Міністерства оборони України, треті
особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7
про визнання незаконним та скасування
розпорядження, за касаційною скаргою
заступника військового прокурора
Військово-морських сил України на
ухвалу Окружного адміністративного
суду міста Севастополь від
15 березня 2011 року та ухвалу
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 26 липня 2011
року, -

у с т а н о в и л а :

У січні 2011 року Міністерство оборони
України звернулося з позовом до
Кримського територіального
квартирно-експлуатаційного управління
Міністерства оборони України про
визнання незаконним та скасування
розпорядження № 84 від 17 квітня 2007 року
щодо передачі у власність ОСОБА_4
квартири АДРЕСА_1.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Севастополь від 15
березня 2011 року, залишеною без змін
ухвалою Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 26 липня 2011 року закрито провадження
у справі з підстав непідвідомчості
спору суду адміністративної
юрисдикції.

У касаційній скарзі прокурор,
посилаючись на порушення судами норм
процесуального права, просить
скасувати судові рішення, а справу
направити для продовження розгляду.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи, в межах статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів дійшла
висновку про часткове задоволення
скарги з таких підстав.

Закриваючи провадження у справі суди
попередніх інстанцій виходили з того,
що справу не належить розглядати в
порядку адміністративного
судочинства, оскільки спір сторін
стосується права власності на житло, не
містить ознак публічно-правового
характеру і має розглядатись за
правилами цивільного судочинства.

Проте, до такого висновку суди дійшли в
порушення норм процесуального права
виходячи з наступного.

У відповідності до частини 2 статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України до адміністративних судів
можуть бути оскаржені будь-які
рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів
владних повноважень, крім випадків,
коли щодо таких рішень, дій чи
бездіяльності Конституцією чи
законами України встановлено інший
порядок судового провадження.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 3
Кодексу адміністративного судочинства
України, справа адміністративної
юрисдикції - публічно-правовий спір, у
якому хоча б однією зі сторін є орган
виконавчої влади, орган місцевого
самоврядування, їхня посадова чи
службова особа або інший суб'єкт, який
здійснює владні управлінські функції
на основі законодавства, в тому числі
на виконання делегованих повноважень.

За приписами частини 2 статті 4 Кодексу
адміністративного судочинства України
юрисдикція адміністративних судів
поширюється на всі публічно-правові
спори, крім спорів, для яких законом
встановлений інший порядок судового
вирішення.

Дійсно, справи у спорах про захист
порушених, невизнаних або оспорюваних
інтересів, що виникають із житлових
правовідносин, згідно з частиною
першою статті 15 Цивільного
процесуального кодексу України від 18
березня 2004 року № 1618-IV розглядаються за
правилами цивільного судочинства, крім
випадків, коли розгляд таких справ
проводиться за правилами іншого
судочинства.

Разом з тим, з огляду на положення
частини другої статті 17 Кодексу
адміністративного судочинства України
спори, в яких урегульовані нормативно
визначеною процедурою управлінські
дії суб'єкта владних повноважень,
пов'язані з реалізацією житлових прав
фізичних осіб (щодо обліку громадян,
які потребують поліпшення житлових
умов, нагляду і контролю за
забезпеченням реалізації права
громадян України на житло, додержання
правил користування приміщеннями
житлових будинків і гуртожитків тощо),
є публічно-правовими і розглядаються
за правилами адміністративного
судочинства.

Так, згідно з пунктом 2 частини другої
статті 17 Кодексу адміністративного
судочинства України компетенція
адміністративних судів поширюється на
публічно-правові спори з приводу
прийняття громадян на публічну службу,
її проходження, звільнення з публічної
служби.

При цьому, згідно пункту 15 статті 3
Кодексу адміністративного судочинства
України публічна служба - діяльність на
державних політичних посадах,
професійна діяльність суддів,
прокурорів, військова служба,
альтернативна (невійськова) служба,
дипломатична служба, інша державна
служба, служба в органах влади
Автономної Республіки Крим, органах
місцевого самоврядування.

У відповідності до Закону України від 25
березня 1992 року N 2232-XII "Про військовий
обов'язок і військову службу"
військовослужбовці - це громадяни
України, які проходять військову
службу у складі Збройних Сил України та
інших військових формувань.

Окрім цього, згідно зі статтею 2
вищезазначеного Закону військова
служба є державною службою особливого
характеру, яка полягає у професійній
діяльності придатних до неї за станом
здоров'я і віком громадян України,
пов'язаній із захистом Вітчизни.

Особливий порядок забезпечення осіб
військової служби житлом, встановлений
у даному випадку статтею 12 Закону
України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII "Про
соціальний і правовий захист
військовослужбовців та членів їх
сімей", і безпосередньо пов'язаний із
проходженням військовослужбовцями
публічної служби.

Суди не з'ясували, чи позовні вимоги
пов'язані з наданням житла саме
військовослужбовцю, і чи спірне
рішення винесене відповідачем з метою
реалізації такого права.

Окрім того, суди не звернули увагу на
вимоги пункту 3 частини 2 статті 17
Кодексу адміністративного судочинства
України, яким передбачено що
юрисдикція адміністративних судів
поширюється на спори між суб'єктами
владних повноважень з приводу
реалізації їхньої компетенції у сфері
управління, у тому числі делегованих
повноважень.

Оскільки предметом спору сторін є саме
рішення суб'єкту владних повноважень,
тобто розпорядження територіального
органу Міністерства оборони України,
яке в свою чергу є органом центральної
виконавчої влади, судам слід було
з'ясувати чи уповноважений відповідач
виконувати делеговані повноваження
цього міністерства і які.

В залежності від з'ясування цих
обставин, судам слід було врахувати
вимоги статті 18 Кодексу
адміністративного судочинства України
щодо предметної підсудності
адміністративних справ.

Враховуючи зазначене, судові
рішення обох інстанцій не відповідають
вимогам щодо законності і
обґрунтованості, як того вимагає
стаття 159 Кодексу адміністративного
судочинства України, а тому підлягають
скасуванню з направленням справи на
новий судовий розгляд, оскільки суд
касаційної інстанції не може
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судових рішеннях.

За приписами частини другої статті 227
Кодексу адміністративного судочинства
України, підставою для скасування
судовий рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Під час нового розгляду, судам слід
звернути увагу на строк звернення до
адміністративного суду з урахуванням
статей 99-100 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Керуючись статтями 223, 227, 232 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу військового
прокурора Військово-морських сил
України в інтересах держави в особі
Міністерства оборони України
задовольнити частково.

Ухвалу Окружного адміністративного
суду міста Севастополь від 15 березня 2011
року та ухвалу Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 26 липня 2011 року скасувати, а справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
сторонам і оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало