Справа № 2а-6548/12/2670
Суддя: Лиска Т.О.
Дата ухвалення: 2014-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"04" вересня 2014 р. м. Київ
К/800/24110/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Суддів: Лиски Т.О. (доповідач),

Олендера І.Я.,

Штульмана І.В.,,

розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу за
позовом ОСОБА_3 до Регіонального
управління Департаменту контролю за
виробництвом та обігом спирту,
алкогольних напоїв і тютюнових виробів
Державної податкової служби України у
м. Києві про скасування наказу,
касаційне провадження в якій відкрито
за касаційною скаргою Регіонального
управління Департаменту контролю за
виробництвом та обігом спирту,
алкогольних напоїв і тютюнових виробів
Державної податкової служби України у
м. Києві на постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
05 червня 2012 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 05 березня 2013 року, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2012 року ОСОБА_3 звернувся
до суду з позовом до Регіонального
управління Департаменту контролю за
виробництвом та обігом спирту,
алкогольних напоїв і тютюнових виробів
Державної податкової служби України у
м. Києві, в якому просив визнати
незаконним та скасувати наказ
Регіонального управління Департаменту
контролю за виробництвом та обігом
спирту, алкогольних напоїв і тютюнових
виробів Державної податкової служби
України у м. Києві від 23 квітня 2012
року №21-о.

Поновити ОСОБА_3 на посаді
старшого державного податкового
ревізора-інспектора відділу контролю
за виробництвом спирту, спиртовмісної
продукції, алкогольних напоїв і
тютюнових виробів Регіонального
управління Департаменту контролю за
виробництвом та обігом спирту,
алкогольних напоїв і тютюнових виробів
Державної податкової служби України у
м. Києві.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
05 червня 2012 року, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 05 березня
2013 року, позов задоволено.

Не погоджуючись з рішеннями судів
першої та апеляційної інстанції у
справі, Регіональне управління
Департаменту контролю за виробництвом
та обігом спирту, алкогольних напоїв і
тютюнових виробів Державної
податкової служби України у м. Києві
звернулося з касаційною скаргою, в якій
просить рішення судів першої та
апеляційної інстанцій скасувати та
прийняти нове рішення, яким відмовити
позивачу у задоволенні позову,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
здійснивши перевірку доводів
касаційної скарги, матеріалів справи,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що позивач проходив
публічну службу на посаді старшого
ревізора інспектора відділу контролю
за виробництвом спирту, спиртової
продукції, алкогольних напоїв і
тютюнових виробів у Регіональному
управлінні Департаменту контролю за
виробництвом та обігом спирту,
алкогольних напоїв і тютюнових виробів
Державної податкової служби України у
м. Києві.

Наказом Відповідача «Про надання
відпустки ОСОБА_3» від 12 січня 2012 року
№4-в, позивачу надано відпустку по
догляду за дитиною до досягнення нею 3
років з 12 січня 2012 року по 21 квітня 2012
року.

Як встановлено судом першої інстанції,
на підставі висновку ЛКК №108 від 13
квітня 2012 року Дитячої поліклініки
Дарницького району міста Києва,
рекомендовано індивідуальний догляд
батька за дитиною терміном на 6
місяців, з 22 квітня 2012 року по 22 жовтня
2012 року, в зв'язку з чим, позивачем
направлено відповідачу Заяву від 17
квітня 2012 року про надання відпустки
по догляду за дитиною на відповідний
період.

Наказом Відповідача «Про звільнення
ОСОБА_3» від 23 квітня 2012 року №21-О,
позивача звільнено з посади старшого
держаного податкового
ревізора-інспектора відділу контролю
за виробництвом спирту, спиртовмісної
продукції, алкогольних напоїв і
тютюнових виробів РУДСАТ ДПС України у
місті Києві за угодою сторін,
відповідно до пункту 1 статті 36
Кодексу законів про працю України та
виплачено грошову компенсацію за
невикористану щорічну відпустку у
кількості 11 календарних днів за період
роботи з 16 травня 2011 року по 23 квітня 2012
року. Підставою звільнення відповідно
до наказу є заява Позивача.

Відповідно до частин першої та другої
статті 38 Кодексу законів про працю
України, працівник має право розірвати
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, попередивши про це
власника або уповноважений ним орган
письмово за два тижні. У разі, коли
заява працівника про звільнення з
роботи за власним бажанням зумовлена
неможливістю продовжувати роботу
(переїзд на нове місце проживання;
переведення чоловіка або дружини на
роботу в іншу місцевість; вступ до
навчального закладу; неможливість
проживання у даній місцевості,
підтверджена медичним висновком;
вагітність; догляд за дитиною до
досягнення нею чотирнадцятирічного
віку або дитиною-інвалідом; догляд за
хворим членом сім'ї відповідно до
медичного висновку або інвалідом I
групи; вихід на пенсію; прийняття на
роботу за конкурсом, а також з інших
поважних причин), власник або
уповноважений ним орган повинен
розірвати трудовий договір у строк, про
який просить працівник; якщо працівник
після закінчення строку попередження
про звільнення не залишив роботи і не
вимагає розірвання трудового договору,
власник або уповноважений ним орган не
вправі звільнити його за поданою
раніше заявою, крім випадків, коли на
його місце запрошено іншого
працівника, якому відповідно до
законодавства не може бути відмовлено
в укладенні трудового договору.

Як встановлено судом першої інстанції
під час допиту свідків, позивач не мав
на меті звільнятись із займаної посади,
заяву було написано гр. ОСОБА_5 особисто
на прохання позивача, проте, саме її
написання відбулося не 22 квітня 2012
року (як це зазначено в заяві), а у січні
2012 року. Крім того, вищезазначену заяву
Позивач особисто не подавав, і увесь
час до моменту реалізації цієї заяви у
квітні 2012 року вона зберігалась у гр.
ОСОБА_5

Згідно із частиною третьою статті 40
КЗпПУ, не допускається звільнення
працівника з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу в період
його тимчасової непрацездатності (крім
звільнення за пунктом 5 цієї статті), а
також у період перебування працівника
у відпустці. Це правило не поширюється
на випадок повної ліквідації
підприємства, установи, організації.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, згідно листка
непрацездатності №6389950, з 23 квітня 2012
року по 28 квітня 2012 року позивач
перебував на лікарняному.

Таким чином, задовольняючи позовні
вимоги, суди попередніх інстанцій
дійшли правильного висновку, що Наказ
відповідача прийнято з порушенням
вимог чинного законодавства, тому, він
є протиправним.

Відповідно до частини 1 статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга
задоволенню не підлягає, оскільки
судові рішення постановлені з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, правова оцінка
обставинам у справі дана вірно, а
доводи касаційної скарги є
необґрунтованими.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 222, 223, 224, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів,

ухвалила:

Касаційну скаргу Регіонального
управління Департаменту контролю за
виробництвом та обігом спирту,
алкогольних напоїв і тютюнових виробів
Державної податкової служби України у
м. Києві залишити без задоволення, а
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 05 червня 2012 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 05 березня
2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: