Справа № 804/16825/13-а
Суддя: Іванов С.М.
Дата ухвалення: 2014-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

16 липня 2014 рокусправа № 804/16825/13-а

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Іванова С.М.

суддів: Чабаненко
С.В. Шлай А.В.

за участю секретаря судового
засідання: Кязимової Д.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційні скарги Державної
інспекції України з питань захисту
прав споживачів, Інспекції з питань
захисту прав споживачів у
Дніпропетровській області на
постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 27
лютого 2014 року у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Державної інспекції України з питань
захисту прав споживачів, третя особа
Інспекція з питань захисту прав
споживачів у Дніпропетровській
області про визнання протиправним та
скасування наказу № 369-к від 29.11.2013 р.,
зобов'язання поновити на посаді
заступника начальника Інспекції з
питань захисту прав споживачів у
Дніпропетровській області з 29.11.2013 р. та
зобов'язання виплатити середній
заробіток, -

ВСТАНОВИВ:

10 грудня 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до Державної
інспекції України з питань захисту
прав споживачів, третя особа на стороні
відповідача, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору -
Інспекція з питань захисту прав
споживачів у Дніпропетровській
області, в якому просив: визнати
протиправним та скасувати наказ
Державної інспекції України з питань
захисту прав споживачів від 29.11.2013 р. №
369-к; зобов'язати Державну інспекцію
України з питань захисту прав
споживачів поновити на посаді
заступника начальника Інспекції з
питань захисту прав споживачів у
Дніпропетровській області з 29.11.2013 р.;
зобов'язати Державну інспекцію України
з питань захисту прав споживачів
виплатити середній заробіток за час
вимушеного прогулу; судові витрати
покласти на відповідача (а.с. 2-4).

В обгрунтування позовних вимог
посилався на те, що наказом № 369-к від
29.11.2013 р. його було звільнено з
посади заступника начальника
Інспекції з питань захисту прав
споживачів у Дніпропетровській
області, у зв'язку із поновленням на
роботі працівника, який раніше
виконував цю роботу, відповідно до п. 6
ст. 40 КЗпП України. На думку позивача,
поновлюючи на роботі ОСОБА_2,
відповідачем не було враховано, що
останнього поновлюють на посаді, яку
він ніколи за займав. Також, позивач
зазначає, що при звільнені з посади,
йому не було запропоновано іншу роботу,
а також, в порушення Кодексу законів
про працю України (далі - КЗпП України),
звільнено під час тимчасової
непрацездатності. Отже, ОСОБА_1 вважає
наказ про звільнення незаконним і
протиправним, та таким, що підлягає
скасуванню. Просить суд поновити на
посаді заступника начальника
Інспекції з питань захисту прав
споживачів у Дніпропетровській
області, та виплатити середній
заробіток за час вимушеного прогулу.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
27 лютого 2014 року
адміністративний позов ОСОБА_1
задоволено повністю.

Визнано протиправним та скасовано
наказ Державної інспекції України з
питань захисту прав споживачів № 369-к
від 29.11.2013 р. «Про звільнення ОСОБА_1».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника
начальника Інспекції з питань захисту
прав споживачів у Дніпропетровській
області з 29.11.2013 р.

Стягнуто з Державної інспекції України
з питань захисту прав споживачів
(, індекс 03680, м.
Київ-150, вул. Горького, буд. 174) на користь
ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1, індекс АДРЕСА_1)
середній заробіток за час вимушеного
прогулу за період з 29 листопада 2013
року по дату поновлення на роботі.

Рішення суду першої інстанції
мотивовано тим, що вимоги позивача про
визнання протиправним та скасування
наказу Державної інспекції України з
питань захисту прав споживачів від
29.11.2013 р. № 369-к «Про звільнення ОСОБА_1»,
зобов'язання Державну інспекцію
України з питань захисту прав
споживачів поновити на посаді
заступника начальника Інспекції з
питань захисту прав споживачів у
Дніпропетровській області з 29.11.2013 р.,
зобов'язання Державну інспекцію
України з питань захисту прав
споживачів виплатити середній
заробіток за час вимушеного прогулу - є
обґрунтованими, враховуючи, що
відповідач звільнив позивача без
законної на те підстави, з порушенням
встановленого законодавством порядку,
а відповідно останні підлягали
задоволенню.

Не погоджуючись з прийнятим у справі
судовим рішенням, у поданих
апеляційних скаргах відповідач та
третя особа, вказують на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги її заявники посилаються на те,
що Державна інспекція України з питань
захисту прав споживачів діяла на
підставі, та у межах наданих їй
повноважень, наказ є законним,
звільнення позивача відповідало
вимогам чинного законодавства.

Позивач та його представник в судовому
засіданні вважали, що апеляційні
скарги задоволенню не підлягають, а
рішення суду першої інстанції є
законним та обґрунтованим, а тому
підлягає залишенню без змін.

Представники відповідача та третьої
особи зазначили, що постанова
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 27 лютого 2014
року винесена з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
що є підставою для скасування рішення
суду першої інстанції та ухвалення
нового про відмову в задоволенні
позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши осіб, які беруть участь у
справі, перевіривши матеріали справи,
оцінивши доводи апеляційних скарг та
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права в межах доводів
останніх, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційні скарги
підлягають частковому задоволенню, а
рішення суду зміні, виходячи з
наступного.

Як встановлено судом першої інстанції
позивач - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1
(а.с. 31-33), відповідно до наказу № 459-к від
14.07.2010 р., працював в Інспекції з питань
захисту прав споживачів у
Дніпропетровській області з 15.07.2010 р. на
посаді заступника начальника
Головного управління - начальника
управління правового забезпечення та
роботи з регіонами, про що є
відповідний запис в трудовій книжці
останнього (а.с. 8-9).

29.11.2013 р. наказом № 369-к Державної
інспекції України з питань захисту
прав споживачів ОСОБА_1 було звільнено
з посади заступника начальника
Інспекції з питань захисту прав
споживачів у Дніпропетровській
області, у зв'язку з поновленням на
роботі працівника, який раніше
виконував цю роботу, відповідно до п. 6
ч. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 5).

Колегія суддів зазначає, що
задовольняючи позовні вимоги позивача,
суд першої інстанції виходив з
системного аналізу приписів п. 6 ч. 1 та
ч. 2 ст. 40 КЗпП України та відповідно
порушення відповідачем останніх, з чим
погоджується і суд апеляційної
інстанції.

Так, з матеріалів справи вбачається, що
на виконання постанови
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 03.12.2012 року
у справі № 2а/0470/13741/12 (а.с. 13-15),
та ухвали суду від 25.07.2013 р. у справі №
283вр-13/2а/0470/13741/12 (а.с. 86-88),
керуючись ч. 5 ст. 124 Конституції
України, Державною інспекцією України
з питань захисту прав споживачів
наказом № 370-к від 29.11.2013 р. поновлено
ОСОБА_2 на посаді заступника начальника
Інспекції з питань захисту прав
споживачів у Дніпропетровській
області (а.с. 63).

Судом встановлено, що згідно штатного
розпису Головного Дніпропетровського
обласного управління у справах захисту
прав споживачів на 2010 рік (а.с. 117-126),
управління складалось із Управління з
контролю якості промислових та
продовольчих товарів, Управління з
контролю якості послуг та реклами,
Управління правового забезпечення та
роботи з регіонами.

З 15.07.2010 р. позивача було призначено на
посаду заступника начальника
Головного управління (Головне
Дніпропетровське обласне управління у
справах захисту прав споживачів) -
начальника управління правового
забезпечення та роботи з регіонами, що
підтверджується записом № 19 в трудовій
книжці.

Наказом від 06.06.2011 р. № 274-к ОСОБА_1
переведено на посаду заступника
начальника Головного управління
(Головне Дніпропетровське обласне
управління у справах захисту прав
споживачів), що підтверджується
записом № 22 в трудовій книжці (а.с. 8-9).

Наказом від 24.05.2012 р. № 5-к позивач був
звільнений з посади заступника
начальника Головного
Дніпропетровського обласного
управління у справах захисту прав
споживачів у зв'язку з переведенням до
Інспекції з питань захисту прав
споживачів у Дніпропетровській
області, що підтверджується записом №
29 в трудовій книжці.

Наказом від 18.04.2013 № 132-к позивач
призначений на посаду заступника
начальника Інспекції з питань захисту
прав споживачів у Дніпропетровській
області, що підтверджується записом №
31 в трудовій книжці, з якої і був
звільнений наказом від 29.11.2013 р. № 369-к,
із записом в трудовій книжці під № 32.

Колегія суддів погоджується з судом
першої інстанції, що з огляду на
займані посади позивача чітко
вбачається, що такої посади, з якої було
звільнено ОСОБА_2, як посада
заступника начальника Головного
Дніпропетровського обласного
управління у справах захисту прав
споживачів - начальника управління з
контролю якості послуг та реклами або
посади заступника начальника
Інспекції з питань захисту прав
споживачів у Дніпропетровській
області - начальника управління по
контролю якості послуг та реклами,
ОСОБА_1 не займав.

Судом встановлено, що ухвалою
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду по справі №
283вр-13/2а/0470/13741/12 встановлено спосіб і
порядок виконання постанови
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 03.12.2012 р. в
справі № 2а/0470/13741/12 про поновлення
ОСОБА_2 на посаді заступника начальника
Інспекції з питань захисту прав
споживачів у Дніпропетровській
області - начальника управління по
контролю якості послуг та реклами з
23.11.2010 р - шляхом поновлення ОСОБА_2 на
рівнозначній посаді (а.с. 86-88).

Відповідно до приписів п. 6 ч. 1 ст. 40
КЗпП України, розірвання трудового
договору з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу може бути у
випадку поновлення на роботі
працівника, який раніше виконував цю
роботу.

Отже, судом не зобов'язано ОСОБА_2
поновити на посаді, яку займав ОСОБА_1, а
саме на посаді заступника начальника
Інспекції з питань захисту прав
споживачів у Дніпропетровській
області, якою, відповідно до штатного
розпису на 2013 рік, який введено в дію з
20.05.2013 р., передбачена кількість штатних
одиниць - 1.

Судом також встановлено, що відповідно
до наказу № 379-к від 03.12.2013 р. ОСОБА_2,
якого було поновлено на посаді
позивача, з 03.12.2013 р. було звільнено з
посади заступника начальника
Інспекції з питань захисту прав
споживачів у Дніпропетровській
області, за п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Також, колегія суддів зазначає, що
відповідач поновлюючи на посаді
ОСОБА_2 з 23.11.2010 року (наказ від
29.11.2013 року № 370-к) та звільняючи
ОСОБА_1 цим же днем 29.11.2013 року (наказ від
29.11.2013 року № 369-к) не врахував, що
рішення про поновлення на роботі
вважається виконаним з дня видання
власником або уповноваженим ним
органом про це наказу, а також той факт,
що днем звільнення вважається останній
день роботи (пункти 11, 34 Постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
практику розгляду судами трудових
спорів» від 06.11.1992 року № 9 із змінами), а
відповідно в один і той же день на одній
і тій же посаді працювали два
працівники, що є грубим порушенням
трудового законодавства.

Частиною 2 ст. 40 КЗпП України
передбачено, що звільнення
допускається, якщо неможливо перевести
працівника, за його згодою, на іншу
роботу.

Разом з тим, як судом першої так і
апеляційної інстанцій встановлено, що
не заперечувалось сторонами в судовому
засіданні, іншої роботи, всупереч
чинному законодавству України - ОСОБА_1
запропоновано не було. В судові
засідання відповідачем та третьою
особою доказів про відсутність
вакантних посад в Інспекції з питань
захисту прав споживачів у
Дніпропетровській області - не
надавалось.

Лист, що оглядався в суді апеляційної
інстанції та на який, як на доказ
пропонування роботи позивачу,
посилались представники відповідача
та третьої особи, колегією суддів
оцінюється критично та не приймається
до уваги, тому як останній є лише
службовою перепискою між керівництвом
установ (відповідачем та третьою
особою) і не містить доказів
обізнаності з його змістом позивача, а
будь яких інших доказів пропонування
роботи позивачу та відмови останнього
від відповідних пропозицій, як то
заяви, акти, тощо, суду не надавалось.

Судом також встановлено, та
матеріалами справи підтверджено, що
ОСОБА_1 ознайомлений із наказом про
звільнення № 369-к від 29.11.2013 р. лише
04.12.2013 р., про що міститься відповідний
запис на наказі, закріплений підписом
позивача (а.с. 64), що спростовує
інформацію відповідача про
ознайомлення із наказом 29.11.2013 р. та є
порушенням ч. 2 ст. 47 КЗпП України,
згідно якої у разі звільнення
працівника з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу він
зобов'язаний також у день звільнення
видати йому копію наказу про
звільнення з роботи, як і трудову
книжку та провести відповідний
розрахунок, згідно частини першої
зазначеної норми, що відповідачем
вчинено не було.

Колегія суддів також звертає увагу, що
під час звільнення позивача, він був
тимчасово непрацездатний, а саме з
29.11.2013 р. по 06.12.2013 р. ОСОБА_1 перебував на
лікарняному, що підтверджується
листком непрацездатності серії АГН №
594087 (а.с. 19).

Згідно ч. 3 ст. 40 КЗпП України, не
допускається звільнення працівника з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу в період
його тимчасової непрацездатності, а
також у період перебування працівника
у відпустці.

Крім того відповідно до п. 17 Постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
практику розгляду судами трудових
спорів» від 06.11.1992 року № 9 із змінами)
розірвання трудового договору з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу не може бути
визнано обгрунтованим, якщо в день
звільнення працівнику видано
лікарняний листок (довідку в
установлених законом випадках) про
його тимчасову непрацездатність.

При цьому судом першої інстанції
досліджувався факт видачі лікарняного
листка позивачу, та було встановлено, з
чим погоджується і суд апеляційної
інстанції, що останній видано у
встановленому законом порядку (а.с. 51, 52,
137, 138).

Надаючи оцінку рішенню суду першої
інстанції та зібраним доказам по
справі, а відповідно і правомірності
дій відповідача, колегією суддів також
враховується, що позивача було
звільнено в листопаді 2013 році фактично
на підставі судового рішення грудня
2012 року та ухвали про його
роз'яснення липня 2013 року, тобто через
значний проміжок часу, а саме майже
через рік з часу його постановлення.

З урахуванням зазначеного, колегія
суддів погоджується з судом першої
інстанції, яким було встановлено
порушення з боку відповідача процедури
звільнення позивача з займаної посади
за п. 6 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, а
відповідно позовні вимоги останнього
були задоволені і порушень при цьому
норм матеріального або процесуального
права з боку суду першої інстанції,
судом апеляційної інстанції не
встановлено.

Відповідно до п. 10.4 Постанови Пленуму
Вищого адміністративного суду України
«Про судове рішення в адміністративній
справі» від 20.05.2013 р. № 7, задовольняючи
позов про стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу,
суди повинні вказувати розмір виплати.
Розмір грошових коштів, що підлягають
стягненню, зазначається цифрами та у
дужках словами. Період вимушеного
прогулу та розрахунок розміру виплати
необхідно зазначати в мотивувальній
частині судового рішення.

Однак, задовольняючи позовні вимоги в
частині стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу за
певний період та зазначаючи про
звернення рішення суду до негайного
виконання в частині поновлення
позивача на посаді та стягнення
середнього заробітку в межах суми
платежу за один місяць, суд першої
інстанції здійснивши відповідний
розрахунок вказаних сум, який
визнається сторонами, та зазначивши
про це в мотивувальній частині рішення,
в порушення зазначених приписів не
вказав розмір останніх в його
резолютивній частині, що може
утруднити виконання останнього, а тому
рішення суду першої інстанції в цій
частині, згідно до ст. 201 КАС Україні -
підлягає зміні, а відповідно
апеляційні скарги підлягають
частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 198, 201, 205, 207 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Державної
інспекції України з питань захисту
прав споживачів, Інспекції з питань
захисту прав споживачів у
Дніпропетровській області -
задовольнити частково.

Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
27 лютого 2014 року -
змінити, виклавши абз. 4 резолютивної
частини рішення в наступній редакції:

стягнути з Державної інспекції України
з питань захисту прав споживачів
(, індекс 03680, м.
Київ - 150, вул. Горького, буд 174) на
користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1, індекс
АДРЕСА_1) середній заробіток за час
вимушеного прогулу за період з
29 листопада 2013 року по дату поновлення
на роботі в сумі 12 203, 12 (дванадцять
тисяч двісті три) грн. 12 коп., доповнивши
також абз. 5 таким змістом: та середній
заробіток за час вимушеного прогулу у
межах суми стягнення за один місяць в
розмірі 4458,13 (чотири тисячі чотириста
п'ятдесят вісім) грн. 13 коп.

В іншій частині постанову
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 27 лютого 2014
року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної
сили з моменту проголошення та може
бути оскаржена в касаційному порядку
до Вищого адміністративного суду
України протягом 20 днів
відповідно до ст. 212 та ч. 5 ст. 254 КАС
України.

Головуючий:
С.М. Іванов

Суддя:
С.В. Чабаненко

Суддя:
А.В. Шлай