Справа № 826/6842/14
Суддя: Твердохліб В.А.
Дата ухвалення: 2014-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: № 826/6842/14
Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач: Твердохліб В.А.
У Х В А Л А

Іменем України

09 вересня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді
Твердохліб В.А.,

суддів
Бужак Н.П., Вівдиченко Т.Р.,

за участю секретаря
Погребняк М.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Києві апеляційну скаргу
Київського міського відділення Фонду
соціального захисту інвалідів на
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 19 червня 2014 року у
справі за адміністративним позовом
Київського міського відділення Фонду
соціального захисту інвалідів до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Массімо Дутті
Україна» про стягнення заборгованості,
-

ВСТАНОВИВ:

Київське міське відділення Фонду
соціального захисту інвалідів (далі -
Позивач) звернулося до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
позовом до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Массімо Дутті
Україна» (далі - Відповідач) про
стягнення
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання нормативу по створенню
робочих місць для працевлаштування
інвалідів за 2013 рік в розмірі 190 799,58 грн
та пені за порушення строків сплати
зазначеної суми санкцій у розмірі 1 545,48
грн, що складає 192 345,06 грн.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
19 червня 2014 року в задоволенні
адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим
рішенням, Позивач подав апеляційну
скаргу, в якій просить його скасувати
та прийняти нове, яким задовольнити
адміністративний позов.

В апеляційній скарзі апелянт
посилається на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника Позивача та представника
Відповідача, перевіривши матеріали
справи та доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає з
наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
Відповідачем подавався Позивачу звіт
про зайнятість і працевлаштування
інвалідів за 2013 рік, із змісту якого
вбачається, що кількість
інвалідів-штатних працівників, які
повинні працювати на робочих місцях,
створених на підприємстві відповідно
вимог ст.19 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні», становить 2 особи.

Крім того, Відповідачем щомісяця до
Шевченківського районного центру
зайнятості подавалася звітність за
формою №3-ПН.

Спеціальним законом, який визначає
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні і гарантує їм рівні
з усіма іншими громадянами можливості
для участі в економічній, політичній і
соціальній сферах життя суспільства,
створення необхідних умов, які дають
можливість інвалідам ефективно
реалізувати права та свободи людини і
громадянина та вести повноцінний
спосіб життя згідно з індивідуальними
можливостями, здібностями і
інтересами, є Закон України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» (далі - Закон).

Діяльність держави щодо інвалідів
виявляється у створенні правових,
економічних, політичних, соціальних,
психологічних та інших умов для
забезпечення їхніх прав і можливостей
нарівні з іншими громадянами для
участі в суспільному житті та полягає
у:

Положеннями ст.4 Закону визначено, що
діяльність держави щодо інвалідів
виявляється у створенні правових,
економічних, політичних, соціальних,
психологічних та інших умов для
забезпечення їхніх прав і можливостей
нарівні з іншими громадянами для
участі в суспільному житті та полягає,
зокрема, у виявленні, усуненні перепон
і бар'єрів, що перешкоджають
забезпеченню прав і задоволенню
потреб, з урахуванням індивідуальних
можливостей, здібностей та інтересів -
до освіти, праці, культури, фізичної
культури і спорту.

Органи державної влади та органи
місцевого самоврядування сприяють
забезпеченню прав інвалідів щодо
включення до суспільного життя нарівні
з іншими громадянами.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.17 Закону з метою
реалізації творчих і виробничих
здібностей інвалідів та з урахуванням
індивідуальних програм реабілітації
їм забезпечується право працювати на
підприємствах, в установах,
організаціях, а також займатися
підприємницькою та іншою трудовою
діяльністю, яка не заборонена законом.

Підприємства, установи і
організації за рахунок коштів Фонду
соціального захисту інвалідів або за
рішенням місцевої ради за рахунок
власних коштів, у разі необхідності,
створюють спеціальні робочі місця для
працевлаштування інвалідів,
здійснюючи для цього адаптацію
основного і додаткового обладнання,
технічного оснащення і пристосування
тощо з урахуванням обмежених
можливостей інваліда.

Відповідно ст.18 Закону
забезпечення прав інвалідів на
працевлаштування та оплачувану роботу,
в тому числі з умовою про виконання
роботи вдома, здійснюється шляхом їх
безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості.

Підбір робочого місця здійснюється
переважно на підприємстві, де настала
інвалідність, з урахуванням побажань
інваліда, наявних у нього професійних
навичок і знань, а також рекомендацій
медико-соціальної експертизи.

Підприємства, установи, організації,
фізичні особи, які використовують
найману працю, зобов'язані виділяти та
створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів, у тому
числі спеціальні робочі місця,
створювати для них умови праці з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації і забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Державна служба зайнятості здійснює
пошук підходящої роботи відповідно до
рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда
кваліфікації та знань, з урахуванням
його побажань (ст.18-1 Закону).

Приписами ст.19 Закону передбачено, що
для підприємств, установ, організацій,
у тому числі підприємств, організацій
громадських організацій інвалідів,
фізичних осіб, які використовують
найману працю, установлюється норматив
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, самостійно розраховують
кількість робочих місць для
працевлаштування інвалідів відповідно
до нормативу, встановленого частиною
першою цієї статті, і забезпечують
працевлаштування інвалідів. При
розрахунках кількість робочих місць
округлюється до цілого значення.

Підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, самостійно здійснюють
працевлаштування інвалідів у рахунок
нормативів робочих місць виходячи з
вимог статті 18 цього Закону.

Виконанням нормативу робочих місць у
кількості, визначеній згідно з
частиною першою цієї статті,
вважається працевлаштування
підприємством, установою,
організацією, у тому числі
підприємством, організацією
громадських організацій інвалідів,
фізичною особою, яка використовує
найману працю, інвалідів, для яких це
місце роботи є основним.

Таким чином, Закон зобов'язує
Відповідача відповідно 4-відсоткового
нормативу створити робочі місця для
праці інвалідів та інформувати про це
центри зайнятості місцеві органи
соціального захисту населення та
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів, а органи працевлаштування -
підібрати робоче місце і
працевлаштувати інваліда.

Так, згідно звіту про зайнятість і
працевлаштування інвалідів за 2013 рік
середньооблікова чисельність штатних
працівників Відповідача складає 48
осіб. Кількість інвалідів - штатних
працівників, які повинні працювати на
робочих місцях, створених відповідно
нормативу у 4%, становить 2 особи.

Колегія суддів погоджується із
висновком суду першої інстанції про те,
що обов'язок Відповідача створити
робочі місця для інвалідів не
супроводжується його обов'язком
займатися їх пошуком для
працевлаштування.

Органи працевлаштування не приймали
заходів, визначених положеннями
ст.ст.18, 18-1 Закону щодо
працевлаштування інвалідів на робочі
місця до Відповідача. Також
матеріалами справи не встановлено
факту відмови останнього у
працевлаштуванні направлених на
вакантні посади інвалідів.

Згідно ч.ч.1, 4 ст.20 Закону підприємства,
установи, організації, у тому числі
підприємства, організації громадських
організацій інвалідів, фізичні особи,
які використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду адміністративно-господарські
санкції, сума яких визначається в
розмірі середньої річної заробітної
плати на відповідному підприємстві,
установі, організації, у тому числі
підприємстві, організації громадських
організацій інвалідів, фізичної особи,
яка використовує найману працю, за
кожне робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом.

Відповідно приписів ст.218
Господарського кодексу України
підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.

Оскільки в матеріалах справи наявні
відомості про виконання Відповідачем
обов'язку, передбаченого нормами
чинного законодавства, щодо соціальної
захищеності інвалідів в Україні по
забезпеченню певної кількості робочих
місць для працевлаштування інвалідів,
суд першої інстанції дійшов
правильного висновку про
необґрунтованість заявлених позовних
вимог.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200 КАС
України, суд апеляційної інстанції
залишає скаргу без задоволення, а
постанову суду - без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають
підстав для висновку, що судом першої
інстанції при розгляді справи допущені
порушення норм матеріального чи
процесуального права, які передбачені
ст.ст. 201, 202 КАС України.

З урахуванням вищевикладеного, колегія
суддів вважає, що судом першої
інстанції правильно встановлено
обставини справи, судове рішення
постановлено з додержанням норм
матеріального та процесуального права
і підстав для його скасування не
вбачається, а тому апеляційну скаргу
слід залишити без задоволення, а
постанову суду першої інстанції - без
змін.

Керуючись ст.ст.198, 200, 205, 206, 211, 212,
254 КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Київського міського
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів залишити без задоволення, а
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 19 червня 2014 року -
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена до
Вищого адміністративного суду України
в порядку та строки, передбачені ст. 212
КАС України.

Головуючий суддя
Твердохліб В.А.

Судді
Бужак Н.П.

Вівдиченко Т.Р.

Ухвала складена в повному обсязі 10
вересня 2014 року.

.

Головуючий суддя
Твердохліб В.А.

Судді:
Бужак Н.П.

Вівдиченко Т.Р.