Справа № К/9991/52511/11-С
Суддя: Юрченко В.В.
Дата ухвалення: 2014-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2014 року м.
Київ К/9991/52511/11

колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

головуючого-судді: Юрченка В.В.,

суддів: Амєліна С.Є., Кобилянського М.Г.,

розглянувши у порядку касаційного
письмового провадження
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до управління праці та
соціального захисту населення
Дубровицької районної державної
адміністрації Рівненської області,
треті особи - начальник управління
праці та соціального захисту населення
Дубровицької районної державної
адміністрації Рівненської області
Буткевич Валентин Андрійович, Головне
управління праці та соціального
захисту населення Рівненської
обласної державної адміністрації про
стягнення недоплаченої суми допомоги
по догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку за касаційною скаргою
ОСОБА_1 на постанову Дубровицького
районного суду Рівненської області від
11 жовтня 2010 року, ухвалу Дубровицького
районного суду Рівненської області від
24 грудня 2010 року та постанову
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 4 липня 2011
року, ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 4 липня 2011
року,

в с т а н о в и л а:

В липні 2009 року ОСОБА_1 звернулася до
суду із зазначеним позовом.

В обґрунтування позовних вимог
зазначала, що є матір'ю малолітніх
дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2, тому відповідно до
Законів України «Про державну допомогу
сім'ям з дітьми» та «Про державну «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням» має право на допомогу по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку в розмірі прожиткового
мінімуму для дітей віком до 6 років.
Крім цього, діти позивача є потерпілими
від Чорнобильської катастрофи, тому
відповідно до Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» позивач
має право на виплату допомоги по
догляду за потерпілою дитиною до
досягнення нею трирічного віку у
подвійному розмірі допомоги,
передбаченої законодавством України,
незалежно від факту роботи. Проте
управління праці та соціального
захисту населення Дубровицької
районної державної адміністрації
Рівненської області виплатило
позивачу зазначену допомогу в значно
меншому розмірі. Просила зобов'язати
відповідача нарахувати та виплатити
позивачу недоплачену допомогу за
період з липня 2007 року по 31 грудня 2007
року на утримання дитини ОСОБА_3 до
досягнення ним шестирічного віку та
виплатити за 2008 рік; зобов'язати
відповідача нарахувати та виплатити
позивачу недоплачену допомогу за 2008
рік по догляду за дитиною ОСОБА_4 до
досягнення нею трирічного віку в 2009
році відповідно до Закону України «Про
державну допомогу сім'ям з дітьми» та
Закону України «Про державну «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням» у розмірі прожиткового
мінімуму для дітей віком до 6 років та
виплачувати у подвійному розмірі для
дитини, потерпілої від Чорнобильської
катастрофи; стягнути на користь
позивача моральну шкоду в розмірі 2000
грн; стягнути на користь позивача
витрати на правову допомогу в розмірі
700 грн.

Постановою Дубровицького районного
суду Рівненської області від 11 жовтня
2010 року позов ОСОБА_1 задоволено
частково.

Визнано протиправними дії управління
праці та соціального захисту населення
Дубровицької районної державної
адміністрації Рівненської області
щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1
допомоги по догляду за дитиною: дочкою
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, до досягнення нею
трирічного віку відповідно до статті 43
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням» з урахуванням
встановленого статтею 62 Закону України
про Державний бюджет України на 2008 рік
із наступними змінами та доповненнями
прожиткового мінімуму для дітей віком
до 6 років за період з 22 травня 2008 року
по 31 грудня 2008 року.

Зобов'язано управління праці та
соціального захисту населення
Дубровицької районної державної
адміністрації Рівненської області
нарахувати і виплатити ОСОБА_1
недоплачену допомогу по догляду за
дитиною: дочкою ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2, до досягнення нею
трирічного віку за період з 22
травня 2008 року по 31 грудня 2008 року.

Ухвалою Дубровицького районного суду
Рівненської області від 24 грудня
2010 року відмовлено представнику
позивача ОСОБА_5 у прийнятті додаткової
постанови у справі відповідно до
статей 58, 168 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Постановою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 4 липня
2011 року апеляційну скаргу
управління праці та соціального
захисту населення Дубровицької
районної державної адміністрації
Рівненської області задоволено.
Постанову Дубровицького районного
суду Рівненської області від 11 жовтня
2010 року скасовано. В задоволенні позову
ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 4 липня 2011
року апеляційну скаргу ОСОБА_1
задоволено частково. Ухвалу
Дубровицького районного суду
Рівненської області від 24 грудня 2010
року скасовано та прийнято нову ухвалу,
якою в задоволенні заяви відмовлено.

Вказуючи на допущені, на думку ОСОБА_1,
судами неповне з'ясування обставин, які
мають значення у справі, та порушення
норм чинного матеріального та
процесуального законодавства, що
призвело до неправильного вирішення
даного спору, позивач просить
скасувати постанову Дубровицького
районного суду Рівненської області від
11 жовтня 2010 року, ухвалу Дубровицького
районного суду Рівненської області від
24 грудня 2010 року та постанову
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 4 липня 2011
року, ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 4 липня 2011
року та направити справу на новий
розгляд.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи касаційної скарги
та перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає задоволенню частково з
наступних підстав.

Під час розгляду справи по суті судами
першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що ОСОБА_1 є матір'ю
малолітніх дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,
та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Діти позивача
мають статус потерпілих від
Чорнобильської катастрофи. ОСОБА_1 є
застрахованою особою в системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування, тому
відповідно до статті 43 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням» має право на виплату
допомоги по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку.

Статтею 46 Конституції України
громадянам гарантовано право на
соціальний захист, що включає, зокрема,
право на забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності за рахунок страхових
внесків громадян, підприємств, установ
і організацій, а також бюджетних та
інших джерел соціального забезпечення;
створенням мережі державних,
комунальних, приватних закладів для
догляду за непрацездатними. Пенсії,
інші види соціальних виплат та
допомоги, що є основним джерелом
існування, мають забезпечувати рівень
життя, не нижчий від прожиткового
мінімуму, встановленого законом.

Статтею 34 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими похованням» від
18 січня 2001 року № 2240-III передбачено, що
за загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням, надаються такі види
матеріального забезпечення та
соціальних послуг:

1) допомога по тимчасовій
непрацездатності (включаючи догляд за
хворою дитиною) (статті 35, 37 цього
Закону);

2) допомога по вагітності та пологах
(статті 38, 39 цього Закону);

3) допомога при народженні дитини
(статті 40, 41 цього Закону);

4) допомога по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку (статті
42 - 44 цього Закону);

5) допомога на поховання (крім поховання
пенсіонерів, безробітних та осіб, які
померли від нещасного випадку на
виробництві) (статті 45, 46 цього Закону);

6) забезпечення оздоровчих заходів
(оплата путівок на санаторно-курортне
лікування застрахованим особам та
членам їх сімей, до дитячих оздоровчих
закладів, утримання
санаторіїв-профілакторіїв, надання
соціальних послуг у позашкільній
роботі з дітьми, у тому числі придбання
дитячих новорічних подарунків) (статті
47, 48 цього Закону).

Враховуючи викладене, суди попередніх
інстанцій прийшли до обґрунтованого
висновку про те, що Законом № 2240-III
виплати допомоги по догляду за дитиною
(сином ОСОБА_3) до досягнення нею
шестирічного віку не передбачено.

Відповідно до положень статті 42 Закону
№ 2240-III (в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин)
право на допомогу по догляду за дитиною
до досягнення нею трирічного віку має
застрахована особа (один із батьків
дитини, усиновитель, баба, дід, інший
родич або опікун), яка фактично
здійснює догляд за дитиною. Допомога по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку надається
застрахованим особам у формі
матеріального забезпечення у період
відпустки для догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку і
частково компенсує втрату заробітної
плати (доходу) у період цієї відпустки.
Допомога по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку
надається на кожну дитину.

Згідно зі статтею 43 Закону № 2240-III
допомога по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку
надається застрахованій особі у
розмірі, що встановлюється правлінням
Фонду, але не менше розміру
прожиткового мінімуму, встановленого
законом.

При нарахуванні та виплаті цього виду
державної допомоги у 2007 році
відповідач керувався статтею 56 Закону
України «Про Державний бюджет України
на 2007 рік» від 19 грудня 2006 року № 489-V,
якою передбачено, що у 2007 році допомога
по догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку відповідно до Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування у
зв'язку з тимчасовою втратою
працездатності та витратами,
зумовленими народженням та
похованням» здійснюється за рахунок
коштів відповідної субвенції з
державного бюджету місцевим бюджетам у
розмірі, що дорівнює різниці між 50
відсотками прожиткового мінімуму,
встановленого для непрацездатних, та
середньомісячним сукупним доходом
сім'ї в розрахунку на одну особу за
попередні шість місяців, але не менше 90
гривень для незастрахованих осіб та не
менше 23 відсотків прожиткового
мінімуму, встановленого для
працездатних осіб, для застрахованих
осіб, у порядку встановленому
Кабінетом Міністрів України, а також
пунктом 7 статті 71 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2007 рік» від
19 грудня 2006 року № 489-V, яким
зупинено на 2007 рік дію, зокрема, статті
43 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням».

Рішенням Конституційного Суду України
від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007 зміни,
внесені пунктом 7 статті 71 «Про
Державний бюджет України на 2007 рік»,
визнано такими, що не відповідають
Конституції України.

Відповідно до частини другої статті 152
Конституції України закони, інші
правові акти або їх окремі положення,
що визнані неконституційними,
втрачають чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
про їх неконституційність.

Отже, в період з 9 липня 2007 року по 31
грудня 2007 року відповідач був
зобов'язаний нараховувати та
сплачувати допомогу по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку в розмірі, встановленому статтею 43
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням».

Частиною другою статті 99 Кодексу
адміністративного судочинства України
(у редакції, чинній на час
виникнення спірних відносин) для
звернення до адміністративного суду за
захистом прав, свобод та інтересів
особи встановлювався річний строк.

Відповідно до положень частини першої
статті 100 Кодексу адміністративного
судочинства України в тій же редакції
пропущення строку звернення до
адміністративного суду є підставою для
відмови у задоволенні
адміністративного позову за умови,
якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Позивач дізналася або повинна була
дізнатися про порушення свого права з
дати отримання допомоги у меншому
розмірі, ніж визначено законом, після
винесення Рішення Конституційного
Суду України від 9 липня 2007 року №
6-рп/2007, про що вона й зазначала у
позовній заяві. Позивач, якій
відповідачем призначено допомогу на
доньку ОСОБА_4 з 1 квітня 2007 року (а.с.8),
звернулася до суду з позовом 14 липня 2009
року, тобто з пропущенням річного
строку щодо частини позовних вимог.
Відповідач у доповненнях до
заперечення проти позову наполягав на
застосуванні статей 99, 100 Кодексу
адміністративного судочинства України
(а.с.63).

Враховуючи викладене, апеляційний суд
прийшов до обґрунтованого висновку про
відмову у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 про стягнення допомоги за
період з 9 липня 2007 року по 31 грудня 2007
року по догляду за донькою ОСОБА_4 в
зв'язку з пропущенням позивачем строку
звернення до суду, оскільки на цьому
наполягав відповідач.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції та відмовляючи в
задоволенні позовних вимог про
зобов'язання перерахувати та виплати
недоплачену суму допомоги по догляду
за дитиною до досягнення нею
трирічного віку за період з 1
січня 2008 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 року,
зазначив, що відповідачем правомірно
виплачена позивачу спірна допомога по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку у розмірі, що
визначений з врахуванням вимог пункту
23 розділу II Закону України «Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України», яким
статтю 15 Закону України «Про державну
допомогу сім'ям з дітьми» викладено у
новій редакції.

Проте такий висновок суду апеляційної
інстанції не ґрунтується на
правильному застосуванні норм
матеріального права.

До 1 січня 2008 року - дати набрання
чинності Законом України «Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» від 28
грудня 2007 року № 107-VI - правовідносини
щодо виплати допомоги по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку регулювалися Законом України «Про
державну допомогу сім'ям з дітьми» від
21 листопада 1992 року № 2811-ХII, дія якого
поширювалася на осіб, не застрахованих
в системі загальнообов'язкового
державного соціального страхування
(стаття 13) та Законом України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням» від 18 січня 2001
року № 2240-III, який поширював свою дію на
застрахованих у зазначеній системі
осіб. Розмір допомоги також визначався
цими законами. Статтею 15 Закону
№ 2811-ХII було передбачено, що допомога
по догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку надається у розмірі
встановленого законом прожиткового
мінімуму для дітей віком до 6 років.
Згідно зі статтею 43 Закону № 2240-III
допомога по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку
надається застрахованій особі у
розмірі, що встановлюється правлінням
Фонду соціального страхування з
тимчасової втрати працездатності, але
не менше розміру прожиткового
мінімуму, встановленого законом.

Пунктами 23, 25 розділу ІІ Закону України
«Про Державний бюджет України на 2008 рік
та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» були
внесені відповідні зміни до Закону
України «Про державну допомогу сім'ям з
дітьми» та Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням». Зокрема, змінами до статті
13 Закону України «Про державну
допомогу сім'ям з дітьми» його дію
поширено на застрахованих осіб, а із
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням» було виключено статті 40- 44.

Рішенням Конституційного Суду України
від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 визнано
неконституційними низку положень
Закону України «Про Державний бюджет
України на 2008 рік та про внесення змін
до деяких законодавчих актів України»,
в тому числі й пункт 25 розділу II цього
Закону щодо виключення статей 40- 44
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням».

Пунктом 2 розділу ІІІ Закону України
«Про Державний бюджет України на 2008 рік
та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» було
передбачено, що розділ II цього Закону
діє до 31 грудня 2008 року.

Таким чином, з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
№ 10-рп/2008 відновили свою дію
вищезазначені положення Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування у
зв'язку з тимчасовою втратою
працездатності та витратами,
зумовленими народженням та
похованням», а з 1 січня 2009
року - статті 13, 15 Закону України «Про
державну допомогу сім'ям з дітьми».

Водночас частиною другої статті 46
Закону України «Про державний бюджет
України на 2009 рік» від 26 грудня 2008 року
№ 835-VI було визначено, що допомога при
народженні дитини та по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку відповідно до Закону України «Про
державну допомогу сім'ям з дітьми» та
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням» призначається і
здійснюється в розмірах і порядку,
визначених Кабінетом Міністрів
України.

Порядок призначення і виплати
державної допомоги сім'ям з дітьми
(далі - Порядок) був затверджений
постановою Кабінету Міністрів України
від 27 грудня 2001 року № 1751 саме на
виконання Закону України «Про державну
допомогу сім'ям з дітьми» (пункт 1
Порядку). Нові акти Уряду на виконання
статті 46 Закону України «Про державний
бюджет України на 2009 рік» та Закону
України Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування у
зв'язку з тимчасовою втратою
працездатності та витратами,
зумовленими народженням та
похованням» не приймалися.

Крім того, за змістом пункту 17 цього
Порядку право на виплату допомоги
мають особи, зазначені в статті 13
Закону України «Про державну допомогу
сім'ям з дітьми», яка на час виникнення
спірних відносин поширювала свою дію
щодо виплати допомоги лише на
незастрахованих осіб.

За таких обставин колегія суддів
дійшла висновку, що на відносини щодо
виплати допомоги застрахованій в
системі загальнообов'язкового
державного соціального страхування
особі поширюються норми спеціального
закону (яким є Закон України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням»), а тому застосування
апеляційним судом до таких
правовідносин положень Закону України
«Про Державний бюджет України на 2008 рік
та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» та Порядку
призначення і виплати державної
допомоги сім'ям з дітьми, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 27 грудня 2001 року № 1751, є помилковим.

Відповідно до першого речення абзацу
третього пункту 10 статті 30 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ (в
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин) допомога по
догляду за потерпілою дитиною до
досягнення нею трирічного віку
виплачується у подвійному розмірі
допомоги, передбаченої законодавством
України, незалежно від факту роботи.

Підпунктом «а» підпункту 5 пункту 28
розділу II Закону України «Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» від 28
грудня 2007 року № 107-VI перше речення
абзацу третього пункту 10 статті 30
Закону № 796-ХІІ виключено.

Рішенням Конституційного Суду України
від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 положення
підпункту «а» підпункту 5 пункту 28
розділу ІІ Закону № 107-VI визнані
неконституційними з дня ухвалення
Конституційним Судом України цього
рішення.

Під моральною шкодою слід розуміти
втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній особі незаконними
діями або бездіяльністю інших осіб.
Моральна шкода може полягати, зокрема,
у приниженні честі, гідності, престижу
або ділової репутації, моральних
переживаннях у з порушенням права
власності, стосунків з оточуючими
людьми, при настанні інших негативних
наслідків.

Розмір відшкодування моральної шкоди
суд визначає залежно від характеру та
обсягу страждань, яких зазнав позивач
та з урахуванням інших обставин. При
цьому суд має виходити із засад
розумності, виваженості та
справедливості.

Враховуючи викладене, апеляційний суд
обґрунтовано відмовив у задоволенні
позовної вимоги про відшкодування
моральної шкоди, оскільки позивачем не
представлено доказів щодо нанесення їй
моральної шкоди.

Частиною першою статті 94 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що якщо судове рішення
ухвалене на користь сторони, яка не є
суб'єктом владних повноважень, суд
присуджує всі здійснені нею
документально підтверджені судові
витрати з Державного бюджету України
(або відповідного місцевого бюджету,
якщо іншою стороною був орган
місцевого самоврядування, його
посадова чи службова особа).

Оскільки в матеріалах справи відсутнє
документальне підтвердження сплати
позивачем витрат на правову допомогу в
розмірі 700 грн у межах, встановлених
постановою Кабінету Міністрів України
«Про граничні розміри компенсації
витрат, пов'язаних з розглядом
цивільних та адміністративних справ, і
порядок їх компенсації за рахунок
держави» від 27 квітня 2006 року № 590, тому
у судів не було підстав для визначення
грошового розміру судових витрат, які
повинні бути компенсовані.

Відповідно до частини першої статті 168
Кодексу адміністративного судочинства
України суд, що ухвалив судове рішення,
може за заявою особи, яка брала участь у
справі, чи з власної ініціативи
прийняти додаткову постанову чи
постановити додаткову ухвалу у
випадках, якщо:

1) щодо однієї із позовних вимог, з
приводу якої досліджувалися докази, чи
одного з клопотань не ухвалено рішення;

2) суд, вирішивши питання про право, не
визначив способу виконання судового
рішення;

3) судом не вирішено питання про судові
витрати.

Представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_5
звернувся до суду першої інстанції із
заявою про прийняття додаткового
судове рішення, оскільки судом не
ухвалено рішення щодо позовних вимог
про зобов'язання відповідача
призначити і виплатити позивачу ОСОБА_1
допомоги по догляду за дитиною ОСОБА_3
до досягнення ним шестирічного віку за
2007 - 2009 роки та стягнення з відповідача
моральної шкоди в розмірі 2000 грн, а
також судом не вирішено питання про
стягнення судових витрат в розмірі 700
грн.

Апеляційний суд, скасовуючи ухвалу
суду першої інстанції про відмову
представнику позивача ОСОБА_5 у
прийнятті додаткової постанови у
справі відповідно до статей 58, 168
Кодексу адміністративного судочинства
України як таку, що прийнята з
порушенням норм процесуального права,
прийняв нову ухвалу, якою відмовив в
задоволенні заяви. Своє рішення суд
апеляційної інстанції обґрунтовано
мотивував тим, що 4 липня 2011 року
колегією суддів Львівського
апеляційного адміністративного суду
скасовано постанову Дубровицького
районного суду Рівненської області від
11 жовтня 2010 року та прийнято нову
постанову, якою відмовлено повністю в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, в
тому числі й про зобов'язання
відповідача призначити і виплатити
позивачу допомоги по догляду за
дитиною ОСОБА_3 до досягнення ним
шестирічного віку за 2007 - 2009 роки,
стягнення з відповідача моральної
шкоди в розмірі 2000 грн, а також
відмовлено у стягненні судових витрат
в розмірі 700 грн.

Відповідно до вимог частини першої
статті 220 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної
інстанції перевіряє правильність
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Статтею 225 Кодексу адміністративного
судочинства України встановлено, що
суд касаційної інстанції має право
змінити судове рішення, якщо у справі
немає необхідності досліджувати нові
докази або встановлювати обставини, а
судове рішення, яке змінюється, є
помилковим тільки в частині.

Керуючись статтями 210, 220, 222, 223, 225, 229, 230,
232 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Постанову Львівського апеляційного
адміністративного суду від 4 липня 2011
року змінити.

В частині відмови у задоволенні позову
ОСОБА_1 до управління праці та
соціального захисту населення
Дубровицької районної державної
адміністрації Рівненської області,
треті особи - начальник управління
праці та соціального захисту населення
Дубровицької районної державної
адміністрації Рівненської області
Буткевич Валентин Андрійович, Головне
управління праці та соціального
захисту населення Рівненської
обласної державної адміністрації про
стягнення недоплаченої суми допомоги
по догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку за період з
22 травня 2008 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 року
зазначену постанову скасувати.

Позов ОСОБА_1 в цій частині
задовольнити.

Зобов'язати управління праці та
соціального захисту населення
Дубровицької районної державної
адміністрації Рівненської області
здійснити перерахунок та виплату
ОСОБА_1 допомоги по догляду за дитиною
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, до досягнення нею
трирічного віку в розмірі, визначеному
статтею 43 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням» від 18 січня 2001 року № 2240-III
та абзацом третім пункту 10 статті 30
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» від 28 лютого 1991 року
№ 796-ХІІ, виходячи з подвійного розміру
прожиткового мінімуму на одну особу в
розрахунку на місяць, встановленому
Законами України про Державний бюджет
України на 2008, 2009 роки, за період з 22
травня 2008 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 року з
урахуванням проведених виплат.

В решті постанову Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 4 липня 2011 року залишити без змін.

Ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 4 липня 2011
року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
оскарженню не підлягає.

Головуючий
Юрченко В.В.

Судді
Амєлін С.Є.

Кобилянський М.Г.