Справа № 826/11336/14
Суддя: Гарник К.Ю.
Дата ухвалення: 2014-08-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Гарника К.Ю., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю "Дієса"

до

третя особа

Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у місті Києві

Інспекція з питань захисту прав споживачів у Житомирській області

про

визнання протиправними дій та скасування постанови

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю “Дієса” (далі по тексту - позивач) звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у місті Києві (далі по тексту - відповідач) в якому просить суд: визнати протиправними дії та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 14 липня 2014 року ВП № 43977451.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 серпня 2014 року позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю “Дієса” залишено без руху із наданням дводенного строку з дня набрання даною ухвалою законної сили для усунення недоліків.

11 серпня 2014 року (відповідно до відмітки служби діловодства суду) позивачем усунено недоліки позовної заяви.

Слід звернути увагу, що представник відповідача у судове засідання 21 серпня 2014 року не з’явився, вимоги ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 серпня 2014 року про надання завірених належним чином копій матеріалів спірного виконавчого провадження не виконав.

Представник третьої особи у судове засідання 21 серпня 2014 року також не звернувся, заперечень проти позову не надав, хоча про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином.

Керуючись приписами частини 4 статті 122 та частини 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, надавши можливість присутнім учасникам судового розгляду у повній мірі реалізувати свої процесуальні права, та враховуючи відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, завершив розгляд справи в порядку письмового провадження.

Після розгляду адміністративного позову та доданих до нього матеріалів, всебічного і повного встановлення всіх фактичних обставин, на яких ґрунтується позов, об’єктивної оцінки доказів, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

Враховуючи, що відповідачем як суб’єктом владних повноважень, на якого покладено обов’язок доказування, не виконано вимоги ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 серпня 2014 року та не надано копії матеріалів виконавчого провадження № 43977451, суд розгляду справу за наявними у ній доказами.

Не погоджуючись із вказаною постановою, позивач зазначає, що рішення Інспекції з питань захисту прав споживачів у Житомирській області не набрало законної сили а тому не підлягає виконанню. Також, наголошено, що постанова Інспекції з питань захисту прав споживачів у Житомирській області не є виконавчим документом в розумінні Закону України «Про виконавче провадження», а тому дії відповідача по відкриттю виконавчого провадження є неправомірними.

Закон України “Про виконавче провадження” визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Статтею 17 цього Закону зазначено, що примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи: виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду та рішень Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті і Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті; ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, кримінальних провадженнях та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; судові накази; виконавчі написи нотаріусів; посвідчення комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій; постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу; рішення інших органів державної влади, якщо їх виконання за законом покладено на державну виконавчу службу; рішення Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Крім цього, статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що у виконавчому документі зазначаються: назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище та ініціали посадової особи, що його видали; дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, власне ім'я та по батькові) (для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код суб'єкта господарської діяльності стягувача та боржника (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника (для фізичних осіб - платників податків) або номер і серія паспорта стягувача та боржника для фізичних осіб - громадян України, які через свої релігійні або інші переконання відмовилися від прийняття ідентифікаційного номера, офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади та мають відмітку в паспорті громадянина України, а також інші дані, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, зокрема, дата народження боржника та його місце роботи (для фізичних осіб), місцезнаходження майна боржника, рахунки стягувача та боржника тощо; резолютивна частина рішення; дата набрання законної (юридичної) сили рішенням; строк пред'явлення виконавчого документа до виконання.

З аналізу вищезазначеного вбачається, що статтею 17 Закон України “Про виконавче провадження” встановлено вичерпний перелік документів, які підлягають виконанню державною виконавчою службою, а статтею 18 - основні вимоги до виконавчого документу.

Ознайомившись із постановою Інспекції з питань захисту прав споживачів у Житомирській області від 21 травня 2014 року № 118, судом встановлено невідповідність його приписам статті 18 цього Закону, оскільки не зазначено дата набрання законної (юридичної) сили рішенням, строк пред'явлення виконавчого документа до виконання, в тексті рішення відсутня резолютивна частина.

Пунктом 6 частини 1 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, обов’язок державного виконавця відмовити у відкритті виконавчого провадження у разі невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим статтею 18 цього Закону, пред’явленого до виконання.

Таким чином, правомірними діями державного виконавця в даному випадку вважались би відмова у відкритті виконавчого провадження на підставі постанови Інспекції з питань захисту прав споживачів у Житомирській області від 21 травня 2014 року № 118, оскільки в розумінні Закону України “Про виконавче провадження” зазначена постанова Інспекції з питань захисту прав споживачів у Житомирській області не є виконавчим документом та не відповідає, встановленим статтею 18 Закону України “Про виконавче провадження”, вимогам до виконавчого документу.

Суд звертає увагу, що аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04 липня 2011 року у справі № 21-160а11 за позовом кооперативного підприємства "Володимирецький комбінат громадського харчування" до управління Пенсійного фонду України у Володимирецькому районі Рівненської області про визнання протиправними дій, визнання недійсними рішень, де колегія суддів Верховного Суду України зазначила, що рішення органу Пенсійного фонду України не є виконавчим документом в розумінні Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV “Про виконавче провадження”.

Крім цього, судом встановлено, що постанова Інспекції з питань захисту прав споживачів у Житомирській області від 21 травня 2014 року № 118 не набрала законної сили, оскільки триває процедура адміністративного оскарження, зокрема, позивачем надано суду доказ звернення до Інспекції з питань захисту прав споживачів у Житомирській області із скаргою на постанову від 19 травня 2014 року № 118 про стягнення штрафу.

В свою чергу, представником відповіла та третьої особи, доказів на спростування вищезазначених доводів не надано.

Частиною 2 статті 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 цієї ж встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно із частиною першою статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об’єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що відповідачем не доведено законність оскаржуваної постанови, а тому з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Дієса" підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» задовольнити.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя К.Ю. Гарник