Справа № 803/842/14
Суддя: Дмитрук Валентин Васильович
Дата ухвалення: 2014-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2014 рокуСправа № 803/842/14

Волинський окружний адміністративний
суд в складі колегії суддів:

головуючого - судді Дмитрука В.В.,

суддів Ксензюка А.Я., Плахтій Н.Б.,

розглянувши в місті Луцьку в порядку
письмового провадження
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до Державної міграційної служби
України про визнання неправомірним та
скасування рішенння, зобов'язання
вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася з адміністративний
позовом до Державної міграційної
служби України (ДМС України) про
визнання неправомірним та скасування
рішення про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту № 185-14 від 04 квітня
2014 року та зобов'язання відповідача
повторно розглянути заяву позивача про
визнання його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовано
наступними обставинами.

23 квітня 2014 року позивач, перебуваючи у
Волинському Пункті тимчасового
перебування іноземців (Волинський
ПТПІ), отримала повідомлення № 6
Управління ДМС України у Волинській
області про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, при цьому
підставою вказаного повідомлення
зазначено рішення ДМС України № 185-14
від 04 квітня 2014 року.

Позивач вважав оскаржуване рішення
незаконним та необґрунтованим,
оскільки останнє не містить причин
відмови у визнанні його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, як це визначено частиною
тринадцятою статті 10 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
від 08 липня 2011 року № 3671-VI (Закон № 3671-VI).
При ухваленні вказаного рішення
відповідачем не було здійснено
всебічного вивчення і оцінки усіх
документів та матеріалів, які
підтверджували б підставність
визнання позивача біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту.
Зокрема те, що ОСОБА_1 є громадянкою
Афганістану, де відбувається
переслідування таких осіб, як вона.
Вказала особисті причини та обставини,
які є підґрунтям для її побоювань
повернення до Афганістану, зокрема,
зазначала, що є дочкою мулли однієї з
мечетей у м. Кабул, завагітніла до шлюбу
та щоб уникнути публічного побиття
камінням релігійною громадою м. Кабул
втекла з дому із батьком своєї дитини
та одружилась з ним. Такі дії в
Афганістані вважаються порушенням
традиційних норм моралі, які водночас є
діючими нормами права Пуштунвалі.
Особа вказувала на те, що може стати
жертвою переслідувань у країні
походження, а також зазнати там тортур,
нелюдського чи принижуючого її
гідність поводження, у зв'язку із цими
побоюваннями залишила Афганістан та
прибула до України, де звернулася до
ДМС України із заявою про визнання її
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, де їй
безпідставно відмовили, а тому просить
суд визнати неправомірним та скасувати
оскаржуване рішення, зобов'язання
відповідача повторно розглянути заяву
про визнання її біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту.

У наданих суду письмових запереченнях
представник відповідача
адміністративний позов не визнав,
мотивуючи наступним.

З матеріалів особової справи позивача
вбачається відсутність суб'єктивного
елементу обґрунтованості побоювання
стати жертвою переслідувань у країні
походження, а також зазнати там тортур,
нелюдського чи принижуючого її
гідність поводження. Причиною виїзду з
країни походження вказано порушення
позивачем законів шаріату та деякі
вчинки проти волі батька, за що вона
могла бути покарана. Факти та
обставини, зазначені позивачем у заяві
мали низький рівень правдоподібності,
ґрунтувались на припущеннях, також не
надано доказів погроз та
переслідування батьком,
представниками угрупування Талібан на
території Афганістану. Позивач,
обмежившись загальновідомою
інформацією, не навів будь-яких підстав
щодо побоювань за своє життя на
батьківщині. Вказує на те, він не мав
наміру просити притулок в жодній із
суміжних країн тому, що її метою був
виїзд в одну з країн Західної Європи.

Також зазначає, що позивачем всупереч
пунктам 45, 66 Керівництва з процедур і
критеріїв визначення статусу біженця
Управління Верховного комісару ООН у
справах біженців та Позиції
Управління Верховного комісару ООН у
справах біженців «Про обов'язки та
стандарти доказів у заявах біженців»
від 1998 року не надано переконливої
причини, чому він особисто боїться
стати жертвою переслідувань, а також не
доведено достовірності його тверджень
і точність фактів, на яких ґрунтується
його заява. В матеріалах справи
відсутні документи, які б свідчили про
наявність підстав для надання позивачу
статусу біженця, а ті, які
характеризують загальне положення в
країні походження, не містять
конкретних відомостей про його утиски,
свідчення, які надав позивач не є
переконливими та не доводять
переслідувань, існування реальної
загрози його життю або можливості
нелюдського чи такого, що принижує
гідність, поводження чи покарання.
Згідно матеріалів особової справи,
заявник за жодною з конвенційних ознак
в країні походження не переслідувався.
При розгляді заяви позивача про
визнання його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
відповідачем вивчено матеріали його
особової справи, дано оцінку та
досліджено інформацію по країні
походження. На підставі встановлених
індивідуальних обставин та відповідно
до статті 6 Закону № 3671-VI було
правомірно відмовлено позивачу у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, оскільки
встановлено умови, за яких такий
правовий статус не надається. З огляду
на наведене представник відповідача
просить в задоволенні позову відмовити
повністю.

Позивач та представник позивача в
судове засідання не прибули, в заяві
від 23 червня 2014 року просили розгляд
справи здійснювати без їх участі.

Частиною шостою статті 128 Кодексу
адміністративного судочинства України
(КАС України) передбачено, що якщо немає
перешкод для розгляду справи у
судовому засіданні, визначених цією
статтею, але прибули не всі особи, які
беруть участь у справі, хоча і були
належним чином повідомлені про дату,
час і місце судового розгляду, суд має
право розглянути справу у письмовому
провадженні у разі відсутності потреби
заслухати свідка чи експерта.

З огляду на відсутність потреби
заслуховувати пояснення свідка чи
експерта, колегія суддів постановила
усну ухвалу про розгляд справи в
порядку письмового провадження.

Дослідивши подані суду письмові
докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді у судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності, суд
приходить до висновку про задоволення
позовних вимог в повному об'ємі з
наступних підстав:

Положеннями Закону № 3671-VI визначено
порядок регулювання суспільних
відносин у сфері визнання особи
біженцем, особою, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту,
втрати та позбавлення цього статусу, а
також встановлення правового статусу
біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту і яким надано
тимчасовий захист в Україні.

Згідно з пунктами 1, 13 частини першої
статті 1 Закону №3671-VI біженець - особа,
яка не є громадянином України і
внаслідок обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань; особа,
яка потребує додаткового захисту, -
особа, яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання або
загальнопоширеного насильства в
ситуаціях міжнародного або
внутрішнього збройного конфлікту чи
систематичного порушення прав людини і
не може чи не бажає повернутися до
такої країни внаслідок зазначених
побоювань.

Відповідно до статті А(2) Конвенції про
статус біженців 1951 року особа, яка
внаслідок обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідування за
ознакою належності до певної
соціальної групи чи політичних
поглядів та знаходиться за межами
країни своєї громадської належності та
не може скористуватися захистом своєї
країни, кваліфікується як біженець.

Як вбачається з частини першої статті 7
Закону № 3671-VI, оформлення документів
для вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, проводиться на
підставі заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту. Така заява особисто подається
іноземцем чи особою без громадянства
або її законним представником до
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
за місцем тимчасового перебування
заявника.

Статтею 9 Закону № 3671-VI встановлено
порядок розгляду заяви після прийняття
рішення про оформлення документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Так, частинами 1, 2, 6, 7, 9, 10, 11, 12 статті 9
Закону №3671-VI визначено, що розгляд
заяви про визнання біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
здійснюється центральним органом
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, протягом двох
місяців з дня прийняття рішення про
оформлення документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту. Строк розгляду може бути
продовжено уповноваженою посадовою
особою центрального органу виконавчої
влади, що реалізує державну політику у
сфері біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
за вмотивованим поданням працівника,
який розглядає заяву, але не більш як до
трьох місяців. Працівником
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
проводяться співбесіди із заявником
або його законним представником, які
мають на меті виявити додаткову
нформацію, необхідну для оцінки
справжності фактів, повідомлених
заявником або його законним
представником. Центральний орган
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, спільно з
органами Служби безпеки України
проводить перевірку обставин, за
наявності яких заявника не може бути
визнано біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
відповідно до абзаців другого -
четвертого частини першої статті 6
цього Закону.

У разі відсутності у заявника
документів, що посвідчують особу, або
якщо такі документи є фальшивими, для
встановлення особи заявника
центральним органом виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
спільно з відповідними органами Служби
безпеки України згідно із
законодавством проводиться
ідентифікація особи. Центральний
орган виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту, направляє особу,
яка подала заяву про визнання її
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, на медичне
обстеження, що проводиться в порядку,
визначеному центральним органом
виконавчої влади, що забезпечує
формування державної політики у сфері
охорони здоров'я.

Документи, отримані або підготовлені
центральним органом виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
під час розгляду заяви про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, долучаються до
особової справи заявника.

Після вивчення документів, перевірки
фактів, повідомлених особою, яка подала
заяву про визнання біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
готує письмовий висновок щодо визнання
або відмови у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Особова справа заявника разом з
письмовим висновком надсилається до
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
для прийняття остаточного рішення за
заявою.

Отже, після прийняття відповідного
рішення про оформлення документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, орган міграційної
служби згідно із Законом №3671-VI вчиняє
ряд дій для вивчення усіх обставин,
повідомлених заявником, після чого
готується письмовий висновок щодо
визнання або відмови у визнанні
заявника біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

З матеріалів справи вбачається, що 08
січня 2014 року ОСОБА_1 звернулася із
заявою до ДМС України про визнання її
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Рішенням ДМС України № 185-14 від 04 квітня
2014 року позивачу відмовлено у визнанні
його біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту як особі, стосовно
якої встановлено, що відсутні умови,
передбачені пунктами 1 та 13 частини 1
статті 1 Закону України «Про біженців
та осіб, які потребують додаткового
захисту». Дане рішення було прийняте
відповідачем з урахуванням матеріалів
особової справи № 2014LT0002 громадянки
Афганістану ОСОБА_1.

У висновку від 21 березня 2014 року щодо
відмови у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
зазначено, що органом міграційної
служби не встановлено, що ОСОБА_1, у разі
повернення до Афганістану може зазнати
серйозної шкоди, яка є такою, що
підпадає під заборону статті 3
Європейської Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод; під
перелік підстав для надання
додаткового захисту згідно з пунктом
(В) Європейської Директиви ЄС 2004 83 ЄС
від 29 квітня 2004 року, а відповідно і під
визначення пункту 13 частини 1 статті 1
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового захисту»,
тобто у заявника відсутні загрози його
життю, безпеці чи свободі в країні
походження через побоювання
застосування щодо нього смертної кари
або виконання вироку про смертну кару
чи тортур, нелюдського або такого, що
принижує гідність, поводження чи
покарання. В позивача відсутні
обґрунтовані побоювання стати жертвою
переслідування за ознакою раси,
віросповідання, національності,
належності до певної соціальної групи
або політичних переконань.

Однак, суд не погоджується з такими
висновками відповідача, враховуючи
наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянкою
Афганістану, проживала в провінції
Кабул, за національністю - таджик, за
віросповіданням - мусульманка, освіта -
середня; заміжня, має чоловіка та
доньку, які перебувають разом з нею у
Волинському ПТПІ, після закінчення
школи ніде не працювала, була на
утриманні батька, який є імамом у
місцевій мечеті.

Зі слів позивача (протоколи співбесід
від 10 січня 2014 року та від 18 лютого 2014
року), вона після закінчення школи,
всупереч законам шаріату та волі
батька, дошлюбно завагітніла від
чоловіка, який не відвідував мечеть, та
втекла з ним у м. Мазар-Шаріф, де таємно
вийшла за нього заміж та народила
доньку. В серпні 2013 року позивач разом
із своїм чоловіком та донькою
нелегально потрапили у м. Одеса і
перебувала там близько двох місяців. 09
жовтня 2013 року були затримані Чопським
прикордонним загоном Західного
регіонального управління ДПС України
за спробу незаконного перетину
державного кордону України з
Словаччиною, без відповідних
документів, які посвідчують особу.
Відповідно до постанови Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 17 жовтня 2013 року поміщені у
Волинський ПТПІ.

Позивач вказувала, що за порушення
законів шаріату, у випадку її
повернення до Афганістану, її до смерті
закидають камінням. Крім того, вона
зазнала погроз та переслідувань з боку
свого батька, коли перебувала в
Афганістані.

Дані пояснення підтверджується
матеріалами справи (протоколи
співбесід від 10 січня 2014 року та від 18
лютого 2014 року).

Ці погрози та переслідування змусили
її покинути країну походження та
нелегально потрапити в одну із країн
Європи.

Судом, за результатами дослідження
матеріалів справи, взято до уваги, що
позивач під час співбесід 10 січня 2014
року та 18 лютого 2014 року послідовно,
впевнено та швидко розповідала про
себе, місце народження, проживання,
навчання, а вказані відомості
підтвердились загальнодоступними
джерелами інформації. Крім того,
беззаперечним є факт народження нею
дитини, оскільки остання перебуває
разом із позивачем та батьком у
Волинському ПТПІ. Послідовно вказувала
на причини, що змусили її залишити
країну - це погрози та переслідування з
боку батька та жителів м. Кабул через
порушення традиційних норм моралі, які
водночас є діючими правовими нормами
Пуштунвалі, побоювання за своє життя.

За правилами частин першої, п'ятої
статті 10 Закону України № 3671-VI рішення
за заявою про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, у тому числі стосовно
перебуваючих з ним на території
України неповнолітніх дітей (членів
сім'ї заявника або таких, які
знаходяться під його опікою чи
піклуванням), внесених до анкети
заявника, на визнання яких біженцями
або особами, які потребують
додаткового захисту, є письмова згода
заявника, висловлена в анкеті чи заяві,
приймається спеціально уповноваженим
центральним органом виконавчої влади з
питань міграції протягом місяця з дня
отримання особової справи заявника та
письмового висновку органу
міграційної служби, який розглядав
заяву. За результатами всебічного
вивчення і оцінки всіх документів та
матеріалів, що можуть бути доказом
наявності умов для визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, спеціально уповноважений
центральний орган виконавчої влади з
питань міграції приймає рішення про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, чи про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту.

Підтвердження обґрунтованості
побоювань переслідування можуть
отримуватись від особи, яка шукає
статусу біженця, та незалежно від неї -
з різних достовірних джерел
інформації, наприклад із резолюцій
Ради Безпеки ООН, документів і
повідомлень Міністерства закордонних
справ України, інформації, зібраної та
проаналізованої Державним комітетом
України у справах національностей та
релігій, Управління Верховного
Комісара ООН у справах біженців, інших
міжнародних, державних та неурядових
організацій, із публікацій у засобах
масової інформації.

Відповідно до частин першої та другої
статті 8 КАС України суд при вирішенні
справи керується принципом
верховенства права, відповідно до
якого зокрема людина, її права та
свободи визнаються найвищими
цінностями та визначають зміст і
спрямованість діяльності держави. Суд
застосовує принцип верховенства права
з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

Згідно зі статтею 14 Загальної
декларації прав людини кожна людина
має право шукати притулку від
переслідувань в інших країнах.
Відповідно до статті 3 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, яка ратифікована Законом
України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР,
жодна людина не може бути піддана
катуванням, нелюдському або такому, що
принижує її гідність, поводженню чи
покаранню.

Положеннями Закону України «Про
загальнодержавну програму адаптації
законодавства України до
законодавства Європейського Союзу»
№1629-IV від 18 березня 2004 року визначено,
що метою адаптації законодавства
України до законодавства
Європейського Союзу є досягнення
відповідності правової системи
України з урахуванням критеріїв, що
висуваються Європейським Союзом (ЄС) до
держав, які мають намір вступити до
нього.

А тому суд приймає до уваги Директиви
Європарламенту і Ради ЄС стосовно
стандартів для кваліфікації громадян
третіх країн чи осіб без громадянства
як бенефіціарів міжнародного захисту і
стосовно єдиного статусу для біженців
або для осіб, що мають право на
додатковий захист, і стосовно змісту
захисту, що надається, які
використовуються у практиці
Європейського Суду з прав людини та
відповідно до яких заяви є
обґрунтованими, якщо виконуються такі
умови: заявник зробив реальну спробу
обґрунтувати свою заяву; усі важливі
факти, що були в його розпорядженні,
були надані, і було надано задовільне
пояснення відносно будь-якої
відсутності інших важливих фактів;
твердження заявника є зрозумілими та
правдоподібними, не протирічать
конкретній та загальній інформації за
його справою; заявник подав свою заяву
про міжнародний захист як можливо
раніше, якщо заявник не зможе довести
відсутність поважної причини для
подання такої заяви; встановлено, що в
цілому заявник заслуговує довіри
(пункт 5 статті 4).

Згідно з пунктом 3 статті 4 Директив
оцінка клопотання про міжнародний
захист здійснюється індивідуально і
враховує наступне: усі істотні факти,
що стосуються країни походження, що є
на момент розгляду заяви, у тому числі
законодавство країни походження та
способи його застосування; суттєві
заяви та документацію, представлені
заявником, у тому числі інформацію про
те, піддається чи може піддаватися
заявник переслідуванням або ризику
нанесення серйозної шкоди; особисту
позицію і обставини заявника, у тому
числі такі факти, як біографічні дані,
стать і вік, для того, щоб оцінити, чи
приведуть на підставі особистих
обставин заявника ці обставини до його
переслідування або нанесення
серйозної шкоди.

Законом України від 21 жовтня 1999 року
ратифіковано Угоду між Урядом України
та Управлінням Верховного Комісара ООН
у справах біженців, Протокол про
доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між
Урядом України та Управлінням
Верховного Комісара ООН у справах
біженців. Управлінням Верховного
комісара ООН у справах біженців
ухвалено Керівництво щодо процедур та
критеріїв встановлення статусу
біженців, відповідно до Конвенції 1951
року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992
рік).

Згідно з пунктом 38 Керівництва УВКБ
ООН з процедур та критеріїв визначення
статусу біженців 1992 року (відповідно до
Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року,
які стосуються статусу біженців) особа,
яка клопоче про отримання статусу
біженця, повинна вказати переконливу
причину, чому він особисто побоюється
стати жертвою переслідування.
Побоювання стати жертвою
переслідувань складається із
суб'єктивної та об'єктивної сторін і
при встановленні, чи дійсно цілком
обґрунтовані побоювання мають місце
обидва елементи повинні братися до
уваги. Суб'єктивна сторона полягає у
наявності в особи побоювання.
«Побоювання» є оціночним судженням,
яке свідчить про психологічну оцінку
особою ситуації, що склалася навколо
неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної
оцінки особа вирішила покинути країну
і стати біженцем, і тому з'ясування, у
першу чергу, суб'єктивних обставин є
досить важливим. А об'єктивна сторона
пов'язана з наявністю обґрунтованого
побоювання і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними.

Відповідно пункту 52 Керівництва УВКБ
ООН з процедур та критеріїв визначення
статусу біженців 1992 року (відповідно до
Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року),
які стосуються статусу біженців
тлумачення поняття «переслідування»
має змінюватись в залежності від
індивідуальних психологічних
характеристик людини обставин кожного
випадку».

Разом з тим, як зазначає Пленум Вищого
адміністративного суду у своїй
постанові від 26 червня 2011 року №3 (із
змінами та доповненнями) згідно з
Конвенцією про статус біженців 1951 року
і Протоколом 1967 року поняття
«біженець» включає в себе чотири
основні підстави, за наявності яких
особі може бути надано статус біженця.
Підставою даного позову є: наявність
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань.

Тобто, для того, щоб вважатись біженцем,
особа повинна надати свідоцтва
повністю обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
конвенційними ознаками.

Крім того, відповідно до постанови
Пленуму Вищого адміністративного суду
у постанові № 3 від 16 березня 2012 року
(про внесення змін і доповнень до
постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України № 1 від
25 червня 2009 року «Про судову практику
розгляду спорів щодо статусу біженця,
видворення іноземця чи особи без
громадянства з України та спорів,
пов'язаних із перебуванням іноземця та
особи без громадянства в Україні», зі
змінами і доповненнями, внесеними
постановою Пленуму Вищого
адміністративного суду України № 3 від
20 червня 2011 року) зазначається, що
ненадання документального доказу
усних тверджень не повинно бути
перешкодою в прийнятті заяви чи
прийнятті об'єктивного рішення щодо
статусу біженця та особи, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту, з
урахуванням принципу офіційності, якщо
такі твердження збігаються з відомими
фактами та загальна правдоподібність
яких є достатньою.

Суд зазначає, що законодавство не
вимагає від заявника обґрунтованості
його заяви, тому під час вирішення
таких справ рішення щодо відмови у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, з
підстав необґрунтованості заяви не
допускається.

У пункті 205 Керівництва з процедур та
критеріїв визначення статусу біженців
вказано на обов'язок заявника у процесі
констатації і оцінки фактів: заявник
повинен говорити правду, старатися
надати всі докази, якими він володіє і
надати будь-яку відповідну інформацію,
яка стосується його самого і його
минулого із всіма подробицями.
Перевіряючий повинен добитися від
заявника повного і чіткого викладу
своєї ситуації із всіма наявними
доказами, оцінювати правдивість
заявника і дати оцінку наданим доказам
(тлумачачи при необхідності сумніви на
користь заявника) з метою виділення
об'єктивних і суб'єктивних елементів
його справи.

Суд звертає увагу на те, що суб'єкт
владних повноважень повинен уникати
прийняття невмотивованих висновків,
обґрунтованих припущеннями, а не
конкретними обставинами.

Висновки відповідача про відсутність
серйозної шкоди для позивача у разі
повернення в Афганістан свідчать, що
відповідачем в повній мірі не були
досліджені, з'ясовані та враховані всі
обставини, які можуть бути підставою
побоювань позивача щодо загрози його
життю і здоров'ю. Також відповідачем не
враховано, що заявник зробив реальну
спробу обґрунтувати свою заяву; усі
важливі факти, що були в його
розпорядженні, були надані, і було
надано задовільне пояснення відносно
будь-якої відсутності інших важливих
фактів; твердження заявника є
зрозумілими та правдоподібними, не
протирічать конкретній та загальній
інформації за його справою.

З огляду на наведене, суд вважає, що
оскаржуване рішення Державної
міграційної служби є передчасним та
необґрунтованим.

Відповідно до частини другої статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

При постановленні рішення суд,
відповідно до статті 162 КАС України,
може визнати протиправним рішення
суб'єкта владних повноважень і
скасувати його.

На думку суду, відповідач, заперечуючи
проти позову, не довів, що його рішення
є обґрунтованим (з огляду на
необґрунтованість побоювання стати
жертвою переслідування);
добросовісним, пропорційним (з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія).

Таким чином, проаналізувавши зібрані
та досліджені докази по справі, суд
приходить до висновку, що внаслідок
неповного з'ясування всіх обставин, які
можуть бути підставою побоювань
позивача щодо загрози його життю і
здоров'ю, відповідачем прийняте
безпідставне рішення про відмову у
визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
оскільки таке рішення не грунтується
на всебічному вивченні та оцінці всіх
документів та матеріалів та з'ясування
всіх обставин.

З огляду на вказані обставини
оскаржуване позивачем рішення слід
скасувати як протиправне.

Оскільки прийняття рішень щодо надання
статусу біженця або особою, яка
потребує додаткового захисту, є
виключною компетенцією органів
Державної міграційної служби України,
тому суд зобов'язує відповідача
повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту та
прийняти рішення відповідно до
законодавства України з врахуванням
міжнародних договорів, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України.

Керуючись статтями 2, 69-72, 128, 158-163
Кодексу адміністративного судочинства
України та на підставі Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити
повністю.

Визнати протиправним та скасувати
рішення Державної міграційної служби
України № 185-14 від 04 квітня 2014 року про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язати Державну міграційну службу
України повторно розглянути заяву
ОСОБА_1 про визнання її біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого статтею 186 КАС
України, якщо таку апеляційну скаргу не
було подано. У разі подання апеляційної
скарги постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку повністю або
частково шляхом подання апеляційної
скарги до Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Волинський окружний адміністративний
суд. Апеляційна скарга на постанову
суду подається протягом десяти днів з
дня отримання копії постанови. Копія
апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
Львівського апеляційного
адміністративного суду.

Головуючий
В.В. Дмитрук

Судді
А.Я. Ксензюк

Н.Б. Плахтій