Справа № 820/10927/14
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2014-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2014 р.Справа № 820/10927/14Колегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Калиновського В.А.

Суддів: Бенедик А.П. , Водолажської Н.С.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Товариства з обмеженою
відповідальністю "Проектно-будівельна
компанія "ІНБІТЕК" на постанову
Харківського окружного
адміністративного суду від 17.07.2014р.
по справі № 820/10927/14

за позовом Харківського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Проектно-будівельна
компанія "ІНБІТЕК"

про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Харківське обласне відділення
Фонду соціального захисту інвалідів,
звернувся до Харківського окружного
адміністративного суду з позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Проектно-будівельна
компанія "ІНБІТЕК", в якому просив суд
стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Проектно-будівельна
компанія "ІНБІТЕК" (юридична адреса:
61135, м. Харків, просп.
Тракторобудівників, 92, кв.94, , МФО 380601, р/р 7475 у ПАТ "Терра
Банк") на користь Харківського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів ( 61022, м.
Харків, Держпром, 1 під., 1 пов., к.16, , одержувач: р/р 0003, МФО
851011, код одержувача: 37999654, УДКСУ у
Дзержинському районі м. Харкова)
адміністративно-господарські санкції
за незайняті робочі місця, призначені
для працевлаштування інвалідів, в сумі
16621,43 грн. та пені в розмірі 244,51 грн.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 17.07.2014 року
зазначений адміністративний позов
задоволено.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, відповідачем подано
апеляційну скаргу, в якій він просить
скасувати оскаржувану постанову та
прийняти нову, якою в задоволенні
позовних вимог відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги відповідач посилається на
порушення судом першої інстанції, при
прийнятті постанови, норм
матеріального права, а саме: Закону
України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні",
приписів ст.ст. 218, 238 Господарського
кодексу України, з обставин і
обґрунтувань, викладених в апеляційній
скарзі.

В судове засідання апеляційної
інстанції сторони не прибули, були
належним чином повідомлені про дату,
час і місце судового засідання.

Враховуючи неприбуття жодної з осіб,
які беруть участь у справі, у судове
засідання, хоча вони були належним
чином повідомлені про дату, час і місце
судового засідання, колегія суддів на
підставі п. 2 ч. 1 ст. 197 Кодексу
адміністративного судочинства України
вважає за можливе розглянути справу в
порядку письмового провадження за
наявними в справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши рішення
суду та доводи апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи, вважає,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено у суді апеляційної
інстанції, що згідно звіту відповідача
за 2013 рік середньооблікова кількість
штатних працівників у 2013 році
становила 28 осіб, з них
середньооблікова чисельність фактично
працюючих інвалідів - 0 осіб , кількість
інвалідів - штатних працівників, які
повинні працювати на робочих місцях,
створених відповідно до вимог ст. 19
Закону України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні"
становить 1 особа.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позовні вимоги, виходив з того, що
доказів добровільної сплати
адміністративно-господарських санкцій
за нестворене 1 робоче місце для
працевлаштування інваліда в 2013 році у
розмірі 16621,43 грн. відповідачем не
надано.

З наведених підстав суд першої
інстанції дійшов висновку про
обґрунтованість вимоги позивача щодо
стягнення з відповідача штрафних
санкцій за нестворені робочі місця для
працевлаштування інвалідів у 2013 році.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції, з
огляду на наступне.

Статтею 19 Закону України "Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні", встановлено, що для
підприємств (об'єднань), установ і
організацій незалежно від форми
власності і господарювання
встановлюється норматив робочих місць
для забезпечення працевлаштування
інвалідів у розмірі чотирьох відсотків
від загальної чисельності працюючих, а
якщо працює від 8 до 25 чоловік - у
кількості одного робочого місця.

Згідно ст. 20 Закону України "Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні" підприємства (об'єднання),
установи і організації незалежно від
форми власності і господарювання, де
кількість працюючих інвалідів менша,
ніж установлено нормативом,
передбаченим частиною першою ст.19
цього Закону, щороку сплачують
відповідним відділенням Фонду України
соціального захисту інвалідів штрафні
санкції, сума яких визначається у
розмірі середньорічної заробітної
плати по відповідному підприємстві (в
об'єднанні), в установі, організації за
кожне робоче місце, не зайняте
інвалідом.

Відповідно до ч.3 ст.20 Закону сплату
штрафних санкцій підприємства
(об'єднання), установи і організації
провадять відповідно до ч.3 ст.20 Закону
за рахунок прибутку, який залишається в
їх розпорядженні після сплати всіх
податків і зборів (обов'язкових
платежів).

Враховуючи вищенаведені норми, слід
відзначити, що суму, яку просить
стягнути позивач є штрафними
санкціями. По своїй правовій природі
штрафні санкції застосовуються за
порушення законодавства діями чи
бездіяльністю, тобто за неналежне
виконання обов'язку покладеного
законом.

Згідно ст. 18 Закону забезпечення прав
інвалідів на працевлаштування та
оплачувану роботу, а в тому числі з
умовою про виконання роботи вдома,
здійснюється шляхом їх
безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості.

Згідно з Наказом Міністерства праці та
соціальної політики України від 19.12.2005
№ 420 "Про затвердження форм звітності
та інструкцій щодо їх заповнення "
формою звітності роботодавців про
наявність вакантних місць, в тому числі
призначених для працевлаштування
інвалідів, є форма № 3-ПН „Звіт про
наявність вакансій", яка відповідно до
пункту 4 статті 20 Закону України "Про
зайнятість населення" подається
роботодавцями до державної служби
зайнятості щомісячно. У графі 15 цього
Звіту наводяться дані про можливість
працевлаштування на вільне робоче
місце (вакантну посаду) особи, що
належить до окремої категорії
громадян, які потребують соціального
захисту і не здатні на рівних умовах
конкурувати на ринку праці, у рахунок
річної броні, установленої місцевими
державними адміністраціями,
виконавчими органами відповідних рад
за поданням центрів зайнятості,
відповідно до статті 5 Закону України
"Про зайнятість населення", із змінами
та доповненнями, а також інвалідів,
пенсіонерів, студентів та інших. З
огляду на викладене, звіт за формою 3-ПН
є актом інформування органу
працевлаштування про створені
роботодавцем робочі місця для
працевлаштування інвалідів. Цей звіт є
водночас і запитом про направлення до
роботодавця інвалідів для
працевлаштування, оскільки центр
зайнятості, отримавши інформацію від
інвалідів насамперед про їх бажання
працювати, а від роботодавця - про намір
та можливості працевлаштувати
інвалідів, не тільки має змогу, а й
зобов'язаний відреагувати на
можливості конкретного роботодавця
забезпечити інвалідів певною працею та
бажання конкретних інвалідів
реалізувати своє право на
працевлаштування з врахуванням
індивідуальних функціональних
можливостей, обумовлених інвалідністю,
наявних у них кваліфікації та знань. До
такого висновку можна дійти, виходячи
зі змісту норм статті 18-1 Закону України
"Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні" та пункту 2 статті
19 Закону України "Про зайнятість
населення".

Так, відповідно до статті 18-1 Закону
України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні"
інвалід, який не досяг пенсійного віку,
не працює, але бажає працювати, має
право бути зареєстрованим у державній
службі зайнятості як безробітний.
Рішення про визнання інваліда
безробітним і взяття його на облік для
працевлаштування приймається центром
зайнятості за місцем проживання
інваліда на підставі поданих ним
рекомендацій МСЕК та інших
передбачених законодавством
документів.

Державна служба зайнятості здійснює
пошук підходящої роботи відповідно до
рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда
кваліфікації та знань, з урахуванням
його побажань.

Державна служба зайнятості може за
рахунок Фонду соціального захисту
інвалідів надавати дотацію
роботодавцям на створення спеціальних
робочих місць для інвалідів,
зареєстрованих у державній службі
зайнятості, а також проводити
професійну підготовку, підвищення
кваліфікації і перепідготовку цієї
категорії інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Згідно з пунктом 2 статті 19 Закону
України "Про зайнятість населення"
Державна служба зайнятості має право
направляти для працевлаштування на
підприємства, в установи і організації
всіх форм власності при наявності там
вільних робочих місць (вакантних посад)
громадян, які звертаються до служби
зайнятості, відповідно до рівня їх
освіти і професійної підготовки, а
інвалідів, крім того, - відповідно до
рекомендацій МСЕК, наявних у них
кваліфікації і знань та з урахуванням
їх побажань.

Підприємства, установи і організації,
фізичні особи, які використовують
найману працю, зобов'язані виділяти та
створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів, у тому
числі спеціальні робочі місця,
створювати для них умови праці з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації і забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Частина 3 статті 18-1 Закону вказує, що
державна служба зайнятості здійснює
пошук підходящої роботи відповідно до
рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда
кваліфікації та знань, з урахуванням
його побажань.

Наведене свідчить про те, що обов'язок
підприємства щодо створення робочих
місць для інвалідів не супроводжується
його обов'язком підбирати і
працевлаштовувати інвалідів на
створені робочі місця. Такий обов'язок
покладається на органи
працевлаштування, що перелічені в
частині першій ст. 18 Закону України "Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні".

Однак на підприємство покладається
обов'язок створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів та
інформувати про таку кількість
створених робочих місць органи
працевлаштування інвалідів.

Згідно форми 10-ПН "Звіту про зайнятість
та працевлаштування інвалідів" за 2013
рік, що надавався відповідачем до
Харківського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів,
середньооблікова чисельність штатних
працівників облікового складу
підприємства у 2013 році становила 28
осіб, з них середньооблікова
чисельність фактично працюючих
інвалідів - 0 осіб, кількість інвалідів -
штатних працівників, які повинні
працювати на робочих місцях, створених
відповідно до вимог ст. 19 Закону
України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні"
становить 1 особа.

Судом встановлено, що на адресу
Харківського міського центру
зайнятості відповідачем підприємством
направлялись звіти за Формою 3-ПН, а
саме: звіт про наявність вакансій за
Формою 3-ПН від 28.03.2013 року, від 24.04.2013
року, від 28.05.2013 року, від 27.06.2013 року та
звітність інформація про попит на
робочу силу (вакансії) від 05.08.2013 року .

Так, вказаними звітами підприємство
інформувало орган державної служби
зайнятості про наявність вакантних
робочих місць для працевлаштування
інвалідів.

Проте, згідно інформації наданої
Харківським міським центром
зайнятості, у звіті від 05.08.2013 року,
який був наданий відповідачем до
центру зайнятості у пункті 4 розділу 2
(Характеристики вакансій та вимоги до
претендентів) відсутня відмітка про те,
що дана вакансія є для осіб з
обмеженими фізичними можливостями.

Крім того, відповідачем невірно було
розраховано середньооблікову
чисельність фактично працюючих
інвалідів, з огляду на наступне.

Норматив робочих місць для
працевлаштування інвалідів в 2013 році-1
робоче місце.

У рядку 02 відображається
середньооблікова кількість штатних
працівників за рік, яким відповідно до
чинного законодавства встановлена
інвалідність, яка визначається
відповідно до пункту 3.2 Інструкції зі
статистики кількості працівників.

Відповідно до Інструкції зі статистики
кількості працівників
середньооблікова кількість штатних
працівників за період з початку року (у
тому числі за квартал, півріччя, 9
місяців, рік) обчислюється шляхом
підсумовування середньооблікової
кількості штатних працівників за всі
місяці роботи підприємства, що минули
за період з початку року до звітного
місяці включно, та ділення одержаної
суми на кількість місяців у цьому
періоді.

Матеріалами справи підтверджено, що
відповідно до списку працюючих
інвалідів - штатних працівників, які
мали інвалідність та були зайняті на
підприємстві у 2013 році, який наявний у
матеріалах справи, повних 12 місяців на
підприємстві не працювала жодна особа.

Зокрема, за даними наданими
відповідачем, ОСОБА_1 був прийнятий на
роботу з 02.09.2013 року (наказ від 02.09.2013 р.
№ 123-к), ОСОБА_2 був прийнятий на роботу
02.09.2013 (наказ від 02.09.2013 р. №124-к) та був
звільнений 30.09.2013 року 9наказ від 30.09.2013
року № 134-к).

Дані щодо середньооблікової кількості
штатних працівників, яким відповідно
до чинного законодавства встановлена
інвалідність (рядок 02) та кількості
інвалідів, які повинні працювати на
робочих місцях (рядок 03) відображаються
в цілих одиницях. Якщо при обчисленні
виникає дробове число, його необхідно
округлити до цілого (якщо після коми
число 5 і більше, то воно округляється у
бік збільшення).

Так, середньооблікова кількість
штатних працівників, яким відповідно
до чинного законодавства встановлена
інвалідність складає: січень 2013 - 0*31/31=0;
лютий 2013 -0*28/28=0; березень 2013 -0*31/31=0;
квітень 2013 - 0*30/30=0, травень 2013 - 0*31/31=0;
червень 2013 -0*30/30=0; липень 2013 - 0*31/31=0;
серпень 2013- 0*31/31=0; вересень 2013- 2*29/30=1,93=2;
жовтень 2013-1*31/31=1; листопад 201 - 1*30/30=1;
грудень 201- 1*31/31=1.

Таким чином, середньооблікова
кількість штатних працівників, яким
відповідно до чинного законодавства
встановлена інвалідність складає
(0+0+0+0+0+0+0+0+2+1+1+1)/12=5/12=0,42=0.

Тобто, середня облікова кількість
штатних працівників, яким відповідно
до чинного законодавства встановлена
інвалідність та які працювали на
підприємстві складає 0 осіб.

Враховуючи наведене, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про неналежне виконання
відповідачем у 2013 році свого обов'язку
щодо інформування центру зайнятості
про наявність вільних робочих місць на
його підприємстві та потребу у
направленні йому центром зайнятості
інвалідів для працевлаштування, що
полягало в тому, що відповідачем не в
повному обсязі подавались до центру
зайнятості звіти форми 3-ПН про
необхідність направлення йому для
працевлаштування інвалідів. У зв"язку з
чим Харківським міським центром
зайнятості правомірно були призначені
адміністративно господарські санкції
у розмірі 16621,43 грн.

Таким чином, за наявності офіційно
оприлюднених нормативних актів, про
які керівництво відповідача
зобов'язано було знати, відповідач
протиправно не вчинив дій,
передбачених законодавством щодо
створення робочих місць для
працевлаштування інвалідів, що
свідчить про наявність вини
відповідача як умови настання
господарсько-правової
відповідальності у вигляді
адміністративно-господарських
санкцій.

Частиною 5 ст. 19 Закону України "Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні" встановлено, що
виконанням нормативу робочих місць у
кількості, визначеній згідно з
частиною першою цієї статті,
вважається працевлаштування
підприємством, установою,
організацією, у тому числі
підприємством, організацією
громадських організацій інвалідів,
фізичною особою, яка використовує
найману працю, інвалідів, для яких це
місце роботи є основним.

Згідно ч.1 ст. 217 Господарського
кодексу України господарськими
санкціями визнаються заходи впливу на
правопорушника у сфері господарювання,
в результаті застосування яких для
нього настають несприятливі
економічні та/або правові наслідки.

Відповідно до ч.1 ст. 218 Господарського
кодексу України підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.

Доказів добровільної сплати
адміністративно-господарських санкцій
за нестворене 1 робоче місце для
працевлаштування інваліда в 2013 році у
розмірі 16621,43 грн. відповідачем не
надано.

За таких обставин, колегія суддів
вважає вірним висновок суду першої
інстанції про те, що вимоги позивача
щодо стягнення з відповідача штрафних
санкцій за нестворені робочі місця для
працевлаштування інвалідів у 2013 році є
обґрунтованими та підлягають
задоволенню.

Крім того, у зв'язку з несплатою
адміністративно-господарських санкцій
до встановленого терміну, позивачем
відповідно до ст.20 Закону України "Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні" було нараховано
пеню за несвоєчасну сплату у розмірі
(16621,43 грн. * 0,03) *49 дні = 244,51 грн.

Відповідачем, на підставі вимог ч. 1 ст.
71 КАС України, не було надано доказів
добровільної сплати вказаної
заборгованості або наявності підстав
для звільнення його від
відповідальності.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції, що позовні вимоги
позивача про стягнення з Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Проектно-будівельна компанія "ІНБІТЕК"
адміністративно-господарських санкцій
за незайняті робочі місця, призначені
для працевлаштування інвалідів є
обґрунтованими та такими що підлягають
задоволенню.

Отже, колегія суддів переглянувши
рішення суду першої інстанції, вважає,
що при його прийнятті суд дійшов
вичерпних юридичних висновків щодо
встановлення обставин справи і
правильно застосував до спірних
правовідносин сторін норми
матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги з наведених
підстав висновків суду не
спростовують.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Зважаючи на встановлені обставини
справи, колегія суддів дійшла висновку,
що постанова Харківського окружного
адміністративного суду від 17.07.2014 року
по справі №820/10927/14 прийнята з
дотриманням норм чинного
процесуального та матеріального права
і підстав для її скасування не
виявлено.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 197, 198, 200, п. 1 ч.
1 ст. 205, 206, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Проектно-будівельна компанія "ІНБІТЕК"
залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 17.07.2014р.
по справі № 820/10927/14 залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили.

Головуючий суддя (підпис)Калиновський
В.А.Судді(підпис) (підпис) Бенедик А.П.
Водолажська Н.С.