Справа № 826/11315/14
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2014-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі: головуючого судді
Аблова Є.В., розглянувши у письмовому
провадженні адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1 до Святошинської
районної в м. Києві державної
адміністрації за участю третьої особи
ОСОБА_2 про визнання незаконним
розпорядження, поновлення на роботі,
стягнення за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди,-
З позовом до Окружного
адміністративного суду міста Києва
звернувся ОСОБА_1 до Святошинської
районної в м. Києві державної
адміністрації за участю третьої особи
ОСОБА_2 про визнання незаконним
розпорядження, поновлення на роботі,
стягнення за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди,
обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що
оскаржуване розпорядження прийняте
без правових на те підстав та порушує
законні права та інтереси позивача.
У позовній заяві позивач просить суд
визнати незаконним розпорядження
Святошинської районної в м. Києві
державної адміністрації №173-к від
25.04.2014 року; поновити мене, ОСОБА_1, на
посаді начальника організаційного
відділу Святошинської районної в м.
Києві державної адміністрації;
стягнути з Святошинської районної в м.
Києві державної адміністрації на мою
двадцять чотири) грн. 73 коп. середнього
заробітку за час вимушеного прогулу;
стягнути з Святошинської районної в м.
Києві державної адміністрації на мою
користь моральну (немайнову) шкоду в
розмірі 5000 грн.; стягнути з
Святошинської районної в м. Києві
державної адміністрації на мою
користь витрати на правову допомогу у
Позивач в судовому засіданні позовні
вимоги підтримав повністю та просив
суд їх задовольнити.
В судове засідання представник
відповідача не з'явився, про час, місце
та дату розгляду справу був
повідомлений належним чином. В наданих
суду письмових запереченнях
відповідач стверджує про відсутність
підстав для задоволення позовних
вимог, оскільки звільнення позивача
відбулось відповідно до вимог закону.
В судове засідання третя особа не
з'явилася, про час, місце та дату
розгляду справу повідомлений належним
Відповідно до ч.6 ст. 128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо немає перешкод для
розгляду справи в судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином
повідомленні про дату, час і місце
судового розгляду, суд має право
розглянути справу у письмовому
провадженні у разі відсутності потреби
заслухати свідка чи експерта.
Враховуючи зазначене, суд ухвалив
розглядати справу у порядку письмового
Розглянувши наявні матеріали справи,
суд встановив наступне.
Розпорядженням Святошинської районної
в м. Києві державної адміністрації від
13.01.2014 року №07-к ОСОБА_1 був призначений
на посаду начальника організаційного
відділу на період соціальної відпустки
начальника цього відділу ОСОБА_3 для
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку з 13.01.2014 року.
На підставі розпорядження №173-к від
25.04.2014 року про звільнення ОСОБА_1
останнього звільнено із займаної
посади згідно з пунктом 2 статті 36 КЗпП
України у зв'язку з закінченням строку
Позивач, зазначаючи про протиправність
та безпідставність прийняття
розпорядження про звільнення його із
займаної посади, звернувся до суду з
даним адміністративним позовом, при
вирішенні якого суд виходить з
Трудові відносини всіх працівників,
сприяючи зростанню продуктивності
праці, поліпшенню якості роботи,
підвищенню ефективності суспільного
виробництва і піднесенню на цій основі
матеріального і культурного рівня
життя трудящих, зміцненню трудової
дисципліни і поступовому перетворенню
праці на благо суспільства в першу
життєву потребу кожної працездатної
людини регулює Кодекс законів про
працю України (далі - КЗпП України).
Стаття 36 КЗпП України визначає
підстави припинення трудового
Так, підставами припинення трудового
договору є, зокрема, закінчення строку
(пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків,
коли трудові відносини фактично
тривають і жодна з сторін не поставила
вимогу про їх припинення.
Зі змісту наведеної правової норми
вбачається, що п. 2 ст. 36 КЗпП передбачає
можливість припинення трудового
договору у зв'язку з закінченням його
строку. На цій підставі може бути
припинений тільки строковий трудовий
договір, укладений як строковий
відповідно до закону. Якщо ж строковий
трудовий договір укладено всупереч
правилам ст. 23 КЗпП, то умова про строк є
незаконною. Припинення трудового
договору після закінчення строку не
вимагає заяви або якогось
волевиявлення працівника. Свою волю на
укладення строкового трудового
договору він уже виявив, коли писав
заяву про прийняття на роботу за
строковим трудовим договором. У цей же
час він виразив і волю на припинення
такого трудового договору після
закінчення строку, на який він був
укладений. Власник також не
зобов'язаний попереджати або в інший
спосіб інформувати працівника про
майбутнє звільнення за п. 2 ст. 36 КЗпП.
Як вбачається з матеріалів справи,
позивач 16.12.2013 року написав заяву про
призначення його на посаду начальника
організаційного відділу на період
соціальної відпустки основного
працівника ОСОБА_3, яка погоджена
головою Святошинської районної в місті
Києві державної адміністрації.
В розпорядженні №07-к від 13.01.2014 року
зазначено, що ОСОБА_1 був призначено на
посаду начальника організаційного
відділу на період соціальної відпустки
начальника цього відділу ОСОБА_3 для
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку з 13.01.2014 року.
Як підставу прийняття розпорядження
зазначено: заява ОСОБА_1,
лист-погодження виконавчого органу
Київської міської ради (КМДА) від 30.12.2013
року №001-2255.
Відповідно до ст. 24 КЗпП укладення
трудового договору оформляється
наказом чи розпорядженням власника або
уповноваженого ним органу про
зарахування працівника на роботу.
Наведене свідчить, що трудові
відносини, які виникли між ОСОБА_1 та
Святошинською районною у м. Києві
державною адміністрацією були
строковими та обмежувались періодом
соціальної відпустки основного
працівника - начальника
організаційного відділу ОСОБА_3
Матеріалами справи підтверджується, що
з розпорядженням №07-к від 13.01.2014 року
ОСОБА_1 ознайомлений, а відтак
посилання позивача на не укладення
трудового договору чи угоди
спростовуються матеріалами справи.
24.04.2014 року ОСОБА_3 звернулась до голови
Святошинської районної у м. Києві
державної адміністрації із заявою, зі
змісту якої вбачається, що остання
просить вважати її такою, що приступила
до виконання своїх посадових
обов'язків з 28.04.2014 року.
Заява погоджена 24.04.2014 року та 25.04.2014
року відповідно до Порядку призначення
на посади та звільнення з посад
керівників управлінь, відділів, інших
структурних підрозділів місцевих
державних адміністрацій,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 29.07.1999 року №1374
голові КМДА надіслано лист про
погодження звільнення ОСОБА_1 з посади
начальника організаційного відділу
Святошинської районної в місті Києві
державної адміністрації відповідно до
пункту 2 статті 36 КЗпП України, у зв'язку
з закінченням строку трудового
договору та виходом на роботу з
соціальної відпустки для догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку основного працівника.
На підставі розпорядження №173-к від
25.04.2014 року ОСОБА_1 звільнено з посади
начальника організаційного відділу у
зв'язку з закінченням строку трудового
договору, оскільки позивач був
призначений на дану посаду на період
соціальної відпустки основного
Крім того, відповідно до розпорядження
№175-к від 28.04.2014 року ОСОБА_3, начальника
організаційного відділу, вважати
такою, що приступила до виконання своїх
посадових обов'язків з 28.04.2014 року.
З урахуванням наведеного, суд
приходить до висновку про
правомірність прийняття оскаржуваного
розпорядження про звільнення позивача
із займаної посади, оскільки останній
був прийнятий на посаду начальника
організаційного відділу на період
соціальної відпустки основного
працівника ОСОБА_3 При цьому, вихід на
роботу ОСОБА_3 підтверджується
розпорядженням №175-к від 28.04.2014 року.
Суд також не бере до уваги посилання
позивача на порушення відповідачем
вимог ст. 40 КЗпП, у зв'язку з тим, що
останній з 17.04.2014 року по 01.05.2014 року
перебував на амбулаторному лікуванні,
що підтверджується листом
Відповідно до положень ст. 40 КЗпП
України не допускається звільнення
працівника з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу в період
його тимчасової непрацездатності (крім
звільнення за пунктом 5 цієї статті), а
також у період перебування працівника
Водночас, суд звертає увагу, що позивач
був звільнений не з ініціативи
власника, а у зв'язку з виникненням
підстави припинення трудового
договору, а саме - закінченням його
Згідно ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у
справах щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
всім формам дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення; 10)
своєчасно, тобто протягом розумного
Вищенаведене у сукупності свідчить про
дотримання відповідачем всіх
законодавчо визначених вимог в частині
звільнення на підставі п.2 ст.36 КЗпП
України, а відтак відсутність підстав
для визнання незаконним розпорядження
№173-к від 25.04.2014 року.
Зважаючи, що позовні вимоги щодо
поновлення позивача на посаді та
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу є похідними від
позовної вимоги, підстав для
задоволення якої судом не вбачається, у
суду відсутні підстави для задоволення
позовних вимог в цій частині.
Щодо заявленої вимоги про
відшкодування моральної шкоди суд
звертає увагу на наступне.
Відповідно до ст.56 Конституції України
кожен має право на відшкодування за
рахунок держави чи органів місцевого
самоврядування матеріальної та
моральної шкоди, завданої незаконними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування, їх посадових
і службових осіб при здійсненні ними
своїх повноважень.

Відповідно до ч.1 ст.1167 Цивільного
кодексу України моральна шкода,
завдана фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини,
крім випадків, встановлених частиною
другою цієї статті.

Частиною 2 цієї статті встановлено, що
моральна шкода відшкодовується
незалежно від вини органу державної
влади, органу влади Автономної
Республіки Крим, органу місцевого
самоврядування, фізичної або юридичної
особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди
завдано каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я або смертю фізичної особи
внаслідок дії джерела підвищеної
небезпеки; 2) якщо шкоди завдано
фізичній особі внаслідок її
незаконного засудження, незаконного
притягнення до кримінальної
відповідальності, незаконного
застосування як запобіжного заходу
тримання під вартою або підписки про
невиїзд, незаконного затримання,
незаконного накладення
адміністративного стягнення у вигляді
арешту або виправних робіт; 3) в інших
випадках, встановлених законом.

Статтею 1173 Цивільного кодексу України
визначено, що шкода, завдана фізичній
або юридичній особі незаконними
рішеннями, дією чи бездіяльністю
органу державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим або органу
місцевого самоврядування при
здійсненні ними своїх повноважень,
відшкодовується державою, Автономною
Республікою Крим або органом місцевого
самоврядування незалежно від вини цих
органів.

Згідно зі ст.23 Цивільного кодексу
України особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.

Пунктом 2 даної статті визначено, що
моральна шкода полягає: 1) у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; 2) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; 4) у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливості їх реалізації, ступеня вини
особи, яка завдала моральної шкоди,
якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення. При визначенні розміру
відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості. Моральна
шкода відшкодовується незалежно від
майнової шкоди, яка підлягає
відшкодуванню, та не пов'язана з
розміром цього відшкодування. Моральна
шкода відшкодовується одноразово, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

У постанові Пленуму Верховного суду
України «Про судову практику в справах
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року
із змінами, внесеними згідно з
Постановою Пленуму Верховного суду №5
від 25.05.2001 року та від 27.02.2009 року під
моральною шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб. Моральна шкода може
полягати, зокрема: у приниженні честі,
гідності, престижу або ділової
репутації. Під немайновою шкодою,
заподіяною юридичній особі, слід
розуміти втрати немайнового характеру,
що настали у зв'язку з приниженням її
ділової репутації, посяганням на
фірмове найменування, товарний знак,
виробничу марку, розголошенням
комерційної таємниці, а також
вчиненням дій, спрямованих на зниження
престижу чи підрив довіри до її
діяльності.

У позовній заяві про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди має бути
зазначено, в чому полягає ця шкода,
якими неправомірними діями чи
бездіяльністю її заподіяно позивачеві,
з яких міркувань він виходив,
визначаючи розмір шкоди, та якими
доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні. Суд,
зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору.

Стверджуючи про те, що відповідачем
позивачеві завдано моральну шкоду,
останнім не обґрунтовано в чому
полягає ця шкода, не доведено факту
завдання моральних страждань, душевних
переживань та психологічного розладу,
наявність втрат немайнового характеру,
що настали у зв'язку з прийняттям
оскаржуваного розпорядження суб'єкта
владних повноважень, не визначено,
якими доказами це підтверджується.
Будь-яких доказів, що підтверджують
притягнення посадових осіб до
відповідальності за невиконання чи
неналежне виконання ними своїх
обов'язків, що могло завдати шкоди,
позивачем також не надано.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідач, як суб'єкт владних
повноважень, покладений на нього
обов'язок доказування правомірності
прийнятого розпорядження виконав
повністю.

За таких обставин, Окружний
адміністративний суд міста Києва, за
правилами, встановленими ст.86 Кодексу
адміністративного судочинства
України, перевіривши наявні у справі
докази, вважає заявлені позовні вимоги
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 94, 158-163 КАС України,
Окружний адміністративний суд міста
Києва,-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
відмовити в повному обсязі.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку шляхом подачі в
Окружний адміністративний суд міста
Києва апеляційної скарги на постанову
протягом десяти днів з дня її
проголошення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає до Київського апеляційного
адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у
строк, встановлений ст. 186 КАС України,
постанова набирає законної сили після
закінчення цього строку.

Суддя
Є.В. Аблов