Справа № 809/2529/14
Суддя: Тимощук О.Л.
Дата ухвалення: 2014-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

"08" вересня 2014 р.
Справа № 809/2529/14

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний
адміністративний суд у складі:

Судді Тимощука О.Л.

при секретарі Візінському М.В.

за участю:

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідачів - Давидченка
А.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду
адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до відповідача: військового прокурора
Західного регіону України старшого
радника юстиції - Лисого М.І.,
Військової прокуратури Західного
регіону України,

про визнання протиправними дій та
зобов'язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі також - позивач)
звернувся в суд з адміністративним
позовом до прокурора Західного регіону
України з нагляду за додержанням
законів у воєнній сфері старшого
радника юстиції - Лисого М.І.,
прокуратури Західного регіону України
з нагляду за додержанням законів у
воєнній сфері про: визнання
протиправною бездіяльність
відповідача щодо відмови у скасуванні
наказу про звільнення позивача із
посади старшого прокурора
Івано-Франківської прокуратури з
нагляду за додержанням законів у
воєнній сфері; визнання протиправним і
скасування наказу про звільнення;
зобов'язання поновлення на посаді,
виплату середньомісячного заробітку
за час вимушеного прогулу та
матеріального забезпечення за
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності;
зобов'язання належно оформити трудову
книжку, внісши до неї достовірні
відомості про період навчання у
Львівському державному університеті
імені Івана Франка, а також дат
послужного списку, військового квитка,
вид останнього, конкретний час і вид
проходження військової служби на
прокурорсько-слідчих посадах в органах
військової прокуратури.

08.09.2014 року в судовому засіданні у
зв'язку із реорганізацією прокуратури
Центрального, Південного, Західного
регіонів України з нагляду за
додержанням законів у воєнній сфері,
ухвалою суду, відповідно до вимог
статті 55 Кодексу адміністративного
судочинства України допущено
процесуальне правонаступництво:
проведено заміну прокурора Західного
регіону України з нагляду за
додержанням законів у воєнній сфері та
прокуратури Західного регіону України
з нагляду за додержанням законів у
воєнній сфері на належних відповідачів
- військового прокурора Західного
регіону України старшого радника
юстиції - Лисого М.І., Військову
прокуратуру Західного регіону України
(надалі також - відповідачі) (а.с.105-114).

Позовні вимоги мотивовані тим, що
позивачу на підставі двох заяв від
30.05.2014 року про надання відпустки без
збереження заробітної плати та про
звільнення з власної ініціативи надано
відпустку з 02.06.2014. по 01.07.2014. та
звільнено із займаної посади з 01.07.2014
року, про що видано наказ від 30.05.2014.
№419к та від 30.05.2014. №420к відповідно.
27.06.2014. позивач письмово звернувся до
відповідачів з проханням скасувати
свій наказ про звільнення позивача з
посади у зв'язку із об'єктивною
необхідністю подальшого особистого
лікування, повторно з аналогічним
проханням звертався до відповідача і
01.07.2014 року, коли вже знаходився на
стаціонарному лікуванні. Проте, на його
звернення не було належної реакції з
боку відповідачів, а саме наказ про
його звільнення від 30.05.2014. №420к не був
скасований, не зважаючи на його
перебування на стаціонарному
лікуванні з 01.07.2014 року по 15.07.2014 року.
Крім цього, позивачу не виплачено
матеріальне забезпечення за
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності за
період з 01.07.2014 року по 15.07.2014 року, а
також в день звільнення та в подальшому
не видано належно оформлену трудову
книжку, яка є основними документом про
трудову діяльність. За наведених
підстав вважає бездіяльність
відповідачів протиправною, а тому
змушений звернутися до суду за
захистом своїх прав та інтересів.

Позивач в судовому засіданні позовні
вимоги підтримав в повному обсязі,
просив позов задовольнити повністю з
підстав, викладених в
адміністративному позові та письмових
поясненнях щодо заперечень на
адміністративний позов (а.с.97-100).

Представник відповідачів проти позову
заперечив з підстав, викладених в
письмових запереченнях на
адміністративний позов ОСОБА_1, від
08.08.2014 року №11-345 вих-14. В судовому
засіданні додатково пояснив, що
оскільки звільнення позивача
відбулося за його власним бажанням, а
на його посаду був призначений інший
працівник шляхом переведення з
прокуратури іншого регіону,
передбачені законодавством обмеження
щодо звільнення особи під час
перебування на листку тимчасової
непрацездатності та інші доводи
позивача не розповсюджуються на
вказані спірні правовідносини, просив
в задоволенні позову відмовити
повністю.

Розглянувши адміністративний позов,
заслухавши пояснення позивача та
представника відповідача дослідивши
та оцінивши наявні в матеріалах справи
докази, судом встановлено наступне.

30 травня 2014 року позивач звернувся до
прокурора Західного регіону України з
нагляду за додержанням законів у
воєнній сфері старшого радника юстиції
Лисого М.І. із заявою про надання йому
відпустки без збереження заробітної
плати терміном на 30 календарних днів з
02.06.2014 року (а.с.56).

Цього ж дня, 30 травня 2014 року, позивач
звернувся до прокурора Західного
регіону України з нагляду за
додержанням законів у воєнній сфері
старшого радника юстиції Лисого М.І. із
заявою про його звільнення із займаної
посади старшого прокурора
Івано-Франківської прокуратури з
нагляду за додержанням законів у
воєнній сфері за власною ініціативою з
поважної причини - за станом здоров'я з 1
липня 2014 року (а.с.57).

В судовому засіданні встановлено та не
заперечувалося сторонами, що 30 травня
2014 року відповідачем прийнято наказ
№419к від 30.05.2014 року «Про надання
відпустки без збереження заробітної
плати ОСОБА_1.», згідно з яким позивачу
надано відпустку на 30 календарних днів
з 02.06.2014 року по 01.07.2014 року (а.с.58), а
також прийнято оскаржуваний наказ №420к
від 30.05.2014 року, відповідно до якого
позивача звільнено з посади старшого
прокурора Івано-Франківської
прокуратури з нагляду за додержанням
законів у воєнній сфері Західного
регіону України з 01.07.2014 року за власним
бажанням у зв'язку з неможливістю
продовжувати роботу з інших поважних
причин - за станом здоров'я (а.с.59).

Вказані примірники наказів про надання
відпустки №419к від 30.05.2014 та про
звільнення №420к від 30.05.2014 отримані
позивачем у той же день - 30 травня 2014
року.

Іншою заявою від 30.05.2014 року, отриманою
відповідачем 03.06.2014 року позивач
просить забезпечити видачу йому у день
звільнення всіх належних до видачі
розрахункових та інших документів
(а.с.67).

У зв'язку з тим, що упродовж
встановленого законом двотижневого
строку попередження позивач не
повідомляв про зміну свого рішення про
звільнення за власним бажанням,
відповідачем розпочато роботу щодо
укомплектування посади старшого
прокурора Івано-Франківської
прокуратури з нагляду за додержанням
законів у воєнній сфері Західного
регіону України.

Як слідує з матеріалів справи, згідно з
рапортом від 20.06.2014 року до відповідача
звернулася старший прокурор
прокуратури м. Кіровограда з проханням
прийняти її на посаду старшого
прокурора Івано-Франківської
прокуратури з нагляду за додержанням
законів у воєнній сфері Західного
регіону України (а.с.85).

20 червня 2014 року до прокуратури
Кіровоградської області за вих. № 11-201
вих 14 скеровано листа щодо направлення
на адресу прокуратури Західного
регіону України з нагляду за
додержанням законів у воєнній сфері
особової справи вищеназваного
працівника прокуратури м. Кіровограда
(а.с.73).

26 червня 2014 року за №11-208вих-14 до
прокуратури Кіровоградської області
надіслано листа про запрошення в
порядку переведення з органів
прокуратури Кіровоградської області
старшого прокурора прокуратури м.
Кіровограда - Кондрашову Вікторію
Федорівну (п.5 ст.36 КЗпП України) (а.с.72).

Згідно із наявною в матеріалах справи
копією виписки з трудової книжки,
наказом прокурора Кіровоградської
області від 27 червня 2014 року № 349к
старший прокурор прокуратури м.
Кіровограда 01.07.2014 звільнена із
займаної посади в порядку переведення
до органів прокуратури з нагляду за
додержанням законів у воєнній сфері
Західного регіону України (а.с.70,71).

Відповідно до поданих позивачем
доказів, ним 27.06.2014 року та 01.07.2014 року
через відділення ПАТ «Укртелеком»
надсилалися факсимільним
повідомленням заяви, про те, що позивач
станом на 01.07.2014 року перебуватиме на
стаціонарному лікуванні, у зв'язку із
чим, просить відповідача скасувати
наказ №420к від 30.05.2014 року про його
звільнення із займаної посади за
станом здоров'я, а особисту заяву від
30.05.2014 року про звільнення з роботи
відкликає. На підтвердження
направлення вищевказаних заяв
позивачем надані копії фіскальних
чеків, що підтверджують оплату
отриманих послуг (а.с.16,17), а також лист
Івано-Франківської філії ПАТ
«Укртелеком» від 18.08.2014 року
№18-8/268303/08-6/85, яким підтверджується
успішне надіслання факсу 27.06.2014 о 14:57
год., та 01.07.2014 о 11:23 год., без
підтвердження змісту документів, що
надсилалися (а.с.102).

Представник відповідача факт
отримання вищевказаних заяв
заперечував, обґрунтовуючи це тим, що у
книзі реєстрації вхідної
кореспонденції 27.06.2013 року заяв
позивача не зареєстровано (а.с.74-82), крім
цього посилався на приписи Інструкції
з діловодства в органах прокуратури
України, затвердженої наказом
Генерального прокурора України від 15
січня 2013 року №3 за якими звернення, які
надійшли до органів прокуратури за
допомогою факсимільного зв'язку,
реєстрації та розгляду не підлягають.

Відповідно до вимог пункту третього
частини першої статті 161 Кодексу
адміністративного судочинства України
до спірних правовідносин належить
застосувати Кодекс законів про працю
України, Закон України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими похованням»
№2240-III від 18.01.2001р., із змінами та
доповненнями, Постанову Кабінету
Міністрів України «Про затвердження
Порядку оплати перших п'яти днів
тимчасової непрацездатності внаслідок
захворювання або травми, не пов'язаної
з нещасним випадком на виробництві, за
рахунок коштів підприємства, установи,
організації» від 6 травня 2001 р. № 439, в
редакції чинній на момент виникнення
спірних правовідносин, а також
Інструкцію про порядок ведення
трудових книжок працівників,
затвердженою спільним наказом
Міністерства праці України,
Міністерства юстиції України та
Міністерства соціального захисту
населення України № 58 від 29.07.1993 року,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 17 серпня 1993 р., за № 110.

Звільнення працівника за власним
бажанням відбувається на підставі
статті 38 Кодексу законів про працю
України (надалі - КЗпП України), згідно з
якою працівник має право розірвати
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, попередивши про це
власника або уповноважений ним орган
письмово за два тижні.

У разі, коли заява працівника про
звільнення з роботи за власним
бажанням зумовлена неможливістю
продовжувати роботу (переїзд на нове
місце проживання; переведення чоловіка
або дружини на роботу в іншу
місцевість; вступ до навчального
закладу; неможливість проживання у
даній місцевості, підтверджена
медичним висновком та інше), власник
або уповноважений ним орган повинен
розірвати трудовий договір у строк, про
який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку
попередження про звільнення не залишив
роботи і не вимагає розірвання
трудового договору, власник або
уповноважений ним орган не вправі
звільнити його за поданою раніше
заявою, крім випадків, коли на його
місце запрошено іншого працівника,
якому відповідно до законодавства не
може бути відмовлено в укладенні
трудового договору.

Відповідно до вимог частини 5 статті 24
КЗпП України особі, запрошеній на
роботу в порядку переведення з іншого
підприємства, установи, організації за
погодженням між керівниками
підприємств, установ, організацій, не
може бути відмовлено в укладенні
трудового договору.

Пунктом 12 постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про практику розгляду
судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992
передбачено, що працівник, який
попередив власника або уповноважений
ним орган про розірвання трудового
договору, укладеного на невизначений
строк, вправі до закінчення строку
попередження відкликати свою заяву і
звільнення в цьому випадку не
проводиться, якщо на його місце не
запрошена особа в порядку переведення
з іншого підприємства, установи,
організації (ч.4 ст.24 КЗпП).

У зв'язку з тим, що упродовж
встановленого законом двотижневого
строку попередження, позивач не
скористався своїм правом на
відкликання заяви про звільнення з
посади за власним бажанням, у
відповідача не було законодавчих
перешкод не проводити дії щодо
майбутнього укомплектування займаної
позивачем посади.

Із системного аналізу вищенаведених
правових норм Кодексом законів про
працю України закріплений
максимальний строк - два тижні,
протягом якого працівник наділений
правом залишитися на роботі, в тому
числі шляхом відкликання раніше
поданої заяви, якщо на його місце не
запрошено іншого працівника.

В спірному випадку, враховуючи доводи
позивача, ним порушений двохтижневий
термін відкликання заяви про
звільнення, оскільки така подана
позивачем тільки 27.06.2014, окрім того
заява направлена відповідачу у спосіб,
заборонений для подання таких звернень
згідно із Інструкцією з діловодства в
органах прокуратури України,
затвердженої наказом Генерального
прокурора України від 15.01.2013. №3 (а.с.119).
Крім цього, станом на 27.06.2014 року
відповідачем вирішено питання
заміщення вакантної посади старшого
прокурора Івано-Франківської
прокуратури з нагляду за додержанням
законів у воєнній сфері Західного
регіону України в порядку переведення
старшого прокурора прокуратури
м.Кіровограда.

Що стосується доводів позивача про
його звільнення під час перебування на
листку тимчасової непрацездатності,
слід зазначити наступне.

Обмеження щодо звільнення працівника,
який знаходиться на лікарняному,
стосується тільки звільнення з
ініціативи власника, що встановлено
статтею 40 КЗпП України, якою
передбачено, що не допускається
звільнення працівника з ініціативи
власника або уповноваженого ним органу
в період його тимчасової
непрацездатності (крім звільнення за
пунктом 5 цієї статті).

Тобто, чинним законодавством не
заборонено звільнення працівника в
період тимчасової непрацездатності з
інших підстав, в тому числі, за власним
бажанням (стаття 38 КЗпП України).

Таким чином, позовні вимоги в частині
протиправного звільнення позивача,
поновлення на роботі та виплати
середньомісячного заробітку за час
вимушеного прогулу є необґрунтованими,
не підтверджуються вимогами чинного
законодавства, а тому не підлягають
задоволенню.

Слід зазначити, що до звільнення
працівника він продовжує бути
застрахованою особою, оскільки згідно
із статтею 6 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими похованням»
№2240-III від 18.01.2001, із змінами та
доповненнями (надалі - Закон №2240),
загальнообов'язковому державному
соціальному страхуванню у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності
підлягають: особи, які працюють на
умовах трудового договору (контракту)
на підприємствах, в установах,
організаціях незалежно від форм
власності та господарювання або у
фізичних осіб, у тому числі в іноземних
дипломатичних та консульських
установах, інших представництвах
нерезидентів, а також обрані на виборні
посади в органах державної влади,
органах місцевого самоврядування та в
інших органах.

Отже, працівникові, який звільняється
під час перебування на лікарняному,
повинен бути оплачений листок
непрацездатності (або всі листки
непрацездатності, якщо вони були) за
період роботи працівника до
звільнення, коли він був застрахованою
особою.

Проте, вищенаведені норми не
розповсюджуються на спірні
правовідносини, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту шостого частини
першої статті 36 Закону №2240 допомога по
тимчасовій непрацездатності не
надається за період перебування
застрахованої особи у відпустці без
збереження заробітної плати, творчій
відпустці, додатковій відпустці у
зв'язку з навчанням.

Аналогічні приписи, закріплені в
пункті четвертому Постанови Кабінету
Міністрів України «Про затвердження
Порядку оплати перших п'яти днів
тимчасової непрацездатності внаслідок
захворювання або травми, не пов'язаної
з нещасним випадком на виробництві, за
рахунок коштів підприємства, установи,
організації» № 439 від 06.05.2001, в редакції
чинній на момент спірних
правовідносин.

Як встановлено судом та
підтверджується матеріалами справи
останній робочий день позивача - 01.07.2014.,
припав на останній день відпустки без
збереження заробітної плати (а.с.58),
водночас, згідно з випискою із медичної
карти амбулаторного (стаціонарного)
хворого №8132 від 15.07.2014., позивач
поступив на стаціонарне лікування з
01.07.2014 року, тобто в останній день
перебування у відпустці без збереження
заробітної плати, що і був днем
звільнення з роботи, а відтак з огляду
на вищенаведені правові норми, у
відповідача відсутні законодавчі
підстави для виплати йому
матеріального забезпечення у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності.

Доводи позивача про те, що відповідачем
не вручено йому належним чином
оформленої трудової книжки у день
звільнення теж не відповідають
дійсності.

Так, відповідно до п. 4.2 Інструкції про
порядок ведення трудових книжок
працівників, затвердженої наказом
Міністерства праці України,
Міністерства юстиції України,
Міністерства соціального захисту
населення України від 29 липня 1993 року №
58, якщо працівник відсутній на роботі в
день звільнення, то власник або
уповноважений ним орган в цей день
надсилає йому поштове повідомлення із
вказівкою про необхідність отримання
трудової книжки. Пересилання трудової
книжки поштою з доставкою на зазначену
адресу допускається тільки за
письмовою згодою працівника. Дані
вимоги відповідачем виконано, що
підтверджується листом за №11-215вих-14
від 01.07.2014, яким позивача повідомлено
про необхідність одержання трудової
книжки.

Крім цього, згідно з Актом вручення
документів від 02.07.2014 року позивач
відмовився від отримання належних йому
документів згідно з переліком,
зазначеним в Акті у зв'язку із
перебуванням на стаціонарному
лікуванні та незгодою із своїм
звільненням (а.с.60).

Судом встановлено, що позивач 30.07.2014
року (Вх.№5939 вх14) звернувся до
відповідача із заявою від 27.07.2014 в якій
просив призначити службову перевірку
щодо дій керівника кадрового
підрозділу відповідача з приводу
неналежного оформлення трудової
книжки в частині не зазначення
факультету, кваліфікації,
спеціальності та форми навчання у
Львівському державному університеті
імені Івана Франка, дати диплому та
військового квитка, а також не
зазначення який військовий квиток
мався на увазі, оскільки відсутній
запис «військовий квиток офіцера
запасу».

28.08.2014 року відповідачем відмовлено в
задоволенні скарги позивача, при цьому
сама відмова відповідача, у вигляді
листа №19-42 вих14 від 28.08.2014 не може бути
предметом розгляду в даній
адміністративній справі, оскільки таке
рішення відповідача було прийнято
після початку судового розгляду даної
адміністративної справи по суті, а
відтак відповідно до вимог статті 137
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд відмовив позивачу у
прийнятті заяви про зміну позовних
вимог (а.с.127).

Що стосується позовних вимог в частині
зобов'язання відповідача належно
оформити трудову книжку, внісши до неї
достовірні відомості про період
навчання у Львівському державному
університеті імені Івана Франка, а
також дату послужного списку,
військового квитка, вид останнього,
конкретний час і вид проходження
військової служби на
прокурорсько-слідчих посадах в органах
військової прокуратури, суд зазначає
наступне.

Вимоги до порядку заповнення трудових
книжок передбачені Інструкцією про
порядок ведення трудових книжок
працівників, затвердженою наказом
Міністерства праці України,
Міністерства юстиції України,
Міністерства соціального захисту
населення України від 29 липня 1993 року №
58 (надалі - Інструкція).

Згідно п.п. в) п.2.19 Інструкції до
трудової книжки заноситься інформація
про час навчання у вищих навчальних
закладах (включаючи і час роботи в
студентських таборах, на виробничій
практиці та при виконанні
науково-дослідної госпдоговірної
тематики) та про час перебування в
аспірантурі і клінічній ординатурі,
крім випадків, зазначених у п.2.16 цієї
Інструкції. Даною Інструкцією не
передбачено внесення в трудову книжку
інформації про форму навчання,
одержану кваліфікацію, спеціальність
тощо.

В трудовій книжці позивача початок
навчання у навчальному закладі
зазначений з 01.09.1993 (а.с.14).

З огляду на подані суду та досліджені
докази, позивачем документально не
підтверджено іншу дату свого
зарахування на навчання до Львівського
державного університету ім.Івана
Франка, а ніж 01.09.1993., у зв'язку з чим,
враховуючи загальновідомий факт, що
навчання у вищих навчальних закладах
починається 1 вересня та з метою
недопущення порушень прав позивача
відповідачем вірно зазначено днем
початку навчання позивача - 1 вересня 1993
року. А відсутність в графі « 4» дати
диплому, за умови наявності серії та
номера, не перешкоджає ідентифікувати
його власника, відтак носить
формальний характер і не порушує права
та інтереси позивача.

Згідно з п. 2.19 Інструкції до трудових
книжок за місцем роботи вносяться
окремим рядком з посиланням на дату,
номер та найменування відповідних
документів записи про час служби у
складі Збройних Сил України та інших
військах, де на тих, які проходять
службу, не поширюється законодавство
про працю і державне соціальне
страхування, із зазначенням дати
призову (зарахування) і дати звільнення
зі служби.

Разом з тим, військовий квиток, як
документ містить такий реквізит як
«дата видачі», а не дату «документу», а
відтак при заповненні даних про
проходження військової служби, як
підстава зазначений «військовий
квиток» із вказанням його серійного
номеру, який є унікальним і дозволяє
здійснити ідентифікацію власника
документу. Оскільки згідно із статтею 5
Закону України «Про прокуратуру»
прокуратура України становить єдину
систему, запис про проходження
військової служби позивача, в тому
числі на прокурорсько-слідчих посадах
відповідає вимогам Інструкції.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 2 КАС
України, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: 1) на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; 2) з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано; 3)
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії); 4)
безсторонньо (неупереджено); 5)
добросовісно; 6) розсудливо; 7) з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи всім формам
дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); 9) з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; 10) своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

За наведених підстав та вказаних
правових норм позовні вимоги позивача
не ґрунтуються на нормах чинного
законодавства, а виявлені судом окремі
недоліки при заповненні трудової
книжки, в частині не зазначення дати
диплому та військового квитка, носять
суто формальний характер, не
позбавляють можливості ідентифікувати
їх власника, таким чином не порушують
охоронювані законом права та інтереси
позивача, а тому не можуть слугувати
підставою для задоволення позовник
вимог, відтак в задоволенні позову слід
відмовити в цілому.

На підставі ст. 124 Конституції України,
керуючись ст. ст. 158-163, 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд ,-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку. Відповідно до
статті 186 Кодексу адміністративного
судочинства України, апеляційна скарга
на постанову суду першої інстанції
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбаченому
частиною четвертою статті 167 КАС
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Апеляційна скарга подається до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Івано-Франківський окружний
адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили в
порядку та строки встановлені статтею
254 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Суддя: /підпис/
Тимощук О.Л.

Постанова складена в повному обсязі
15.09.2014 року.