Справа № 9101/3964/2012
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2013-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

"29" січня 2013 р. справа №
2а-0470/11049/11

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді Панченко О.М.
(доповідач),

суддів: Чередниченко
В.Є., Коршуна А.О.,

при секретарі судового засідання
Мамалат І.Л.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1

на постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
09.11.2011 р. у справі № 2а-0470/11049/11

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1

до Державної податкової інспекції в
Ленінському районі м. Дніпропетровська

про скасування податкового
повідомлення-рішення,-

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом, в
якому просив визнати протиправним та
скасувати податкове повідомлення
рішення № від 21.07.2011р. про
нарахування суми грошового
зобов'язання з ПДВ в розмірі 93270 грн. та
суми штрафних (фінансових) санкцій в
розмірі 23317грн. 50коп.

Постановою суду першої інстанції в
задоволенні позову відмовлено. Суд
виходив з того, що позивач не довів
фактичної реальності здійснення
господарських операцій, не надав суду
доказів руху активів у процесі
здійснення господарської діяльності,
доказів встановлення спеціальної
податкової правосуб'єктності
контрагента, доказів зміни майнового
стану позивача за результатами
здійснення господарських операцій з
контрагентом ПП «Альтекс Юг».

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, позивач оскаржив її в
апеляційному порядку, посилаючись на
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи. Просить скасувати
постанову суду та задовольнити позов в
повному обсязі.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав апеляційну скаргу.
Представник відповідача проти
апеляційної скарги заперечував.

Вислухавши пояснення учасників
процесу, дослідивши докази, наявні в
матеріалах справи, перевіривши в межах
доводів апеляційної скарги дотримання
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
суд дійшов висновку, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
знайшло своє підтвердження під час
розгляду апеляційної скарги, що 12.07.2011р.
ДПІ у Ленінському районі
м.Дніпропетровська, на підставі

постанови старшого слідчого
податкової міліції ДПІ у Ленінському
районі м. Дніпропетровська від 29.06.2011р.
№732, була поведена документальна
невиїзна перевірка позивача з питання
своєчасності, достовірності, повноти
нарахування, сплати податків та зборів
по взаємовідносинах з ПП «Альтекс Юг»
() у 2010 році. За
результатами перевірки був складений
акт №1051/17-3/29804/0976 (001972) від 12.07.2011р.,
згідно висновків якого було виявлено
наступне:

- правочини, укладені між позивачем та
ПП «Альтекс Юг» у листопаді грудні 2010
року відповідно до ст.203, ст.215 ЦК
України є нікчемними та недійсними, так
як не спричиняють реального настання
правових наслідків, передбачених
ст.ст.655, 665 України, і в силу ст.216 ЦК
України не створюють юридичних
наслідків, крім пов'язаних з їх
недійсністю;

- позивачем були порушені вимоги п.п.3.1.1
п.3.1 ст.3, п.п.7.2.6 п.7.2, п.п.7.4.1 п.7.4, п.п.7.4.5
п.7.4, п.п.7.5.1 п.7.5 ст.7 Закону України «Про
податок на дану вартість» №168/97 від
03.04.1997р., в результаті чого було
занижено ПДВ у сумі 93270грн., в т.ч. за
листопад 2010 року у сумі 66070грн. та
грудень 2010 року у сумі 27200грн. по
операціях з ПП «Альтекс Юг» ().

На підставі висновків акту перевірки
від 12.07.2011р. ДПІ у Ленінському районі
м.Дніпропетровська було винесено
податкове повідомлення рішення №
від 21.07.2011р. про нарахування на позивача
суми грошового зобов'язання в розмірі
116587 грн. 50 коп., з них: за основним боргом
93270 грн. та штрафні (фінансові) санкції
23317 грн. 50 коп., яке було направлено на
адресу позивача поштовим зв'язком та
отримано останнім.

Суд першої інстанції, надаючи правову
оцінку правовідносинам позивача з
контрагентом, виходив з того, що актом
перевірки ПП «Альтекс Юг» встановлено
відсутність підприємства за юридичною
адресою, відсутність керівника
підприємства за перевіряємий період,
відсутність керівника підприємства на
момент проведення позапланової
перевірки господарської діяльності ПП
«Альтекс Юг», відмова посадової особи,
а саме: секретаря Ромашенко К.В. надати
перевіряючим будь-які первинні
документи бухгалтерського та
податкового обліку, які підтверджують
фактичність здійснення господарських
операцій з контрагентами. Крім того,
суд вважав неналежними первинні
документи, надані позивачем на
підтвердження господарських операцій,
а також зазначив про неможливість
зберігання товару, отриманого за
договором у кількості 46 тон 609 кг, у
квартирі за адресою: АДРЕСА_1.

Колегія суддів вважає, такі висновки
суду не обґрунтовані та порушують
норми матеріального права.

Так, викладені в акті перевірки
висновки про порушення позивачем вимог
ст. ст. 203, 215, 216, 228 ЦК України зроблені
відповідачем з перевищенням
компетенції органів державної
податкової служби, оскільки Податковий
кодекс України та Закон України «Про
державну податкову службу в Україні»
не надають податковим органам
повноважень на встановлення фактів
порушення платниками податків норм
цивільного або господарського
законодавства. За загальним
визначенням компетенцією є сукупність
повноважень, прав та обов'язків
державного органу, установи або
посадової особи, які вони зобов'язані
використовувати для виконання своїх
функціональних завдань.

Порядок дій органів ДПС під час
реалізації владної управлінської
функції контролю за правильністю та
повнотою справляння податкових
зобов'язань, у тому числі щодо спірних
зобов'язань, визначається Законом
України «Про державну податкову службу
в Україні» та Податковим кодексом
України. Зазначені нормативно-правові
акти не містили і не містять норм, які б
наділяли відповідача повноваженнями
на визнання правочинів нікчемними або
такими, що не відповідають вимогам
законодавства та повноваженнями на
оцінку відповідності будь-якого
правочину вимогам ст. ст. 203, 215, 216, 228 ЦК
України.

Відповідно ст. 228 ЦК України (в редакції,
що діяла з 01.01.2011 року), правочин
вважається таким, що порушує публічний
порядок, якщо він був спрямований на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.
Правочин, який порушує публічний
порядок, є нікчемним. У разі
недодержання вимоги щодо
відповідності правочину інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам такий правочин може бути
визнаний недійсним. Тобто,
законодавець з 01.01.2011 року виключив
правочини, які були укладені з метою
суперечною інтересам держави та
суспільства, з кола нікчемних
правочинів і відніс такі правочини до
оспорюваних. Таким чином, повноваження
на встановлення законності правочинів,
вчинених позивачем за тими критеріями
ознак, що містяться в складеному
відповідачем акті, належать виключно
до компетенції судових органів.

Згідно висновків акту перевірки
правочини, вчинені позивачем,
відповідач кваліфікує як такі, що не
направлені на реальне настання
правових наслідків, а отже визнає їх
нікчемними. Проте, за приписами ст. 234 ЦК
України правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків, є
фіктивним. Фіктивний правочин
визнається недійсним судом. Між тим,
відповідач не наведено посилань на
судові рішення щодо недійсності
вчинених позивачем правочинів як
фіктивних або інших доказів щодо
фіктивності здійснюваної позивачем
діяльності. Таким чином, відповідач
невірно застосовує норми чинного
законодавства України в частині
кваліфікації вчинених позивачем
правочинів.

Крім того, слід зазначити, що
законодавством не пред'являються
вимоги до суб'єктів підприємництва
стосовно кількості працівників у штаті
підприємства, наявності тих чи інших
основних фондів, зокрема, складських
приміщень, транспортних засобів, тощо,
для здійснення господарської
діяльності, отже на його
правосуб'єктність та статус платника
податків це жодним чином не впливає.
Проте, податковий орган має довести, що
відсутність таких ресурсів
унеможливила в кожному конкретному
випадку реальне виконання правочину.
Таких доказів суду не надано.

Неприпустимість притягнення до
відповідальності одного суб'єкта
господарювання за неправомірні дії
іншого підтверджується практикою
Європейського Суду з прав людини. Так, в
пункті 7.1 рішення у справі «Булвес» АД
проти Болгарії» Європейський Суд з
прав людини дійшов такого висновку:
«...Суд вважає, що компанія-заявник не
повинна нести відповідальність за
наслідки невиконання постачальником
його обов'язків щодо своєчасного
декларування ПДВ і, як наслідок,
сплачувати ПДВ повторно разом із пенею.
Суд вважає, що такі вимоги
прирівнюються до надзвичайного
обтяження для компанії-заявника, що
порушило справедливий баланс, який
повинен був підтримуватися між
вимогами загальних інтересів та
вимогами захисту права власності».

Вищенаведений висновок Європейський
Суд з прав людини повторно підтвердив у
рішенні по справі «Бізнес Сепорт
Сентре проти Болгарії», пунктом 23 якого
зазначено, що у разі виявлення
податковими органами невиконання
постачальником своїх обов'язків як
платника ПДВ, вони могли б розпочати
податкову перевірку цього
постачальника, з тим щоб стягнути з
нього належні платежі та штрафні
санкції. Утім, як зазначив Суд, прямого
впливу на оподаткування
організації-заявника (Бізнес Сепорт
Сентре) це не мало б.

Отже, Європейський Суд з прав людини
чітко визначає правило індивідуальної
відповідальності платника податків.
Тобто, добросовісний платник податків
не має зазнавати негативних наслідків
через порушення законодавства його
контрагентом.

У разі наявності у державних органів
інформації про зловживання в системі
оподаткування конкретною компанією,
вони повинні застосовувати відповідні
заходи саме до цього суб'єкта, а не
розповсюджувати негативні наслідки на
інших осіб при відсутності зловживання
з їх боку (Рішення Європейського суду з
прав людини від 09.01.2007 року у справі
«Інтерсплав проти України»).

Рішення Європейського Суду з прав
людини згідно з статтею 17 Закону
України «Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
Суду з прав людини» мають в Україні
значення джерела права. Більше того,
частина друга статті 8 Кодексу
адміністративного судочинства України
вимагає врахування практики
Європейського Суду з прав людини при
вирішенні адміністративних справ.

Також, слід звернути увагу на те, що суд
першої інстанції безпідставно
зазначає про неналежність первинних
документів позивача, не зазначаючи при
цьому конкретних дефектів цих
документів, які впливали б на юридичну
суть останніх. Нормами пункту 1.8 статті
1 Закону України «Про податок на додану
вартість», у редакції, що діяла на
момент виникнення спірних
правовідносин, визначено бюджетне
відшкодування як суму, що підлягає
поверненню платнику податку з бюджету
у зв'язку з надмірною сплатою податку у
випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4
статті 7 вказаного Закону України «Про
податок на додану вартість»,
податковий кредит звітного періоду
складається із сум податків, сплачених
(нарахованих) платником податку у
звітному періоді у зв'язку з придбанням
товарів (робіт, послуг), вартість яких
відноситься до складу валових витрат
виробництва (обігу) та основних фондів
чи нематеріальних активів, що
підлягають амортизації.

Згідно з підпунктом 7.4.5 пункту 7.4
вказаної статті, не дозволяється
включення до податкового кредиту
будь-яких витрат по сплаті податку, що
не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями, а
при імпорті робіт (послуг) актом
прийняття робіт (послуг) чи банківським
документом, який засвідчує
перерахування коштів в оплату вартості
таких робіт (послуг).

Зі змісту наведених правових норм
вбачається, що у платника податку
виникає право на включення суми
податку на додану вартість до складу
податкового кредиту лише за умови
підтвердження відповідними первинними
документами здійснення господарських
операцій, на підставі яких платником
податків було сформовано податковий
кредит. Встановлення факту визнання
недійсним установчих документів та
свідоцтва платника податку на додану
вартість контрагента після проведення
господарських операцій, наявність
незначних недоліків первинних
документів є обставинами, які самі по
собі не позбавляють правового значення
виданих контрагентами підприємства
податкових накладних, що виключає
відповідальність платника податків.
Крім того, у разі підтвердження
дійсного виконання операції недоліки
правореалізуючих документів (зокрема,
їх підписання від імені постачальника
неповноважною особою) є порушенням
порядку заповнення цих документів,
допущених постачальником, а відтак
такі недоліки не можуть слугувати
перешкодою для реалізації платником
законного права на податковий кредит.

Слід також прийняти до уваги, що
відповідно до ст. 4 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», бухгалтерський
облік та фінансова звітність
ґрунтуються, зокрема, на принципі
превалювання сутності над формою -
операції обліковуються відповідно до
їх сутності, а не лише виходячи з
юридичної форми. Отже, суд помилково
дійшов висновку, що прибуткові касові
ордери не містять всіх формальних
реквізитів, а тому не можуть бути
доказом отримання грошових коштів.

Також, суд першої інстанції помилково
виходив з того, що товар не міг
зберігатися у квартирі позивача,
оскільки за адресою: АДРЕСА_1,
знаходиться приватний будинок,
розташований на земельній ділянці 806
кв.м., про що свідчать надані докази (а.с.
20-25 т. 2).

Крім того, як вбачається з матеріалів
справи, перевірку позивача проведено
на підставі постанови старшого
слідчого ПМ ДПІ у Ленінському районі м.
Дніпропетровська від 23.04.2011 року. Проте,
відповідно до п. 86.9. ст. 89 Податкового
кодексу України в редакції, що діяла на
той час, у разі якщо грошове
зобов'язання розраховується органом
державної податкової служби за
результатами перевірки, призначеної
відповідно до
кримінально-процесуального закону або
закону про оперативно-розшукову
діяльність, податкове
повідомлення-рішення за результатами
такої перевірки не приймається до дня
набрання законної сили відповідним
рішенням суду. Матеріали перевірки
разом з висновками органу державної
податкової служби передаються
правоохоронному органу, що призначив
перевірку. Статус таких матеріалів
перевірки та висновків органу
державної податкової служби
визначається
кримінально-процесуальним законом або
законом про оперативно-розшукову
діяльність.

Отже, оскаржуване податкове
повідомлення-рішення підлягає
скасуванню як незаконне.

На думку колегії суддів, суд першої
інстанції також допустив процесуальні
порушення, оскільки переклав тягар
доведення на позивача в супереч
вимогам ч. 2 ст. 71 КАС України.

За таких обставин колегія суддів
доходить висновку, що суд першої
інстанції порушив норми матеріального
та процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи,
неповно з'ясував обставин, що мають
значення для справи; висновки суду не
відповідають цим обставинам, що є
підставою для скасування постанови
суду з ухваленням нового рішення
відповідно до ст. 202 КАС України.

Колегія суддів вважає позов
обґрунтованим та таким, що підлягає
задоволенню.

Керуючись ст.ст. 196, 198, 202 Кодексу
адміністративного судочинства,
апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
09.11.2011 р. у справі № 2а-0470/11049/11 скасувати.

Позов задовольнити. Визнати
протиправним та скасувати податкове
повідомлення-рішення № від
21.07.2011р. про нарахування суми грошового
зобов'язання з ПДВ в розмірі 93270грн. та
суми штрафних (фінансових) санкцій в
розмірі 23317 грн. 50 коп.

Постанова апеляційного суду
набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена до
Вищого адміністративного суду України
в порядку та строки, визначені ст. 212
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя:
О.М. Панченко

Суддя:
В.Є. Чередниченко

Суддя:
А.О. Коршун