Справа № 2а-9341/11
Суддя: Нос С.П.
Дата ухвалення: 2014-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2014 року
Справа № 76520/12/9104

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді -
Носа С. П.,

суддів -
Попко Я. С., Кухтея Р. В.;

розглянувши в порядку письмового
провадження в м. Львові апеляційну
скаргу Управління праці та соціального
захисту населення Буської районної
державної адміністрації Львівської
області на постанову Буського
районного суду Львівської області від
09 грудня 2011 року в справі за позовом
ОСОБА_1 до Управління праці та
соціального захисту населення Буської
районної державної адміністрації
Львівської області про визнання дій
неправомірними та зобов'язання
вчинення дій, -

ВСТАНОВИВ:

06 травня 2009 року Буським районним судом
Львівської області зареєстровано
позовну заяву ОСОБА_1 до Управління
праці та соціального захисту населення
Буської районної державної
адміністрації Львівської області про
визнання неправомірними дій щодо
невиплати щомісячної допомоги по
догляду за дитиною за період з 01 лютого
2007 року по 31 грудня 2008 року у розмірі
меншому, ніж це визначено в ст. 15 Закону
України «Про державну допомогу сім'ям з
дітьми»; стягнення різниці
недоплаченої допомоги по догляду за
дитиною до досягнення нею трьохрічного
віку за період з 01 лютого 2007 року по 31
грудня 2008 року в сумі 8848 грн 87 к.
Зобов'язання відповідача виплачувати
щомісячну соціальну державну допомогу
по догляду за дитиною до трьох років
відповідно до Закону України «Про
державну допомогу сім'ям з дітьми» у
розмір не менше встановленого законом
прожиткового мінімуму.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що
згідно із ст. 15 Закону України «Про
державну допомогу сім'ям з дітьми» їй,
як матері малолітніх дітей, що здійснює
догляд за дітьми, повинна надаватися
допомога в розмірі встановленого
законом прожиткового мінімуму для
дітей віком до 6 років, однак виплату
такої відповідачем здійснено в меншому
обсязі.

Постановою Буського районного суду
Львівської області від 09 грудня 2011 року
позов задоволено частково. Визнано
протиправними дії Управління праці та
соціального захисту населення Буської
районної державної адміністрації
Львівської області щодо ненарахування
та невиплати ОСОБА_1 допомоги по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку за період з 09 липня 2007
року по 31 грудня 2007 року. Зобов'язано
Управління праці та соціального
захисту населення Буської районної
державної адміністрації Львівської
області провести нарахування та
виплату з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007
року включно ОСОБА_1 допомоги по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку відповідно до вимог ст.
15 Закону України «Про державну
допомогу сім'ям з дітьми». В
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Дану постанову мотивовано тим, що
Законом України «Про Державний бюджет
України на 2007 рік» зупинено дію
положень ст. 15 Закону України «Про
державну допомогу сім'ям з дітьми» на
2007 рік, якою передбачено, що допомога по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку надається у розмірі
встановленого законом прожиткового
мінімуму для дітей віком до 6 років,
однак рішенням Конституційного Суду
України від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007
визнано неконституційними положення п.
14 ст. 71 Закону України «Про Державний
бюджет України на 2007 рік», якими
зупинено дію ч. 1 ст. 15 Закону України
«Про державну допомогу сім'ям з дітьми»
щодо встановлення розміру допомоги по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку.

Не погоджуючись з прийнятою
постановою, відповідачем - Управлінням
праці та соціального захисту населення
Буської районної державної
адміністрації Львівської області,
подано апеляційну скаргу до
Львівського апеляційного
адміністративного суду, в якій
висловлено прохання скасувати
оскаржувану постанову із закриттям
провадження в справі.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги зазначено, що розмір допомоги по
догляду за дитиною встановлюється
виходячи із обсягу видатків виділених
на цю мету при формуванні показників
Державного бюджету на відповідний рік.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 197 КАС України,
розгляд справи здійснюється судом
апеляційної інстанції в порядку
письмового провадження, за наявними у
справі матеріалами та на основі
наявних у ній доказів.

Судом апеляційної інстанції заслухано
суддю-доповідача, досліджено матеріали
справи та проаналізовано доводи
апеляційної скарги, внаслідок чого
зроблено висновок, що апеляційну
скаргу слід задовольнити частково, а
постанову суду першої інстанції
скасувати з наступних підстав.

Встановлено, що позивач - ОСОБА_1, є
матір'ю малолітньої ОСОБА_2, дата
народження якої ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно із довідкою Управління праці та
соціального захисту населення Буської
районної державної адміністрації
Львівської області № 911 від 15 квітня 2009
року позивачу призначено допомогу по
догляду за дитиною до трирічного віку
як непрацюючій особі з січня 2007 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 99 КАС України
адміністративний позов може бути
подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини першої статті 58
Конституції України закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи.

Як випливає з Рішення Конституційного
Суду України від 09 лютого 1999 року №
1-рп/99, частину першу статті 58
Конституції України щодо дії
нормативно-правового акта в часі треба
розуміти так, що вона починається з
моменту набрання цим актом чинності і
припиняється з втратою ним чинності,
тобто до події, факту застосовується
той закон або інший
нормативно-правовий акт, під час дії
якого вони настали або мали місце.

Відповідно зміст суб'єктивного права
особи, у тому числі права особи на
звернення до суду, слід визначати із
застосуванням законодавства, яке діяло
на момент виникнення відповідного
права.

Водночас неприпустимість зворотної
дії нормативно-правового акта полягає
в тому, що запроваджені ним нові норми
не можуть застосовуватися до
правовідносин, які існували до
набрання ним чинності. Отже, приписи
нового нормативно-правового акта не
можуть змінити обсяг прав, який було
встановлено попередніми
нормативно-правовими актами.

З огляду на викладене тривалість і
правила обчислення строку звернення
особи до суду визначаються за тими
правилами, які були чинними на момент
початку перебігу відповідного строку.

Таким чином, тривалість строку
звернення до суду не змінюється в разі
подальших змін законодавства, яке
регулює відповідні відносини. Тому
строк звернення до суду розпочинається
і закінчується з урахуванням тієї
тривалості, яка передбачалася на
момент початку перебігу відповідного
строку.

При цьому тривалість строку звернення
до суду не змінюється залежно від того,
коли було реалізоване право на позов.
Відповідно тривалість строку
звернення до адміністративного суду не
залежить від того, коли було фактично
пред'явлено позов.

Для вирішення питання про застосування
строку звернення до суду за захистом
прав, свобод та інтересів особи
необхідно з'ясувати, яким саме
рішенням, дією чи бездіяльністю
суб'єкта владних повноважень порушені
права цієї особи, коли розпочався
перебіг цього строку.

Відповідно до частини 2 ст. 99 КАС
України строк звернення до суду, якщо
не встановлено інше, обчислюється з
дня, коли особа дізналась або повинна
була дізнатись про порушення своїх
прав, свобод чи інтересів.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що
виплата допомоги до по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку здійснюється щомісячно. Таким
чином, право особи на її отримання та
обов'язок органів соціального захисту
населення здійснити таку виплату
припиняються з моменту виплати певних
сум, а тому після отримання допомоги по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку щомісячно в
неналежному розмірі позивач має змогу
звернутись до суду за захистом своїх
прав.

Згідно з ч. 2 ст. 99 КАС України (в
редакції, яка діяла до 30 липня 2010 року)
для звернення до адміністративного
суду за захистом прав, свобод та
інтересів особи встановлюється річний
строк, який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

З набуттям чинності Законом України
«Про судоустрій і статус суддів» від 07
липня 2010 року зазначений строк
звернення з позовом до
адміністративного суду було скорочено
до шести місяців. Тобто, перебіг
шестимісячного строку у спірних
правовідносинах розпочався з 30 липня
2010 року.

Оскільки до 30 липня 2010 року для
звернення до суду з адміністративним
позовом було встановлено річний строк,
позивач не міг бути обізнаний про його
скорочення до шести місяців і міг
обґрунтовано очікувати на захист свого
права в судовому порядку відповідно до
ч. 2 ст. 99 КАС України (в редакції, яка
діяла до 30 липня 2010 року).

Виходячи з принципу юридичної
визначеності, суд апеляційної
інстанції вважає, що до спірних
правовідносин слід застосовувати
положення ч. 2 ст. 99 КАС України, в
редакції, яка діяла до 30 липня 2010 року.

Позовні вимоги позивачем заявлено за
період з 01 липня 2007 року по 31 грудня 2008
року

Враховуючи, що позивач звернувся до
адміністративного суду за захистом
своїх порушених прав, свобод та
інтересів 06 травня 2009 року, позовні
вимоги за період з 01 липня 2007 року по 05
травня 2008 року включно знаходяться
поза межами річного строку звернення
до адміністративного суду.

Частиною 2 ст. 5 КАС України встановлено,
що провадження в адміністративних
справах здійснюється відповідно до
закону, чинного на час вчинення окремої
процесуальної дії, розгляду і
вирішення справи

Частиною 1 ст. 100 КАС України
передбачено, що адміністративний
позов, поданий після закінчення
строків, установлених законом,
залишається без розгляду, якщо суд на
підставі позовної заяви та доданих до
неї матеріалів не знайде підстав для
визнання причин пропуску строку
звернення до адміністративного суду
поважними, про що постановляється
ухвала.

Підстав для визнання причин пропуску
строку звернення до адміністративного
суду поважними судом апеляційної
інстанції не встановлено.

Суд апеляційної інстанції наголошує,
що поважними причинами є ті обставини,
які є об'єктивно непереборними, не
залежать від волевиявлення особи та
пов'язані з дійсними істотними
перешкодами чи труднощами для
своєчасного вчинення відповідних дій,
а існування таких причин
підтверджується достатньою кількістю
належних та допустимих доказів.

Отже, виходячи із обставин справи та із
змісту ст. ст. 99, 100 КАС України, суд
апеляційної інстанції вважає, що
адміністративний позов ОСОБА_1 до
Управління праці та соціального
захисту населення Буської районної
державної адміністрації Львівської
області про визнання дій
неправомірними та зобов'язання
вчинення дій слід залишити без
розгляду в частині позовних вимог за
період з 01 січня 2007 року по 05 травня 2008
року включно.

Щодо решти позовних вимог суд
апеляційної інстанції зазначає
наступне.

Статтею 58 Закону України «Про
державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України»
затверджено на 2008 рік прожитковий
мінімум на дітей віком до 6 років в
наступних розмірах: з 01 січня - 526 грн, з
01 квітня - 538 грн, з 01 липня - 540 грн, а
згідно з пунктом 23 цього Закону,
підпункт 8 пункту 8 розділу VIII
«Прикінцеві положення» Закону України
«Про державну допомогу сім'ям з дітьми»
викладено у такій редакції: «Допомога
по догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку надається у розмірі, що
дорівнює різниці між: з 01 січня 2008 року -
50%, з 01 січня 2009 року - 75%, з 01 січня 2010
року - 100% прожиткового мінімуму,
встановленого для працездатних осіб та
середньомісячним сукупним доходом
сім'ї в розрахунку на одну особу за
попередні шість місяців».

Саме тому, у 2008 році, нарахування та
виплата вказаної допомоги
здійснювались відповідно до ст. 15
Закону України «Про державну допомогу
сім'ям з дітьми» та положень Закону
України «Про загальнообов'язкове
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання які спричинили втрату
працездатності», якими визначено, що
допомога по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку
надається у розмірі, що дорівнює
різниці між прожитковим мінімумом,
встановленим для працездатних осіб, та
середньомісячним сукупним доходом
сім'ї в розрахунку на одну особу за
попередні шість місяців, але не менше 130
грн, і дане положення рішенням
Конституційного Суду України від 22
травня 2008 року № 10-рп/2008 року не було
визнано неконституційним.

Водночас, відсутні підстави для
задоволення позовних вимог в частині
зобов'язання в подальшому виплачувати
допомогу по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку до
досягнення дітьми 3-х років у розмірі не
меншому прожиткового мінімуму для
дітей віком до 6 років, оскільки
предметом судового захисту можуть бути
тільки порушені, невизнані чи
оспорювані права, відтак визнання
наявності чи відсутності будь-якого
роду прав в майбутньому є неможливим.

Узагальнюючи викладене, суд
апеляційної інстанції переконаний, що
постанова суду першої інстанції
ґрунтується на неповно, необ'єктивно і
всебічно не з'ясованих обставинах,
прийнята з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Згідно із ч. 6 ст. 94 КАС України якщо суд
апеляційної чи касаційної інстанції,
не повертаючи адміністративної справи
на новий розгляд, змінить судове
рішення або ухвалить нове, він
відповідно змінює розподіл судових
витрат.

Згідно із ст. 87 КАС України судові
витрати складаються із судового збору
та витрат, пов'язаних з розглядом
справи. Розмір судового збору, порядок
його сплати і звільнення від сплати
встановлюються законом. До витрат,
пов'язаних з розглядом справи,
належать: 1) витрати на правову
допомогу; 2) витрати сторін та їхніх
представників, що пов'язані із
прибуттям до суду; 3) витрати, пов'язані
із залученням свідків, спеціалістів,
перекладачів та проведенням судових
експертиз; 4) витрати, пов'язані з
проведенням огляду доказів на місці та
вчиненням інших дій, необхідних для
розгляду справи.

Частинами 1, 2 ст. 94 КАС України
встановлено, що якщо судове рішення
ухвалене на користь сторони, яка не є
суб'єктом владних повноважень, суд
присуджує всі здійснені нею
документально підтверджені судові
витрати з Державного бюджету України
(або відповідного місцевого бюджету,
якщо іншою стороною був орган
місцевого самоврядування, його
посадова чи службова особа). Якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони - суб'єкта владних повноважень,
суд присуджує з іншої сторони всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати, пов'язані
із залученням свідків та проведенням
судових експертиз.

Аналізуючи зміст вищевказаних
процесуальних норм, суд апеляційної
інстанції приходить до висновку про
відсутність підстав для компенсації
судових витрат позивачу.

Крім того, у матеріалах справи відсутні
докази понесених відповідачами
судових витрат, які підлягають
компенсації.

Таким чином, розподіл судових витрат у
справі не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 87, 94, 158-163, 183-2, 195, 197, п. 3
ч. 1 ст. 198, ст. 202, ч. 2 ст. 205, ст. ст. 207, 254 КАС
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління праці та
соціального захисту населення Буської
районної державної адміністрації
Львівської області задовольнити
частково.

Постанову Буського районного суду
Львівської області від 09 грудня 2011 року
в справі № 2а-934/2011 - скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до
Управління праці та соціального
захисту населення Буської районної
державної адміністрації Львівської
області про визнання дій
неправомірними та зобов'язання
вчинення дій - залишити без розгляду в
частині позовних вимог за період з 01
січня 2007 року по 05 травня 2008 року
включно.

В задоволенні решти позовних вимог -
відмовити.

Розподіл судових витрат не
здійснюється.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі.

Постанова є остаточною і оскарженню не
підлягає.

Головуючий суддя:
С. П. Нос

Судді:
Я. С.
Попко

Р. В.
Кухтей