Справа № 825/2569/14
Суддя: Д'яков В.І.
Дата ухвалення: 2014-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

28 серпня 2014 року
Чернігів Справа №
825/2569/14

Чернігівський окружний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді
- Д'якова В.І.,

суддів
- Непочатих В.О., Клопота С.Л.,

за участю секретаря
- Воєдило Л.П.,

позивача
- ОСОБА_1,

представника відповідача
- Грицика Д.Д.,

представник третьої особи
- Будлянського В.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду справу за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Державного агентства земельних
ресурсів України, Відділу
Держземагенства у Козелецькому районі
Чернігівської області, за участю
третьої особи на стороні відповідача,
яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору - Головного управління
Держземагенства у Чернігівській
області про стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач)
звернувся до суду з адміністративним
позовом до Державного агентства
земельних ресурсів України (далі -
Держземагенство України, відповідач -
1), Відділу Держземагенства у
Козелецькому районі Чернігівської
області (далі - Відділ Держземагенства
у Козелецькому районі, відповідач - 2),
за участю третьої особи на стороні
відповідача, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору -
Головного управління Держземагенства
у Чернігівській області (далі - ГУ
Дерржземагентства у Чернігівській
області, третя особа), в якому, з
урахуванням уточнення позовних вимог,
просить суд: стягнути з
Держземагенства України на його
користь 40819,20 грн. (без урахування
податку на доходи фізичних осіб,
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування та без
військового збору) грошову компенсацію
за невикористану основну та додаткові
відпустки за період часу з 13 листопада
2007 року по 16 липня 2014 року, яку
перерахувати на картковий рахунок
№:9100 в КБ «Приватбанк», МФО 305299,
код за , номер картки
одержувача: 6762 4682 0622 8557, одержувач
платежу: (П.І.Б., І.П.Н.) ОСОБА_1, НОМЕР_1;
призначення платежу - заробітна плата;
допустити негайне виконання судового
рішення в частині стягнення з
Держземагенства України грошової
компенсації у сумі 40819,20 грн.;
зобов'язати Держземагенство України
подати у встановлений судом строк звіт
про виконання судового рішення про
стягнення суми грошової компенсації за
невикористану основну та додаткові
відпустки у розмірі 40819,20 грн., за
період часу з 13 листопада 2007 року та по
16 липня 2014 року ( включно).

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що
16.07.2014, згідно з наказами голови
Державного агентства земельних
ресурсів України № 321-кт/а, ГУ
Дерржземагентства у Чернігівській
області від 16.07.2014 № 87-к він був
звільнений з роботи за власним
бажанням у зв'язку з виходом на пенсію
(стаття 38 КЗпП України). Одночасно при
звільненні позивачу не була виплачена
компенсація за невикористану
відпустку за час вимушеного прогулу,
за період часу з 13 листопада 2007 року по
16 липня 2014 року. Позивач вважає, що
вказаними діями Держземагенство
України порушило вимоги п.2 ч. 1 ст.82,
ст.83, ст.116 КЗпП, ст.24 Закону України «Про
відпустки», тому звернувся до суду за
захистом своїх прав.

В судовому засіданні позивач підтримав
позовні вимоги та просив суд їх
задовольнити їх в повному обсязі,
посилаючись на обставини викладені у
позовній заяві.

Представник відповідача-1 в судове
засідання не з'явився, про дату, час та
місце судового розгляду повідомлений
належним чином, причини неявки суду не
повідомив та письмових заперечень на
позов не подав.

Представник відповідача-2 в судовому
засіданні не визнав позовні вимоги та
просив відмовити в задоволенні позову,
посилаючись на те, що Відділ
Держземагенства у Козелецькому районі
є державною установою, що фінансується
з Державного бюджету України, а витати
на відшкодування позивачу грошової
компенсації за невикористану основну
та додаткові відпустки не були
передбачені кошторисом на відповідний
рік.

Представник третьої особи в судовому
засіданні підтримав позицію
представника Відділу Держземагенства
у Козелецькому районі та вважав, що
позов не підлягає задоволенню.

Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали, заслухавши
пояснення сторін, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд вважає, що позов підлягає
задоволенню частково, виходячи з
наступного.

Судом встановлено, що постановою
Вищого адміністративного суду України
від 26 лютого 2013 року у справі №
К-51548/09 скасовано постанову
Козелецького районного суду
Чернігівської області від 25 квітня 2008
року та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 13 жовтня 2009
року.

Ухвалено нове рішення, яким позов
ОСОБА_1 до Державного комітету України
із земельних ресурсів, Козелецької
районної державної адміністрації,
Головного управління земельних
ресурсів у Чернігівській області,
управління земельних ресурсів у
Козелецькому районі Чернігівської
області, ОСОБА_4 про визнання
протиправними дій, неправомірними
рішень та зобов'язання вчинити певні
дії задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано
наказ голови Державного агентства
земельних ресурсів України від 13
листопада 2007 року №1096-к «Про
звільнення ОСОБА_1».

ОСОБА_1 поновлено посаді начальника
управління земельних ресурсів у
Козелецькому районі Чернігівської
області з 13 листопада 2007 року.

Стягнуто з Державного агентства
земельних ресурсів України на користь
ОСОБА_1 середній заробіток за час
вимушеного прогулу з вирахуванням
відповідних зборів і платежів та
отриманих сум при звільненні за період
з 13 листопада 2007 року по 26 лютого 2013
року.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на
роботі і стягнення на його користь
заробітної плати за один місяць
допущено до негайного виконання
(а.с.10-12).

21 лютого 2014 року на виконання
вищевказаної постанови суду наказом
голови Державного агентства земельних
ресурсів України від № 60-кт/а було
скасовано наказ від 13 листопада
2007 року № 1096-к про звільнення ОСОБА_1 та
поновлено на посаді начальника
управління земельних ресурсів у
Козелецькому районі з 13 листопада 2007
року.

Проте, позивача не було допущено до
роботи у зв'язку з відсутністю на той
час посади начальника управління
земельних ресурсів у Козелецькому
районі Чернігівської області.

Наказом Держземагенства України від 26
червня 2014 року №270-кт/а до наказу від 21
лютого 2014 року №60-кт/а було внесено
зміни та слова «управління земельних
ресурсів у Козелецькому районі
Чернігівської області» замінено
словами «відділу Держземагенства у
Козелецькому районі Чернігівської
області» (а.с.13).

Як встановлено судом та не
заперечувалось сторонами, фактично
ОСОБА_1 був допущений до виконання
своїх обов'язків за посадою лише з 01
липня 2014 року, що підтверджується
наказом Відділу Держземагенства у
Козелецькому районі від 01 липня 2014
року №6-к (а.с.15).

ОСОБА_1 звернувся до голови
Держземагенства України, начальника
Відділу Держземагенства у
Козелецькому районі із заявою від
08.07.2014 в якій просив звільнити його за
власним бажанням, у зв'язку з виходом на
пенсію, присвоїти черговий ранг
державного службовця та виплатити йому
при звільненні заробітну плату та
компенсації, що передбачені
законодавством України, як особі, що
звільняється з роботи (а.с.44).

16 липня 2014 року, згідно з наказами
голови Держземагенства України №
321-кт/а, ГУ Дерржземагентства у
Чернігівській області від 16 липня 2014
року № 87-к позивач був звільнений з
роботи за власним бажанням, у зв'язку з
виходом на пенсію на підставі статті 38
КЗпП України (а.с.16,17).

Після звільнення з роботи 16 липня 2014
року позивачу було виплачено лише
заробітну плату за фактично
відпрацьований час, починаючи з 01 липня
2014 року по 16 липня 2014 року.

Позивач вважає неправомірним
невиплату йому грошової компенсації за
невикористану основну та додаткові
відпустки, за період з 13 листопада 2007
року по 16 липня 2014 року
(включно), тому звернувся до суду за
захистом своїх прав.

Даючи правову оцінку обставинам
вказаної справи, суд зважає на
наступне.

Статтею 43 Конституції України
проголошено, що право на своєчасне
одержання винагороди за працю
захищається законом.

Суд звертає увагу, що поновлення на
роботі - це повернення працівника в
попередній стан, який існував до його
незаконного звільнення, тому правовими
наслідками поновлення на роботі
працівника є надання йому попередньої
роботи (посади), з тими ж
функціональними обов'язками, які мали
місце до звільнення; здійснення оплати
всього часу вимушеного прогулу у
зв'язку з незаконним звільненням;
поновлення безперервного стажу роботи,
у тому числі стажу для відпустки та
поновлення у всіх правах за цією
посадою (отримання надбавок тощо).

Статтею 1 Закону України «Про
відпустки» від 15 листопада 1996 року N
504/96-ВР, встановлено, що державні
гарантії та відносини, пов'язані з
відпусткою, регулюються Конституцією
України, цим Законом, Кодексом законів
про працю України (КЗпП), іншими
законами та нормативно-правовими
актами України.

Правовідносини, пов'язані з
відпустками державних службовців,
регулюються Законом України «Про
державну службу» та іншими
законодавчими актами, що не суперечать
цьому Закону.

У відповідності до статті 35 Закону
України «Про державну службу» від 16
грудня 1993 року N 3723-ХІІ, державним
службовцям надається щорічна
відпустку тривалістю 30 календарних
днів, якщо законодавством не
передбачено більш тривалої відпустки,
з виплатою допомоги для оздоровлення у
розмірі посадового окладу.

Державним службовцям, які мають стаж
роботи в державних органах понад 10
років, надається додаткова оплачувана
відпустка тривалістю до 15 календарних
днів.

Порядок і умови надання додаткових
оплачуваних відпусток встановлено
постановою Кабінету Міністрів України
від 27 квітня 1994 року № 250 «Про порядок і
умови надання державним службовцям,
посадовим особам місцевого
самоврядування додаткових оплачуваних
відпусток».

Пунктом 1 вказаної постанови
закріплено, що державним службовцям,
які мають стаж державної служби понад 10
років, посадовим особам місцевого
самоврядування, які мають стаж служби в
цих органах понад 10 років, надається
додаткова оплачувана відпустка
тривалістю 5 календарних днів, а
починаючи з 11-го року ця відпустка
збільшується на 2 календарних дні за
кожний наступний рік. Тривалість
додаткової оплачуваної відпустки не
може перевищувати 15 календарних днів.

Отже, надання додаткової відпустки
певної тривалості, а також виплата
грошової компенсації за невикористану
відпустку при звільненні державного
службовця залежить лише від наявності
у державного службовця стажу державної
служби, передбаченого постановою
Кабінету Міністрів України від 27
квітня 1994 року №250, що дає право на
надання вказаної відпустки, а не від
відпрацьованого державним службовцем
часу у відповідному робочому році.

Частиною 1 ст. 48 КЗпП України також
встановлено, що трудова книжка є
основним документом про трудову
діяльність працівника.

Станом на 13 листопада 2007 року стаж
державної служби позивача становив
понад 36 років.

Таким чином, ОСОБА_1 має право на
основну та додаткову відпустки,
загалом 45 календарних днів.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 82 КЗпП України
та п. 2 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про
відпустки» до стажу роботи, що дає
право на щорічну основну відпустку
(стаття 6 цього Закону), зараховуються
час, коли працівник фактично не
працював, але за ним згідно з
законодавством зберігалися місце
роботи (посада) та заробітна плата
повністю або частково (в тому числі час
оплаченого вимушеного прогулу,
спричиненого незаконним звільненням
або переведенням на іншу роботу).

Відповідно до статті 83 КЗпП України та
статті 24 Закону України «Про
відпустки» у разі звільнення
працівника йому виплачується грошова
компенсація за всі не використані ним
дні щорічної відпустки, а також
додаткові відпустки працівникам, які
мають дітей.

Так, позивачу не була виплачена грошова
компенсація за невикористану основну
та додаткову відпустки за період з 13
листопада 2007 року по 16 липня 2014 року.

Кількість не використаних днів
відпустки позивача становить: за
період з 13.11.2007 по 12.11.2008 - 30 днів, за
період з 13.11.2008 по 12.11.2009 - 30 днів, за
період з 13.11.2009 по 12.11.2010 - 30 днів, за
період з 13.11.2010 по 12.11.2011 - 30 днів, за
період з 13.11.2011 по 12.11.2012 - 30 днів, за
період з 13.11.2012 по 12.11.2013 - 30 днів, за
період з 13.11.2013 по 16.07.2014 (8 повних місяці
та 3 дні) - 20 днів, всього - 200 календарних
днів не використаної основної
відпустки.

Розрахунок за період з 13.11.2013 по 16.07.2014
проведено таким чином: 30 : 12 = 2,5; 8 х
2,5=20. Де 12 - кількість календарних
місяців у році, 30 - тривалість основної
відпустки позивача, 8 - кількість
відпрацьованих повних місяців за
період з 13.11.2013 по 16.07.2014.

Кількість не використаних днів
додаткової відпустки позивача
становить: за період з 13.11.2007 по 31.12.2007 - 15
днів, за період з 01.01.2008 по 31.12.2008 - 15 днів,
за період з 01.01.2009 по 31.12.2009 - 15 днів, за
період з 01.01.2010 по 31.12.2010 - 15 днів, за
період з 01.01.2011 по 31.12.2011 - 15 днів, за
період з 01.01.2012 по 31.12.2012 - 15 днів, за
період з 01.01.2013 по 31.12.2013, за період з
01.01.2014 по 16.07.2014 - 15 днів, всього - 120
календарних днів не використаної
додаткової відпустки.

Таким чином, ОСОБА_1 не використано 320
(200+120) днів основної та додаткової
відпустки за період з 13 листопада 2007
року по 16 липня 2014 року.

Обчислення середньої заробітної плати
у всіх випадках її збереження
проводиться відповідно до Порядку
обчислення середньої заробітної плати,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 08 лютого 1995 року
№100.

Відповідно до пункту 8 Порядку
обчислення середньої заробітної плати,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 08 лютого 1995 року
№100 (далі - Порядок), нарахування виплат,
що обчислюються із середньої
заробітної плати за останні два місяці
роботи, провадяться шляхом множення
середньоденного (годинного) заробітку
на число робочих днів/годин, а у
випадках, передбачених чинним
законодавством, календарних днів, які
мають бути оплачені за середнім
заробітком. Середньоденна (годинна)
заробітна плата визначається діленням
заробітної плати за фактично
відпрацьовані протягом двох місяців
робочі (календарні) дні на число
відпрацьованих робочих днів (годин), а у
випадках, передбачених чинним
законодавством, - на число календарних
днів за цей період.

Відповідно до пункту 2 Порядку
обчислення середньої заробітної плати
для оплати часу щорічної відпустки,
додаткових відпусток у зв'язку з
навчанням, творчої відпустки,
додаткової відпустки працівникам, які
мають дітей, або для виплати
компенсації за невикористані
відпустки провадиться виходячи з
виплат за останні 12 календарних
місяців роботи, що передують місяцю
надання відпустки або виплати
компенсації за невикористані
відпустки.

Працівникові, який пропрацював на
підприємстві, в установі, організації
менше року, середня заробітна плата
обчислюється виходячи з виплат за
фактичний час роботи, тобто з першого
числа місяця після оформлення на
роботу до першого числа місяця, в якому
надається відпустка або виплачується
компенсація за невикористану
відпустку.

Відповідно до довідки - листа Відділу
Держземагентства у Козелецькому
районі від 10 квітня 2014 року за № 01-16/728
середньомісячний заробіток ОСОБА_1
складає 2742,66 грн., а
середньоденний заробіток - 127,56 грн. (а.с.
20).

Таким чином, сума розміру компенсації
за невикористані позивачем відпустки
складає: 127,56 грн. х 320 календарні дні = 40
819,20 грн.

Відповідно до статті 47 КЗпП України,
власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в статті
116 цього Кодексу, на день звільнення.

Згідно частини 1 статті 116 Кодексу
законів про працю України, при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум. В разі спору про розмір сум,
належних працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган в
всякому випадку повинен в зазначений у
цій статті строк виплатити не
оспорювану нею суму.

Крім того, відповідно до п. 27 постанови
Пленуму Верховного суду України «Про
практику застосування судами
законодавства про оплату праці» від 24
грудня 1999 року №13, судам необхідно
враховувати, що згідно зі ст. 21 КЗпП
України належним відповідачем у справі
за позовом про оплату праці є та
юридична особа (підприємство, установа,
організація), з якою позивачем укладено
трудовий договір.

Оскільки ОСОБА_1 безпосередньо
перебував у трудових відносинах та
отримував заробітну плату у Відділі
Держземагентства у Козелецькому
районі, суд приходить до висновку, що
необхідність задоволення позовних
вимог та стягнення з Відділу
Держземагенства у Козелецькому районі
Чернігівської області на користь
ОСОБА_1 грошову компенсацію за
невикористану основну та додаткову
відпустки, за період з 13.11.2007 по 16.07.2014, в
розмірі 40819,20 грн.

Відповідно до п. 14.1.48. п. 14.1 ст.14
Податкового кодексу України заробітна
плата для цілей розділу IV цього Кодексу
- основна та додаткова заробітна плата,
інші заохочувальні та компенсаційні
виплати, які виплачуються (надаються)
платнику податку у зв'язку з
відносинами трудового найму згідно із
законом.

Базою оподаткування є загальний
оподатковуваний дохід, з урахуванням
особливостей, визначених цим розділом.
Загальний оподатковуваний дохід -
будь-який дохід, який підлягає
оподаткуванню, нарахований
(виплачений, наданий) на користь
платника податку протягом звітного
податкового періоду (п. 164.1 ст.164
Податкового кодексу України).

Відповідно до п.п. 164.2.1 п. 164.2 ст. 164
Податкового кодексу України до
загального місячного (річного)
оподатковуваного доходу платника
податку включаються доходи у вигляді
заробітної плати, нараховані
(виплачені) платнику податку
відповідно до умов трудового договору
(контракту).

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 7 Закону України
від 08.07.2010 №2464-VI «Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування»
єдиний внесок нараховується для
платників, зазначених у пунктах 1 (крім
абзацу сьомого), 2, 3, 6, 7 і 8 частини
першої статті 4 цього Закону, - на суму
нарахованої заробітної плати за видами
виплат, які включають основну та
додаткову заробітну плату, інші
заохочувальні та компенсаційні
виплати, у тому числі в натуральній
формі, що визначаються відповідно до
Закону України «Про оплату праці», та
суму винагороди фізичним особам за
виконання робіт (надання послуг) за
цивільно-правовими договорами.

З урахуванням наведеного, суд дійшов
висновку, що з суми грошової
компенсації за невикористану основну
та додаткову відпустки має бути
сплачений податок з доходів фізичних
осіб та єдиний внесок на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування.

Разом з тим, 03 серпня 2014 року набрав
чинності Закон України від 31 липня 2014
року № 1621 «Про внесення змін до
Податкового кодексу України та деяких
інших законодавчих актів», яким,
зокрема, встановлено військовий збір,
об'єктом оподаткування якого є доходи у
формі заробітної плата, інших
заохочувальних та компенсаційних
виплат або інших виплат і винагород,
які нараховуються (виплачуються,
надаються) платнику у зв'язку з
трудовими відносинами та за
цивільно-правовими договорами.

Таким чином, оскільки право на грошову
компенсацію за невикористану основну
та додаткову відпустки, виникло у
ОСОБА_1 до вступу в силу вищевказаного
закону, сума компенсації не підлягає
оподаткуванню військовим збором.

Відповідно до пункту 1 частини другої
статті 256 Кодексу адміністративного
судочинства України суд, який прийняв
постанову, за заявою осіб, які беруть
участь у справі, або з власної
ініціативи може звернути до негайного
виконання постанову у разі стягнення
всієї суми боргу при присудженні
виплати заробітної плати, іншого
грошового утримання у відносинах
публічної служби.

Враховуючи, що судом встановлено грубе
неодноразове порушення життєво
важливих прав та інтересів ОСОБА_1 у
сфері трудових відносин, суд вважає за
необхідне звернути до негайного
виконання постанову суду в частині
стягнення з Відділу Держземагенства у
Козелецькому районі Чернігівської
області на користь ОСОБА_1 коштів у
розмірі 40819,20 грн.

Частиною першою статті 267 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що суд, який ухвалив
судове рішення в адміністративній
справі, має право зобов'язати суб'єкта
владних повноважень, не на користь
якого ухвалене судове рішення, подати у
встановлений судом строк звіт про
виконання судового рішення.

Тобто, здійснення судового контролю за
виконанням судового рішення можливе
виключно за ініціативою суду. Вказаною
статтею не передбачено процесуальної
можливості розгляду питання про
встановлення судового контролю за
виконанням судового рішення в
адміністративній справі за
ініціативою сторони по справі.

При вказаних обставинах, суд вважає, що
в задоволенні позовної вимоги про
зобов'язання відповідача подати у
встановлений судом строк звіт про
виконання судового рішення про
стягнення суми грошової компенсації за
невикористану основну та додаткові
відпустки у розмірі 40819,20 грн., за
період з 13 листопада 2007 року по 16 липня
2014 року (включно), необхідно відмовити.

Частиною 1 статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що суд при вирішенні
справи керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Частиною 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що у справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; 2) з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; 3) обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); 4) безсторонньо
(неупереджено); 5) добросовісно; 6)
розсудливо; 7) з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); 9) з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; 10) своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, а суд згідно
статті 86 Кодексу адміністративного
судочинства України оцінює докази, які
є у справі, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до частини 2 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Таким чином, особливістю
адміністративного судочинства є те, що
тягар доказування в спорі покладається
на відповідача - орган публічної влади,
який повинен надати суду всі докази,
які свідчать про його правомірні дії.

З обставин адміністративної справи,
встановлених судом, вбачається, що
відповідачем не доведено
правомірність своїх дій, а тому позовні
вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню
частково, оскільки є законними та
обґрунтованими.

Керуючись статтею 124 Конституції
України, статтями 9, 69-71, 158-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Чернігівський окружний
адміністративний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1
задовольнити частково.

Стягнути з Відділу Держземагенства у
Козелецькому районі Чернігівської
області на користь ОСОБА_1 грошову
компенсацію за невикористану основну
та додаткову відпустки, за період часу
з 13.11.2007 та по 16.07.2014, в розмірі 40819,20 грн.
(картковий рахунок НОМЕР_2 в КБ
«Приватбанк», МФО 305299, код за , номер картки одержувача: 6762 4682 0622
8557, одержувач платежу: (П.І.Б., І.П.Н.)
ОСОБА_1, НОМЕР_1; призначення платежу -
заробітна плата).

Допустити негайне виконання судового
рішення в частині стягнення з Відділу
Держземагенства у Козелецькому районі
Чернігівської області на користь
ОСОБА_1 коштів у розмірі 40819,20 грн.

В задоволенні решти позовних вимог -
відмовити.

Постанова суду набирає законної сили в
порядку статей 167, 186 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена до Київського
апеляційного адміністративного суду
протягом десяти днів з дня отримання її
копії.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення.

Головуючий суддя:
підпис В.І.
Д'яков

Судді:
підпис В.О.
Непочатих

підпис
С.Л. Клопот

З оригіналом згідно.

Постанова суду від 28.08.2014 ___ набрала
законної сили.

Головуючий суддя:

В.І. Д'яков