Справа № 2а/2470/3252/12
Суддя: Мороз Л.Л.
Дата ухвалення: 2014-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2014 року
м. Київ К/800/52071/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі

суддів: Мороз Л.Л.,

Горбатюка С.А.,

Логвиненка А.О.,

розглянула у порядку попереднього
розгляду касаційну скаргу Державної
фінансової інспекції в Чернівецькій
області на постанову Чернівецького
окружного адміністративного суду від
05.04.2013 року та ухвалу Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 31.07.2013 року у справі за позовом
Дочірнього підприємства Державної
акціонерної компанії "Хліб України" до
Державної фінансової інспекції в
Чернівецькій області про скасування
вимог,

ВСТАНОВИЛА:

Дочірнє підприємство Державної
акціонерної компанії "Хліб України"
звернулося до суду з позовом до
Державної фінансової інспекції у
Чернівецькій області, в якому просило
визнати протиправною та скасувати
вимогу №24-07-14-14-/9119 про усунення
порушень та недоліків виявлених
ревізією в частині покладення на
позивача обов'язків, що передбачені
пунктами 1,4,6 та 8 вимоги.

Постановою Чернівецького окружного
адміністративного суду від 05.04.2013 року,
залишеною без змін ухвалою Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 31.07.2013 року, позов задоволено
частково: визнано протиправним та
скасовано п.1 вимоги відповідача
№24-07-14-14-/9119 від 03.12.2012 року про усунення
порушень та недоліків виявлених
ревізією, в частині забезпечення
відшкодування позивачу незаконно
нарахованої працівникам позивача
заробітної плати в сумі 169,1 тис. грн.,
проведення перерахунку та
взаємозвірок з Пенсійним фондом щодо
безпідставно нарахованих внесків до
державних цільових фондів в сумі 63, 8
тис. грн. (зарахувати в рахунок
майбутніх платежів). В задоволенні
решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з судовими рішеннями
першої та апеляційної інстанції у
справі в частині задоволення позовних
вимог, Державна фінансова інспекція в
Чернівецькій області подала до Вищого
адміністративного суду України
касаційну скаргу у якій, посилаючись на
порушення судами норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення судів першої та
апеляційної інстанції та прийняти нове
рішення, яким у позові відмовити.

Відповідно до частини 2 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції
переглядає судові рішення судів першої
та апеляційної інстанцій у межах
касаційної скарги, але при цьому може
встановлювати порушення норм
матеріального чи процесуального права,
на які не було посилання в касаційній
скарзі.

Заслухавши доповідь судді Вищого
адміністративного суду України
стосовно обставин, необхідних для
прийняття рішення судом касаційної
інстанції, перевіривши і обговоривши
доводи касаційної скарги,
проаналізувавши правильність
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що на підставі постанови
Шевченківського районного суду
м.Чернівці від 26.09.2012 року відповідачем
була проведена позапланова ревізія
позивача за 2009-2011 та завершений звітній
період 2012 року, про що 24.10.2012 року
складений акт № 24-07/394.

За наслідками ревізії з метою усунення
порушень та недоліків виявлених
ревізією було прийнято вимогу №
24-07-14-14/9119 від 03.12.2012 року, пункти 1, 6 та 8
якої оскаржено позивачем.

Колегія суддів погоджується з
висновками судів попередніх інстанцій,
які, приймаючи рішення про часткове
задоволення позовних вимог, виходили з
того, що відповідач не довів
правомірність пункту 1 спірної вимоги в
частині зобов'язання відшкодувати
підприємству незаконно нараховану
працівникам підприємства заробітну
плату у сумі 169,1 тис. грн., в порядку
ст.ст. 130-136 Кодексу законів про працю
України забезпечити відшкодування
підприємству незаконно нарахованої
працівникам підприємства заробітної
плати у сумі 169,1 тис. грн.

У пункті 1 спірної вимоги зазначено, що
позивачем, в порушення пунктів 3.1.6, 3.1.7
Колективного договору, абз. 2 ст.5 Закону
України "Про колективні договори і
угоди", абз. 1, 3 ст.95 та абз. 2 ст.97 Кодексу
законів про працю України, у 2009-2011 роках
та І кварталі 2012 року нараховано
заробітної плати працівникам в більших
розмірах, ніж визначено Колективним
договором на суму 169,1 тис. грн. (з
урахуванням мінімальних гарантій,
визначених Галузевою угодою) та
нараховано внесків до державних
цільових фондів на 63,8 тис. грн., у
зв'язку з чим на позивача покладений
обов'язок привести у відповідність до
вимог чинного законодавства діючий
Колективний договір в частині
дотримання мінімальних гарантій з
оплати праці; в порядку ст.ст. 130-136
Кодексу законів про працю України
забезпечити відшкодування
підприємству незаконно нарахованої
працівникам підприємства заробітної
плати у сумі 169,1 тис. грн.; провести
перерахунок та відповідні
взаємозвірки з Пенсійним фондом щодо
безпідставно нарахованих сум внесків
до державних цільових фондів в сумі 63,8
тис. грн.

Відповідно до Галузевих угод на 2006-2008
роки та на 2011-2013 роки, встановлені
мінімальні гарантовані розміри
тарифних ставок і місячних окладів
робітників, посадових окладів
керівників, професіоналів, фахівців і
технічних службовців, що розраховані
відповідачем, застосовуються виключно
до основної заробітної плати
відповідної категорії працівників та
не включають у себе різного роду
надбавки та доплати, що законом
віднесені до додаткової заробітної
плати.

У відповідності до наданих
відповідачем розрахунків погодинної
заробітної плати визначені ним на
підставі додатків № 2-6 Галузевої угоди
на 2006-2008 роки та додатків № 1-5 Галузевої
угоди на 2011-2013 роки мінімальні посадові
оклади працівників позивача
порівнювалися із фактично
установленими згідно з штатними
розписами окладами цих же працівників
з додаванням до них сум надбавок, що не
відносяться до основної заробітної
плати працівника, що суперечить
вказаним нормам законодавства,
оскільки додаткова заробітна плата у
вигляді доплат не підлягає включенню
до мінімально гарантованих розмірів
тарифних ставок і місячних окладів
робітників, посадових окладів
керівників, професіоналів, фахівців і
технічних службовців, а може
нараховуватись зверх мінімально
установленого розміру основної
заробітної плати.

Твердження відповідача щодо
встановлення позивачем у штатних
розписах окладів працівників в більших
розмірах, ніж визначено Колективним
договором є необґрунтованим з огляду
на таке.

Згідно з ст. 14 Закону України № 108/95-ВР
"Про оплату праці" договірне
регулювання оплати праці працівників
підприємств здійснюється на основі
системи угод, що укладаються на
державному (генеральна угода),
галузевому (галузева угода),
регіональному (регіональна угода) та
виробничому (колективний договір)
рівнях відповідно до Закону України
"Про колективні договори і угоди". За
змістом ст.15 цього ж Закону форми і
системи оплати праці, норми праці,
розцінки, тарифні сітки, схеми
посадових окладів, умови запровадження
та розміри надбавок, доплат, премій,
винагород та інших заохочувальних,
компенсаційних і гарантійних виплат
встановлюються підприємствами у
колективному договорі з дотриманням
норм і гарантій, передбачених
законодавством, генеральною та
галузевими (регіональними) угодами.

Встановлено, що Колективний договір
укладений між адміністрацією позивача
та профспілковим комітетом
підприємства 04.03.2005 року та
зареєстрований Першотравневою у місті
Чернівці радою 08.05.2005 року регулює
виробничі, трудові та
соціально-економічні відносини між
адміністрацією і працівниками
підприємства, його дія не припинялася
шляхом укладення нового колективного
договору.

Крім того, суди попередніх інстанцій
обґрунтовано визнали безпідставними
посилання відповідача на недійсність
Колективного договору в частині умов,
що встановлені пунктом 3.1.6 та додатком
№ 3.5 до нього, оскільки, як встановлено,
твердження відповідача про визначення
умовами Колективного договору в цій
частині гірших умов, ніж встановлені
Галузевими угодами не відповідає
дійсності.

Статтею 5 Закону України "Про
колективні договори і угоди"
передбачено, що умови колективних
договорів або угод, що погіршують
порівняно з чинним законодавством
становище працівників, є недійсними, і
забороняється включати їх до договорів
і угод. Посадовий оклад кожного
керівника, професіонала, фахівця і
технічного службовця встановлюються в
колективному договорі на основі
посадового окладу техніка (фахівця)
всіх спеціальностей, який
розраховується на основі
співвідношення між розмірами тарифних
ставок і окладів працівників в
залежності від їх кваліфікації, тобто
шляхом множення відповідного
міжпосадового коефіцієнта на розмір
посадового окладу техніка всіх
спеціальностей. В свою чергу посадовий
оклад техніка (фахівця) всіх
спеціальностей, як базовий для
визначення окладів керівника,
професіонала, фахівця і технічного
службовця, визначається із
мінімального розміру тарифної ставки
робітника 1 розряду, що встановлюється
відповідною Галузевою угодою.

За наслідками співставлення
показників міжпосадових коефіцієнтів
окладів керівника, професіонала,
фахівця і технічного службовця, що
встановлені додатком № 6 до Галузевої
угоди на 2006-2008 роки, додатком № 5 до
Галузевої угоди на 2011-2013 роки та
міжпосадових коефіцієнтів окладів
керівників, професіоналів і фахівців,
що встановлені додатком № 3.5. до
Колективного договору, не було
виявлено погіршення умов оплати праці
працівників позивача згідно з умовами
Колективного договору порівняно з
аналогічними мінімально установленими
умовами у Галузевих угодах на 2006-2008
роки та 2011-2013 роки.

Зазначені обставини, які були
встановлені судами першої та
апеляційної інстанцій, свідчать про те,
що умови Колективного договору не
погіршують умови оплати праці
працівників позивача порівняно з
мінімально установленими, відтак
Колективний договір в цій частині є
дійсним та підтягає застосуванню.

Зазначене, з урахуванням положень
статті 5 Закону України "Про колективні
договори і угоди", є визначальним у
цьому спорі.

Суд першої інстанції, висновки якого
підтримав суд апеляційної інстанції,
дійшов правильного висновку, що пункт 1
оскарженої вимоги є протиправним в
частині зобов'язання відшкодувати
підприємству незаконно нараховану
працівникам підприємства заробітну
плату у сумі 169,1 тис. грн., в порядку
ст.ст. 130-136 Кодексу законів про працю
України забезпечити відшкодування
підприємству незаконно нарахованої
працівникам підприємства заробітної
плати у сумі 169,1 тис. грн.

З огляду на зазначене колегія суддів
вважає, що суди першої та апеляційної
інстанцій дійшли правильного висновку
в частині задоволення позовних вимог.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що касаційну скаргу слід
відхилити, оскільки рішення судів
першої та апеляційної інстанції
ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
правова оцінка обставинам у справі
дана вірно, а доводи касаційної скарги
висновків судів не спростовують,
підстави для призначення справи до
розгляду в судовому засіданні
відсутні.

Доводи касаційної скарги не дають
підстав для висновку, що при розгляді
справи судами допущено неправильне
застосування норм матеріального чи
порушення норм процесуального права,
які передбачені ст.ст. 225 - 229 Кодексу
адміністративного судочинства України
як підстави для зміни, скасування
судового рішення, залишення позовної
заяви без розгляду або закриття
провадження у справі.

Керуючись ст. ст. 220, 220-1, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу Державної фінансової
інспекції в Чернівецькій області
відхилити, постанову Чернівецького
окружного адміністративного суду від
05.04.2013 року та ухвалу Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 31.07.2013 року у цій справі залишити
без змін.

Ухвала є остаточною і оскарженню не
підлягає.

Судді: