Справа № 2а-0770/1586/11
Суддя: Клюба В.В.
Дата ухвалення: 2014-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2014 р.
Справа № 178463/12/9104

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді
Клюби В. В.,

суддів
Кухтея Р. В., Яворського І. О.

з участю: секретаря
Сердюк О. Ю.

представника особи, яка подала

апеляційну скаргу (відповідача)
Сойми І. І.

представників позивача
ОСОБА_2 та ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду у м. Львові
апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції в Іршавському
районі Головного управління
Міндоходів у Закарпатській області на
постанову Закарпатського окружного
адміністративного суду від 27 вересня
2012 року по справі №2а - 0770/1586/11 за
адміністративним позовом фізичної
особи - підприємця ОСОБА_4 до Державної
податкової інспекції в Іршавському
районі Головного управління
Міндоходів у Закарпатській області
Закарпатської області про скасування
податкових повідомлень - рішень, -

УСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_4
звернувся до суду з адміністративним
позовом до Державної податкової
інспекції в Іршавському районі
Закарпатської області (далі - ДПІ в
Іршавському районі), в якому просив
скасувати податкові
повідомлення-рішення ДПІ в Іршавському
районі від 10 травня 2011 року № , №
, № та № .

Постановою Закарпатського окружного
адміністративного суду від 27 вересня
2012 року вказаний позов задоволено
частково, скасовано податкові
повідомлення-рішення ДПІ в Іршавському
районі від 10 травня 2011 року № в
частині донарахування позивачу
грошового зобов'язання з податку з
доходів фізичних осіб - суб'єктів
підприємницької діяльності і
незалежної професійної діяльності в
розмірі 527873.25 грн. за основним платежем,
№ в частині зменшення позивачу
суми бюджетного відшкодування з
податку на додану вартість в розмірі 151
320 гривень 13 коп. за основним платежем
та 5 685 гривень за штрафними
(фінансовими) санкціями, № та
№. В решті позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ДПІ в
Іршавському районі просить скасувати
вказану постанову суду та ухвалити
нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позову, посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує
тим, що факти порушень позивачем вимог
податкового законодавства, які
послужили підставою для прийняття
оскаржуваних податкових повідомлень -
рішень, мали місце та чітко зафіксовані
в акті перевірки від 18 квітня 2011 року №
216/17 - 50/, а тому висновок суду
першої інстанції про наявність підстав
для скасування вказаних податкових
повідомлень - рішень є помилковим.

Ухвалою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 04 вересня
2014 року у відповідності до ст. 55 Кодексу
адміністративного судочинства України
в порядку процесуального
правонаступництва замінено
відповідача: Державну податкову
інспекцію в Іршавському районі
Закарпатської області на Державну
податкову інспекцію в Іршавському
районі Головного управління
Міндоходів у Закарпатській області.

Представник апелянта в судовому
засіданні підтримав вимоги
апеляційної скарги, посилаючись на
викладені в ній доводи, просив її
задовольнити.

Представники позивача в судовому
засіданні заперечили проти вимог
апеляційної скарги, посилаючись на те,
що оскаржувана постанова винесена з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, просив відмовити
в її задоволенні.

Заслухавши суддю - доповідача,
представників сторін, обговоривши
доводи апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, суд приходить до
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
на підставі акта перевірки від 18 квітня
2011 року № 216/17-50/, складеного за
результатами документальної планової
виїзної перевірки дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 за період з 01
січня 2010 року по 31 грудня 2010 року, ДПІ в
Іршавському районі прийнято податкові
повідомлення-рішення від 10 травня 2011
року № про збільшення суми
грошового зобов'язання за податком з
доходів фізичних осіб-суб'єктів
підприємницької діяльності і
незалежної професійної діяльності за
основним платежем на 605 873 гривні 25 коп.,
№ про зменшення суми бюджетного
відшкодування з податку на додану
вартість за основним платежем на 202 631
гривню і штрафними (фінансовими)
санкціями на 5 685 гривень, № про
збільшення суми грошового зобов'язання
за податком на додану вартість на 114 205
гривень 50 коп., з яких на: 76 137 гривень -
за основним платежем та на 19 034 гривні 25
коп. - за штрафними (фінансовими)
санкціями; № про збільшення суми
грошового зобов'язання за податком з
доходів фізичних осіб на дивіденди за
основним платежем на 167 197 гривень 65
коп..

Підставою для визначення позивачеві
податкових зобов'язань слугував
висновок ДПІ в Іршавськом районі про
порушення фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_4: вимог Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб», розділу 4 статей 13, 14
Декрету Кабінету Міністрів України від
26 грудня 1992 року №13 - 92 «Про прибутковий
податок з громадян» щодо оподаткування
заборгованості платника податку, за
якою минув строк позовної давності, в
сумі 1 697 156 гривень 97 коп., що призвело до
заниження податку з доходів фізичних
осіб від підприємницької діяльності на
суму 254 573 гривні 55 коп. та щодо
завищення платником витрат на загальну
суму 2 341 998 гривень, що призвело до
заниження податку з доходів фізичних
осіб від підприємницької діяльності на
суму 351 299 гривнь 70 коп., у зв'язку з чим
позивачу донараховано податок з
доходів фізичних осіб від
підприємницької діяльності за 2010 рік в
розмірі 605 873 гривні 25 коп.;

вимог підпунктів 4.2.12, 4.2.13 пункту 4.2
статті 4 Закону України «Про податок з
доходів фізичних осіб» щодо
оподаткування інвестиційних доходів, у
в'язку з чим донараховано податок з
доходів фізичний осіб, належний до
сплати згідно з пунктом 7.1 статті 7
Закон України «Про податок з доходів
фізичних осіб» в сумі 167 197 гривень 65
коп.;

вимог підпункту 7.4.2 пункту 7.4 статті 7
Закон України «Про податок на додану
вартість» щодо включення до складу
податкового кредиту сум податку на
додану вартість за придбані товари, які
призначені для їх використання у
операціях, що звільнені від
оподаткування, що призвело до
заниження сум податку на додану
вартість на 76 137 гривень та завищення
суми бюджетного відшкодування з
податку на додану вартість на 202 631
гривню.

Податковий орган виходив з того, що
позивачем безпідставно віднесено до
складу валових витрат витрати на
придбання запчастин, на ремонт
транспортних засобів, на паливно -
мастильні матеріали, оскільки такі не
підтверджені первинними документами, а
також витрати, понесені ним у зв'язку із
погашенням тіла кредиту, отриманого на
підставі кредитного договору від 04
квітня 2008 року №010/03 - 3/090 - м. Також
податковим органом виявлено
непогашену кредиторську
заборгованість, за якою станом на 31
грудня 2010 року сплив трирічний строк
позовної давності, а тому вказану
заборгованість позивач повинен був
кваліфікувати як безнадійну та
оподаткувати за ставкою податку з
доходів 15 %. Крім цього, вказано на
протиправне зменшення позивачем
сукупного валового доходу на суму
амортизації основних засобів, оскільки
фізична особа-підприємець не є
платником податку на прибуток та не має
обов'язку вести бухгалтерський облік,
тому формує витрати згідно з переліком
статті 5 "Валові витрати" Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств», тобто без нарахування
при цьому амортизації. Також позивачем
не задекларовано у встановленому
законом порядку та не сплачено
відповідно суми податку з доходів
фізичних осіб за отриманий
інвестиційний дохід у вигляді
безоплатно одержаної частки у статуті
товариства в розмірі 1114651.00 грн. у
зв'язку із виходом позивача із складу
засновників Товариства з обмеженою
відповідальністю «К-Авто». Вказував і
на безпідставне включення позивачем до
податкового кредиту суми податку на
додану вартість сплачені при придбання
товарів, призначених для використання
в операціях, що звільнені від
оподаткування (транзитні операції).

Так, судом першої інстанції
встановлено та підтверджено
матеріалами справи, що підставою для
визначення податковим органом
позивачу грошового зобов'язання по
податку з доходів фізичних осіб
суб'єктів підприємницької діяльності в
розмірі 254 573 гривгїні 55 коп. став
висновок посадових осіб відповідача,
що у період з 01 липня 2006 року по 31 грудня
2007 року на основі імпортних контрактів
на закупку сідельних тягачів та
напівпричепів позивач отримав
транспортні засоби на загальну суму 1 697
156 гривень 97 коп., за які станом на 31
грудня 2010 року не проведено розрахунок.
З огляду на це, станом на 31 грудня 2010
року трирічний строк позовної
давності, встановлений статтею 257
Цивільного кодексу України сплив, тому
відповідна кредиторська
заборгованість є простроченою та
підлягає оподаткуванню.

Такий висновок податкового органу суд
апеляційної інстанції вважає хибним,
оскільки кредиторська заборгованість,
яка виникла за імпортними договорами
на закупку сідельних тягачів та
напівпричепів, укладеними позивачем у
2006 - 2007 роках з австрійською фірмою
Transportgcsel1s Chraft М.В.Н., у встановленому
законом порядку була погашена, що, як
вірно встановлено судом першої
інстанції, підтверджується
матеріалами справи.

Крім того, відповідачем донараховано
позивачу 273299.70 грн. податку на доходи
фізичних осіб, що є суб'єктом
підприємницької діяльності, зважаючи
на те, що останній не є платником
податку на прибуток, не має обов'язку
вести бухгалтерський облік, тому
тільки формує витрати згідно з
переліком статті 5 "Валові витрати"
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств».

Як вірно встановлено судом першої
інстанції, позивач фактично поніс
витрати на придбання та поліпшення
основних фондів, при цьому
забезпечував ведення обліку
балансової вартості груп основних
фондів, що підтверджується наявними в
матеріалах справи інвентарними
картками обліку основних засобів,
розрахунками амортизації по
автотранспорту, витягами із журналів
нарахування амортизації.

Дані обставини, на думку суду
апеляційної інстанції вказують на
правомірність дій позивача щодо
зменшення сукупного валового доходу на
суму документально підтверджених
витрат, які підлягають амортизації, в
межах встановлених законом норм, у
зв'язку з придбанням основних фондів,
що відповідає змісту підпункту 9.12.1
пункту 9.12 статті 9 Закону України «Про
податок з доходів фізичних
осіб»,частині 3 статті 13 Декрету
Кабінету Міністрів України від 26
грудня 1992 року №13 - 92 «Про прибутковий
податок з громадян», підпункту 8.1.2
пункту 8.1 статті 8 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»,
додатку №7 до Інструкції про
оподаткування доходів фізичних осіб
від зайняття підприємницькою
діяльністю «Про склад валових витрат
виробництва (обігу), що виключаються з
валового доходу суб'єктів
підприємницької діяльності фізичних
осіб».

Разом з тим, судом першої інстанції
встановлено, що 61 800 гривень податку з
доходів фізичних осіб, що є суб'єктами
підприємницької діяльності,
донараховано в результаті включення
позивачем у періоді, який перевірявся,
до складу валових витрат витрати на
придбання запчастин на суму 33 795
гривень, на ремонт транспортних
засобів на суму 22 000 гривень, на купівлю
паливно - мастильних матеріалів на суму
356 205 гривень, всього - 412 000 гривень, які
не підтверджені первинними
документами та фактом оплати.

Підпунктом 5.3.9 пунтку 5.3 статті 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» встановлено, що не
належать до складу валових витрат будь
- які витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими документами,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачена правилами ведення
податкового обліку.

Оскільки належні та допустимі докази,
які дають підстави для віднесення
відповідних сум до валових витрат
відсутні - вірним є висновок суду
першої інстанції щодо правомірності
збільшення відповідачем грошового
зобов'язання з податку з доходів
фізичних осіб, що є суб'єктами
підприємницької діяльності, на суму 61
800 гривень.

Також за результатом перевірки
позивачеві було донараховано грошове
зобов'язання з податку з доходів
фізичних осіб, що є суб'єктами
підприємницької діяльності, в розмірі
16200.00 грн. в результаті включення до
валових витрат витрати на погашення
тіла кредиту згідно з умовами
кредитного поговору від 04 квітня 2008
року №010/03 - 3/090 - м.

Такий висновок податкового органу суд
апеляційної інстанції вважає вірними,
оскільки підпунктом 7.9.2 пункту 7.9
статті 7 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
передбачено, що з урахуванням
особливостей, встановлених цим
Законом, не включаються до валових
витрат кошти або майно, надані
платником податку, зокрема, у зв'язку з
поверненням платником податку
основної суми кредиту.

Разом з тим, підставою для зменшення
сум бюджетного відшкодування та
визначення сум податкових зобов'язань
з податку на додану вартість став факт
включення позивачем до складу
податкового кредиту сум податку на
додану вартість за придбані товари, які
призначені для їх використання у
операціях (транзитних перевезеннях), що
звільнені від оподаткування згідно з
пунктом 5.15 статті 5 Закону України «Про
податок на додану вартість», чим
порушено підпункт 6.2.4 пунтку 6.2 статті 6
Закону України «Про податок на додану
вартість». В результаті чого
податковим органом було вирахувано
частку транзитних операцій у
загальному обсязі продажу послуг та
визначено суму податку, яка не підлягає
включенню до складу податкового
кредиту.

Матеріалами справи, зокрема, актами
виконаних робіт та
міжнародно-транспортними накладними
(CMR) встановлено, що протягом 2010 року
позивач здійснював господарську
діяльність з надання транспортних
послуг по перевезенню вантажів
автомобільним транспортом по
території України та за межами митної
території України.

Судом першої інстанції, при перевірці
правомірності дій відповідача щодо
даного порушення, на думку суду
апеляційної інстанції, зроблено вірний
аналіз положень пункту 1.19 статті 1,
підпункту 6.2.4 пункту 6.2 статті 6 Закону
України «Про податок на додану
вартість» у контексті із пунктом 4.10
статті 4, пунктом 5.15 статті 15 Закону
України «Про податок на додану
вартість», статті 200 Митного кодексу
України та 3аконом України «Про транзит
вантажів», внаслідок чого зроблено
вірний висновок, що послуги з
транзитного перевезення вантажів
здійснюються виключно територією
України між двома пунктами або в межах
одного пункту пропуску через державний
кордон України. Натомість, перевезення
вантажів автомобільним транспортом на
відрізку від пункту (місця) митного
оформлення товарів до пункту
призначення (доставки) за межами
державного кордону України, а також від
пункту їх відправлення (прийняття для
перевезення) за межами державного
кордону України до пункту (місця) їх
митного оформлення на території
України не можуть розглядатися як
транзитні перевезення через територію
України, а тому вони не можуть
враховуватись при визначенні обсягу
операцій, які звільнені від
оподаткування (показник ряд. 5
декларації).

Визначення обсягу послуг, що
відповідає транзитним перевезенням
територією України від пункту першого
перетину державного кордону України до
пункту останнього перетину державного
кордону України відповідачем не
здійснювалось.

Тому, врахування податковим органом
всього обсягу послуг, в тому числі, які
надані за межами митної території
України, стало підставою для
помилкового висновку про заниження
позивачем обсягу пільгових перевезень,
що вірно встановлено судом першої
інстанції.

Крім цього, позивачу зменшено
податковий кредит на суму 33 107 гривень 84
коп. по взаємовідносинам з ТзОВ «МСС
ТІДІСІ - Дальнобой», ДІІ «СМАЛ», Пз ІІ
«Лукойл - Україна», ТзОВ «Мобіле -
Модус», ТзОВ «Абсолют Нафта Тренд»,
ТзОВ «Український сертифікаційний
Центр» на тій підставі, що в результаті
автоматичного співставлення
податкових зобов'язань та податкового
кредиту в розрізі контрагентів на
рівні ДПА України встановлено
розбіжність з даними контрагентів, які
відповідні суми не включили до своїх
податкових зобов'язань.

Судом першої інстанції такий висновок
відповідача правильно протрактовано
як невірний, оскільки порушення правил
податкового обліку контрагентами
позивача не може бути підставою для
відповідальності останнього.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції
погоджується з висновком суду першої
інстанції, щодо протиправності
подвійного включення позивачем до сум
податкового кредиту позивачем податку
на додану вартість в розмірі 3741.95 грн.

Так, податковим органом в акті
перевірки встановлено розбіжність за
липень 2010 року з контрагентом АМАПУ в
сумі податку на додану вартість 3 089
гривень 21 коп.: у рядку 16.4 декларації з
податку на додану вартість за вересень
2010 року платником збільшено податковий
кредит на суму податку на додану
вартість 3 089 гривень (згідно податкових
накладних від 01 липня 2010 року №39392, від
02 липня 2010 року №41425, від 16 липня 2010 року
№43078, від 23 липня 2010 року №44817), які ним
вже були відображені у декларації за
липень 2010 року. Також встановлено
розбіжність за вересень 2010 року з
контрагентом АМАПУ в сумі податку на
додану вартість 652 гривні 74 коп.: у рядку
16.4 декларації з податку на додану
вартість за жовтень 2010 року збільшено
податковий кредит на суму податку на
додану вартість 653 гривні (згідно з
податкової накладної від 30 вересн 2010
року №6137), яка була відображена у
декларації з податку на додану
вартість за вересень 2010 року.

Отже, вищенаведене в цілому свідчить
про протиправність податкового
повідомлення - рішення від 10 травня 2011
року № , яким визначено грошове
зобов'язання по податку на додану
вартість в розмірі 76 137 гривень за
основним платежем та 19 034 гривні 25 коп.
за штрафними (фінансовими) санкціями;
та податкового повідомлення - рішення
від 10 травня 2011 року № в частині
зменшення суми бюджетного
відшкодування з податку на додану
вартість в розмірі 151 320 гивень 13 коп. -
за основним платежем та 5 685 гривень - за
штрафними (фінансовими) санкціями.

Крім того, за результатами перевірки,
оформленої актом від 18 квітня 2011 року
№216/17-50/, позивачу визначено
податок на доход фізичних осіб на
дивіденди в розмірі 167 197 гривень 65 коп.
на тій підставі, що позивачем у 2009 році
в результаті виходу зі складу
засновників ТзОВ «К - Авто» було
отримано безоплатно частку у
статутному капіталі вказаного
товариства.

Однак, відповідно до наявного в
матеріалах справи статуту ТзОВ «К -
Авто», заяви позивача про вихід зі
складу засновників ТзОВ «К - Авто» від 14
квітня 2009 року, протоколу від 14 квітня
2009 року № 18 загальних зборів ТзОВ «К -
Авто», позивач входив до складу
засновників ТзОВ «К - Авто» не як
суб'єкт господарювання, а як фізична
особа без такого статусу підприємця,
одночасно із видаткової накладної
№2/ОЗ від 13 травня 2009 року також видно,
що частку із статутного капіталу ТзОВ
«К - Авто» позивач отримав як фізична
особа без статусу суб'єкта
господарювання.

Таким чином, судом першої інстанції
зроблено вірний висновок, що
відповідні доходи від інвестиційної
діяльності не є виручкою, тобто доходом
позивача як суб'єкта підприємницької
діяльності та не отримані в результаті
здійснення такої діяльності, а отже,
оподаткування вказаних доходів не
здійснюється згідно з розділом ІV
Декрету Кабінету Міністрів України
«Про прибутковий податок з громадян».
Оскільки відповідач проводив
перевірку позивача з питань дотримання
вимог податкового законодавства як
фізичної особи суб'єкта
господарювання, то доходи, отримані
позивачем як фізичною особою перевірці
не підлягали.

Враховуючи викладене, суд апеляційної
інстанції вважає, що доводи
апеляційної скарги висновків суду
першої інстанції не спростовують і не
дають підстав для висновку про
порушення судом першої інстанції норм
матеріального або процесуального
права, що відповідно до частини 1 статті
200 Кодексу адміністративного
судочинства України є підставою для
залишення апеляційної скарги без
задоволення, а постанови суду - без
змін.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206,
254 Кодексу адміністративного
судочинства України,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції в Іршавському
районі Головного управління
Міндоходів у Закарпатській області
залишити без задоволення, а постанову
Закарпатського окружного
адміністративного суду від 27 вересня
2012 року по справі №2а - 0770/1586/11 за
адміністративним позовом фізичної
особи - підприємця ОСОБА_4 до Державної
податкової інспекції в Іршавському
районі Головного управління
Міндоходів у Закарпатській області про
скасування податкових повідомлень -
рішень - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили, а у випадку складення
ухвали в повному обсязі відповідно до
частини 3 статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства України
- у цей же строк з дня з дня складення
ухвали суду в повному обсязі
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий: суддя
В. В. Клюба

судді
Р. В. Кухтей

І. О. Яворський

Ухвалу у повному обсязі складено
09 вересня 2014 року.