Справа № К/9991/55081/11-С
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 вересня 2014 року м.
Київ К/9991/55081/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,
Тракало В.В.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом ОСОБА_4 до Петрівської районної
ради Кіровоградського району
Кіровоградської області, Комісії з
питань поновлення прав реабілітованих
Петрівської районної ради
Кіровоградського району
Кіровоградської області про визнання
рішення протиправним та зобов'язання
вчинити певні дії, за касаційною
скаргою ОСОБА_4 на постанову
Олександрівського міськрайонного суду
Кіровоградської області від 23 березня
2010 року та ухвалу Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 24 січня 2011 року, -

у с т а н о в и л а :

У жовтні 2009 року ОСОБА_4 звернулась з
позовом до Петрівської районної ради
Кіровоградського району
Кіровоградської області, Комісії з
питань поновлення прав реабілітованих
Петрівської районної ради
Кіровоградського району
Кіровоградської області (далі Комісія),
в якому просила визнати протиправним
рішення відповідачів про відмову їй у
виплаті грошової компенсації.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що
вона є спадкоємцем особи, яка
реабілітована у відповідності до
Закону України від 17 квітня 1991 року
№962-ХІІ «Про реабілітацію жертв
політичних репресій на Україні» (далі
Закон № 962-ХІІ), а тому має право на
виплату грошової компенсації,
передбаченої частиною 1 статті 5 цього
Закону, однак рішенням відповідача від
26 грудня 2008 року за № 1 її заяву про
виплату вищезазначеної грошової
компенсації залишено без задоволення.

ОСОБА_4 вважає вказане рішення
неправомірним, у зв'язку з чим просила
про задоволення позову.

Постановою Олександрівського
міськрайонного суду Кіровоградської
області від 23 березня 2010 року,
залишеною без змін ухвалою
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 24 січня 2011
року у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального і порушення норм
процесуального права, просить
скасувати рішення судів першої та
апеляційної інстанцій та ухвалити нове
про задоволення позову.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи колегія суддів, в межах статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України, дійшла висновку про
відхилення скарги з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди
на підставі наявних у справі даних
встановили і правильно виходили з того,
що ОСОБА_4 не є реабілітованою особою, у
розумінні статті 1 Закону № 962-ХІІ та з
урахуванням вимог пункту 2 Положення не
має права на отримання грошової
компенсації, передбаченої частиною 1
статті 5 цього Закону, оскільки така не
була нарахована реабілітованій особі,
спадкоємцем якої вона являється.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 є донькою
ОСОБА_5, який мав статус
реабілітованого та після його смерті
звернулась до відповідача з заявою про
виплату їй, як спадкоємцю, грошової
компенсації, передбаченої частиною 1
статті 5 Закону 962-ХІІ, в задоволенні
якої рішенням відповідача від 26 грудня
2008 року № 1 відмовлено.

Так, частиною 1 статті 5 Закону № 962-ХІІ
встановлено для осіб, які відбували
покарання у вигляді позбавлення волі
або примусового поміщення у лікувальні
заклади і згодом реабілітовані
відповідно до статті 1 цього Закону,
грошову компенсацію у розмірі однієї
мінімальної заробітної плати за кожний
місяць позбавлення волі, але не більш
як 75 мінімальних заробітних плат.
Одноразово як грошова компенсація
реабілітованій особі виплачується до 15
мінімальних заробітних плат, а решта
належних грошей - протягом наступних
п'яти років. У разі можливості, на
вимогу реабілітованого, вся нарахована
грошова компенсація може бути
виплачена одноразово. Виплата
компенсації спадкоємцям не
проводиться, крім випадків, коли
компенсація була нарахована, але не
отримана реабілітованим.

За приписами частини 5 цієї статті
порядок виплати компенсації,
повернення майна або відшкодування
його вартості реабілітованим
регулюється Положенням,
затверджуваним Кабінетом Міністрів
України.

На виконання зазначеної норми Закону,
постановою Кабінету Міністрів України
від 24 червня 1991 року № 48 затверджено
Положенням про порядок виплати
грошової компенсації, повернення майна
або відшкодування його вартості
реабілітованим громадянам або їхнім
спадкоємцям, (далі Положення).

Згідно абзацу 2 пункту 1 розділу 1 цього
Положення, право на отримання грошової
компенсації за час позбавлення волі
або примусового поміщення до
лікувальних закладів мають, зокрема,
громадяни України, громадяни інших
держав, а також особи без громадянства
(надалі - громадяни), які зазнали
політичних репресій на території
України і згодом були реабілітовані
відповідно до статті 1 Закону України
"Про реабілітацію жертв політичних
репресій на Україні" органами
прокуратури та суду.

Крім того, у відповідності до пункту 2
розділу 1 Положення право на грошову
компенсацію мають також спадкоємці
громадян, реабілітованих відповідно до
статті 1 указаного Закону, якщо вона
була нарахована, але не отримана
реабілітованим. Виплата зазначеної
компенсації в усіх випадках
провадиться тільки спадкоємцям першої
черги.

Як правильно встановлено судами та
підтверджується матеріалами справи
позивач не є реабілітованою особою у
розумінні статті 1 Закону №962-ХІІ, а
грошова компенсація не була нарахована
реабілітованому ОСОБА_5, спадкоємцем
якого є позивач.

За таких обставин суди дійшли
правильного висновку про відсутність
підстав для задоволення позову та
правомірність рішення відповідача при
його прийнятті.

Також не підлягає розгляду вимога
касаційної скарги щодо відшкодування
позивачу моральної шкоди, оскільки
така заявлена у суді касаційної
інстанції вперше, а згідно положень
частини 3 статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції не може
розглядати позовні вимоги які не були
заявлені у суді першої інстанції.

За таких обставин, судові рішення
ухвалені відповідно до норм
матеріального права з дотриманням норм
процесуального права, доводи
касаційної скарги висновків судів не
спростовують а тому підстав для їх
скасування колегія суддів не вбачає.

За правилами частини першої статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанцій
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а
постанову Олександрівського
міськрайонного суду Кіровоградської
області від 23 березня 2010 року та ухвалу
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 24 січня 2011
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
сторонам і оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало