Справа № 826/13069/13-а
Суддя: Собків Я.М.
Дата ухвалення: 2014-08-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції: Літвінова
Суддя-доповідач: Собків Я.М.
ПОСТАНОВА

Іменем України

26 серпня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого - судді :
Собківа Я.М.,

суддів:
Бабенка К.А., Петрика І.Й.,

при секретарі:
Присяжній Д.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Виробнича фірма
"Інвекс Телеком" на постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
27 серпня 2013 року у справі за
адміністративним позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю "Виробнича
фірма "Інвекс Телеком" до Державної
податкової інспекції у Голосіївському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень від
15.02.2013 № та від 15.02.2013 №,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач в особі Товариства з обмеженою
відповідальністю "Виробнича фірма
"Інвекс Телеком" звернувся до Окружного
адміністративного суду міста Києва від
із адміністративним позовом до
Державної податкової інспекції у
Голосіївському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві, в
якому просив визнати протиправними та
скасувати податкові
повідомлення-рішення відповідача від
15.02.2013 № та від 15.02.2013 №.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
27 серпня 2013 року в задоволенні
адміністративного позову відмовлено.

Позивач не погоджуючись з прийнятим
рішенням суду звернувся з апеляційною
скаргою, в якій зазначає, що
оскаржувана постанова суду не
відповідає вимогам матеріального та
процесуального права, а саме, судом
першої інстанції неповно з'ясовано та
не доведено обставини, що мають
значення для справи, висновки суду
першої інстанції не відповідають
обставинам справи, в зв'язку з чим
просить скасувати постанову суду
першої інстанції та прийняти нове
рішення, яким задовольнити його позов в
повному обсязі.

Сторони, будучи належним чином
повідомлені про дату, час та місце
апеляційного розгляду справи, в судове
засідання не з'явилися.

Враховуючи, що в матеріалах справи
достатньо письмових доказів для
правильного вирішення апеляційної
скарги, а особиста участь сторін в
судовому засіданні - не обов'язкова,
колегія суддів у відповідності до ч. 4
ст. 196 КАС України визнала можливим
проводити апеляційний розгляд справи
за відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування
судового засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснювалося.

Заслухавши суддю доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а рішення суду першої
інстанції - скасуванню, виходячи з
наступного.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст.202 КАС України
підставами для скасування постанови
або ухвали суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення є порушення
норм матеріального або процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи або питання, а так
само розгляд і вирішення справи
неповноважним судом; участь в
ухваленні постанови судді, якому було
заявлено відвід на підставі обставин,
які викликали сумнів у неупередженості
судді, і заяву про його відвід визнано
судом апеляційної інстанції
обґрунтованою; ухвалення чи підписання
постанови не тим суддею, який розглянув
справу.

Згідно ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення;
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
працівниками Державної податкової
інспекції у Голосіївському районі
міста Києва ДПС було проведено
документальну позапланову невиїзну
перевірку Товариства з обмеженою
відповідальністю «Виробнича фірма
«Інвекс Телеком» (далі по тексту - ТОВ
«Виробнича фірма «Інвекс Телеком») з
питань правильності нарахування,
повноти і своєчасності сплати податку
на додану вартість та податку на
прибуток по фінансово-господарським
взаємовідносинам з Товариством з
обмеженою відповідальністю «Ріст»
(далі по тексту - ТОВ «Ріст»),
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Чистюля I К» (далі по
тексту - ТОВ «Чистюля I К») та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Скрап-Мет» (далі по
тексту - ТОВ «Скрап-Мет») за весь період
взаємовідносин.

Перевіркою встановлено порушення
позивачем вимог пункту 198.3, 198.6 статті 198
Податкового кодексу України, що
призвело до заниження податку на
додану вартість на суму 92 215,00 грн.

Крім того, перевіркою встановлено
порушення позивачем вимог підпункту
139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового
кодексу України, що призвело до
заниження податку на прибуток на суму
101 857,00 грн.

За наслідками перевірки Державною
податковою інспекцією у
Голосіївському районі міста Києва ДПС
було складено акт перевірки від 06.02.2013
№64/1-22-70-18017573, на підставі якого
прийнято наступні податкові
повідомлення-рішення:

- від 15.02.2013 №, яким позивачу
визначено грошове зобов'язання з
податку на прибуток у розмірі 152 786,00
грн., у тому числі: 101 857,00 грн. - основний
платіж, 50 929,00 грн. - штрафні (фінансові)
санкції;

- від 15.02.2013 №, яким позивачу
визначено грошове зобов'язання з
податку на додану вартість у розмірі 138
323,00 грн., у тому числі: 92 215,00 грн. -
основний платіж, 46 108,00 грн. - штрафні
(фінансові) санкції.

Позивач заперечує правомірність
вищевказаних податкових
повідомлень-рішень відповідача, у
зв'язку з чим просить визнати їх
протиправними та скасувати з підстав
невідповідності нормам чинного
законодавства.

Даючи правову оцінку обставинам
вказаної справи колегія суддів зважає
на наступне.

Основним нормативно-правовим актом,
який регулює спірні правовідносини, є
Податковий кодекс України, який
вступив в силу з 01.01.2011 року.

Відповідно до п. 138.2 ст. 138 Податкового
кодексу України, витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом ІІ
цього кодексу.

Згідно п.п 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового
кодексу України, не включаються до
складу витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

З наявних в справі доказів вбачається,
що позивач сформував валові витрати по
взаємовідносинах з Товариством з
обмеженою відповідальністю «Ріст» за
усним договором поставки, Товариством
з обмеженою відповідальністю «Чистюля
I К» за договором поставки товару від
22.11.2011 №1122/6 та Товариством з обмеженою
відповідальністю «Скрап-Мет» за
договором відступлення права вимоги
від 10.01.2012 №1210/1.

Відповідно до п. 198.1 ст.198 Податкового
кодексу України, право на віднесення
сум податку до податкового кредиту
виникає у разі здійснення операцій,
серед іншого, з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту згідно з пунктом
198.2 статті 198 Податкового кодексу
України вважається дата тієї події, що
відбулася раніше:

- або дата списання коштів з
банківського рахунка платника податку
на оплату товарів/послуг;

- або дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно із п. 198.3 ст. 198 Податкового
кодексу України, податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою п. 193.1
ст.193 цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України, не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог ст. 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими п.
201.11 ст. 201 цього Кодексу. У разі коли на
момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, які попередньо віднесені
до податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
закону.

Аналізуючи положення чинного
законодавства, колегія суддів дійшла
висновку, що податковий кредит є правом
платника податку щодо зменшення
податкових зобов'язань звітного
періоду, яке виникає виключно за
наявності податкових накладних. Закон
забороняє включення до податкового
кредиту сум податку на додану вартість,
сплачених у складі ціни придбання
товарів (робіт, послу), якщо ці суми не
підтверджені податковими накладними,
та передбачає відповідальність
платника податків за порушення цих
вимог у вигляді фінансових санкцій.

Отже, виникнення права платника
податку на податковий кредит є
наслідком фактичного проведення
господарської операції, яка є об'єктом
оподаткування податком на додану
вартість, за наявності первинних
документів.

При дослідженні матеріалів справи
колегією суддів було встановлено, що
між ТОВ "Виробнича фірма "Інвекс
Телеком" та ТОВ «Ріст» було укладено
усний договір поставки, згідно якого TOB
«Ріст» були виписані наступні
податкові накладні:

- № 14 від 17.11.11 на суму 70 000,00 грн. (у
тому числі ПДВ - 11 666,67 грн.);

- № 16 від 23.11.11 на суму 70 000,00 грн. (у
тому числі ПДВ - 11 666,67 грн.);

- № 21 від 29.11.11 на суму 84 860,00 грн. (у
тому числі ПДВ - 14 143,33 грн.);

- № 20 від 12.12.11 на суму 26 500,00 грн. (у
тому числі ПДВ - 4 416,67 грн.).

Суми податку на додану вартість по
зазначених податкових накладних були
включені позивачем до складу
податкового кредиту у листопаді 2011 р. у
сумі 37 477,00 грн., у березні 2012 р. у сумі
4417,00 грн. та відображені у Додатках №5
«Розшифровки податкових зобов'язань та
податкового кредиту в розрізі
контрагентів» до податкових
декларацій з ПДВ за листопад 2011 року та
березень 2012р.

TOB «Ріст» була виписана видаткова
накладна за № 12 від 20.01.12р. на суму 209 466,67
грн. (у тому числі ПДВ - 251 360,00 грн.).

Згідно оборотно-сальдової відомості по
рахунку №631 вартість за отриманий
товар по контрагенту ТОВ «Ріст»
позивачем була віднесена до складу
валових витрат у сумі 209 466,67 грн.

Разом з тим, 22.11.2011 між позивачем
(Покупець) та ТОВ «Чистюля I К»
(Постачальник) було укладено договір
поставки товару №1122/6, за умовами якого
Постачальник зобов'язується поставити,
а Покупець прийняти та оплатити
кабельно-провідникову продукцію, а
саме: комплектуючі до слабо струмкових
мереж та телекомунікаційного
обладнання.

У відповідності до вказаного договору
TOB «Чистюля І К» були виписані наступні
податкові накладні:

- № 112911 від 29.11.2011 року на суму 84 036,00
грн. (у тому числі ПДВ - 14 006,00 грн.);

- № 112912 від 29.11.2011 року на суму 217 890,00
грн. (у тому числі ПДВ - 36 315,00 грн.).

Сума податку на додану вартість по
зазначених податкових накладних
позивачем була включена до складу
податкового кредиту у грудні 2011 р. на
суму 50321,00 грн. та відображена у Додатку
№5 «Розшифровки податкових зобов'язань
та податкового кредиту в розрізі
контрагентів» до податкової
декларацій з ПДВ за грудень 2011р.

TOB «Чистюля І К» були виписані
наступні видаткові накладні:

- № 112911 від 29.11.2011 року на суму 70030,00
грн. (у тому числі ПДВ - 14006,00 грн.);

- № 112912 від 29.11.2011 року на суму 181575,00
грн. (у тому числі ПДВ - 36315,00 грн.).

Згідно оборотно-сальдової відомості по
рахунку №631 вартість за отриманий
товар по контрагенту TOB «Чистюля І К»
позивачем була віднесена до складу
валових витрат у сумі 251605,00 грн.

Крім того, 10.01.2012 між ТОВ «Чистюля І К»
„Первісний кредитор" та Товариством з
обмеженою відповідальністю
«Скрап-Мет» „Новий кредитop" було
укладено договір відступлення права
вимоги №1210/1, за умовами якого
Первісний кредитор в порядку та на
умовах, визначених даним Договором,
відступає, а Новий кредитор набуває
право вимоги по зобов'язанню TOB «ВФ
«Інвекс Телеком» «Боржник» на суму
301926,00 грн., належне Первісному
кредитору на підставі договору № 1122
від 22.11.11р., укладеного між Первісним
кредитор та Боржником.

Оплата за отриманий товар була
здійснена на розрахунковий рахунок ТОВ
«Скрап-Мет» на суму 301926,00 грн. (у тому
числі ПДВ - 50 321,00 грн.).

Заперечуючи проти вимог даного позову
відповідач, серед іншого, вказує на
нікчемність укладених позивачем
правочинів, які на його думку є
фіктивними та не створюють жодних
юридичних наслідків, крім тих, які
пов'язані з їх недійсністю.

Відповідно до статті 202 Цивільного
кодексу України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Приписами статті 203 Цивільного кодексу
України установлені загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину.

Згідно ст. 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу
України недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю.

Дії, вчинені у межах нікчемного
правочину, не можна вважати
господарськими операціями, оскільки
зазначений правочин не створює інших
юридичних наслідків, окрім пов'язаних з
його недійсністю.

Відповідно до пункту 18 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
06 листопада 2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»,
перелік правочинів, які є нікчемними як
такі, що порушують публічний порядок,
визначений статтею 228 Цивільного
кодексу України: 1) правочини,
спрямовані на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина: 2) правочини, спрямовані на
знищення, пошкодження майна фізичної
або юридичної особи, держави,
Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на
економічні та соціальні основи
держави, зокрема: правочини, спрямовані
на використання всупереч закону
комунальної, державної або приватної
власності; правочини, спрямовані на
незаконне відчуження або незаконне
володіння, користування, розпорядження
об'єктами права власності українського
народу - землею як основним
національним багатством, що перебуває
під особливою охороною держави, її
надрами, іншими природними ресурсами
(стаття 14 Конституції України);
правочини щодо відчуження викраденого
майна; правочини, що порушують правовий
режим вилучених з обігу або обмежених в
обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на
порушення інших об'єктів права,
передбачені іншими нормами публічного
права, не є такими, що порушують
публічний порядок.

Відповідно до статті 228 Цивільного
кодексу України правочин вважається
таким, що порушує публічний порядок,
якщо він був спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

Положенням статті 234 ЦК України
передбачено, що фіктивним є правочин,
який вчинено без наміру створення
правових наслідків, які обумовлювалися
цим правочином. Фіктивний правочин
визнається недійсним в судовому
порядку. В розумінні даної норми
цивільного закону характеризуючими
ознаками фіктивного правочину є те, що
сторони вчиняють його лише для вигляду,
знаючи заздалегідь що він не буде
виконаний. Тобто, при вчинені
фіктивного правочину учасники мають
інші цілі, ніж ті що передбачені самим
правочином, не маючи на меті
встановлення його правових наслідків.
При цьому, фіктивним можна визнати
правочин тільки за умови, що обидві
сторони діяли без наміру як створення
так і досягнення відповідних
цивільно-правових наслідків.

Відповідно до інформаційного листа
Вищого адміністративного суду України
від 02.06.2011 року № 742/11/13-11, з метою
встановлення факту здійснення
господарської операції, формування
витрат для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість належить з'ясовувати,
зокрема, обставини щодо руху активів у
процесі здійснення господарської
операції, установлення спеціальної
податкової правосуб'єктності
учасників господарської операції,
установлення зв'язку між фактом
придбання товарів (послуг),
спорудженням основних фондів, імпортом
товарів (послуг), понесенням інших
витрат і господарською діяльністю
платника податку.

Дослідженню підлягають усі первинні
документи, які належить складати
залежно від певного виду господарської
операції: договори, акти виконаних
робіт, документи про перевезення,
зберігання товарів тощо.

Необхідно перевіряти фізичні, технічні
та технологічні можливості певної
особи до вчинення тих чи інших дій, що
становлять зміст господарської
операції, як-от: наявність
кваліфікованого персоналу, основних
фондів, у тому числі транспортних
засобів для перевезення або
виробництва, приміщень для зберігання
товарів тощо, якщо такі умови необхідні
для здійснення певної операції;
можливість здійснення операцій з
відповідною кількістю певного товару у
відповідні строки з урахуванням
терміну його придатності, доступності
на ринку тощо; наявність відповідних
ліцензій та інших дозвільних
документів, що необхідні для ведення
певного виду господарської діяльності.

Про відсутність факту здійснення
господарської операції можуть також
свідчити і результати, відображені у
даних податкового обліку будь-кого з
учасників господарської операції, які
фактично не настали внаслідок
відсутності відповідних дій будь-кого
з учасників такої операції (наприклад,
відображення отримання послуг без їх
фактичного надання або в разі їх
надання іншою особою, ніж та, що вказана
у даних податкового обліку чи
первинних документах; імітація купівлі
товару в особи, яка ніколи його не
продавала тощо).

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач в обґрунтування своїх
заперечень посилається на наявність
відомостей, які на його думку свідчать
про безтоварність господарських
операцій позивача з
контрагентами-постачальниками.

Так в своїх запереченнях ДПІ у
Голосіївському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві
зазначає, що станом на дату підписання
акту перевірки TOB „Чистюля I К" має стан
- «До ЄДР внесено запис про відсутність
за місцезнаходженням». Між тим, в ході
аналізу податкової звітності відсутня
будь-яка інформація про наявність
складських приміщень, автомобільного
чи іншого транспорту, а також
устаткування, що необхідне для
здійснення фінансово-господарської
діяльності даного підприємства.

Що стосується господарських
взаємовідносин позивача з ТОВ «Ріст»
колегія суддів зазначає, що дане
підприємство зареєстровано
Світловодською райдержадміністрацією
23.10.1995 року за №1036 та з 10.08.2001року та
знаходиться на обліку у Світловодській
ОДПІ Кіровоградської області за
№РПО-43.

Так за твердженням відповідача, станом
на дату підписання акту перевірки TOB
«Ріст» має стан - «До ЄДР внесено запис
про відсутність за місцезнаходженням».
В ході аналізу податкової звітності
відсутня будь-яка інформація про
наявність складських приміщень,
автомобільного чи іншого транспорту, а
також устаткування, що необхідне для
здійснення фінансово-господарської
діяльності даного підприємства.

Згідно податкової звітності у TOB «Ріст»
відсутнє виробниче обладнання,
транспортне та торгівельне обладнання,
сировина, матеріали для здійснення
основного виду діяльності.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»,
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні облікові документи можуть
бути складені на паперових носіях і
повинні мати такі обов'язкові
реквізити: назву документа (форми); дату
і місце складання; назву підприємства,
від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Необхідність підтвердження
господарських операцій первинними
документами визначена п.1.2 ст. 1, п.2.1 ст.2
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України,
де зокрема передбачено, що первинні
документи - це письмові свідоцтва, що
фіксують та підтверджують
господарські операції, включаючи
розпорядження та дозволи
адміністрації на їх проведення.
Господарські операції мають бути
відображені в податковому обліку
відповідно до їх реального змісту, а
тому право платника ПДВ на податковий
кредит може визнаватися лише у разі,
якщо відповідні товари ним реально
придбавалися, або ж у разі реального
понесення ним витрат на таке придбання.

Як було зазначено вище, позивачем до
суду були надані копії податкових
накладних, виписаних
контрагентами-постачальниками,
видаткових накладних, та інших
документів первинної бухгалтерської
документації, що підтверджують факт
виконання сторонами договірних
зобов'язань по спірних правочинах.

Крім того, на момент укладення спірних
правочинів юридичні особи
контрагентів позивача - ТОВ «Ріст», ТОВ
«Чистюля I К» та ТОВ «Скрап-Мет» не були
припинені у визначеному законом
порядку та на час вчинення
господарських взаємовідносин були
наділені адміністративною
процесуальною дієздатністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України
«Про державну реєстрацію юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців»,
державна реєстрація юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців
засвідчення факту створення або
припинення юридичної особи,
засвідчення факту набуття або
позбавлення статусу підприємця
фізичною особою, а також вчинення інших
реєстраційних дій, які передбачені цим
Законом, шляхом внесення відповідних
записів до Єдиного державного реєстру.

Згідно із статтею 33 Закону України «Про
державну реєстрацію юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців», юридична
особа припиняється в результаті
передання всього свого майна, прав та
обов'язків іншим юридичним особам -
правонаступникам у результаті злиття,
приєднання, поділу, перетворення
(реорганізації) або в результаті
ліквідації за рішенням, прийнятим
засновниками (учасниками) юридичної
особи або уповноваженим ними органом,
за судовим рішенням або за рішенням
органу державної влади, прийнятим у
випадках, передбачених законом.

Юридична особа є такою, що припинилася,
з дати внесення до Єдиного державного
реєстру запису про державну реєстрацію
припинення юридичної особи.

Водночас, положенням статті 46
вказаного Закону визначено вичерпний
перелік підстав для Державної
реєстрації припинення підприємницької
діяльності фізичної особи - підприємця.

Так, згідно із частиною 3 даної Статті,
фізична особа позбавляється статусу
підприємця з дати внесення до Єдиного
державного реєстру запису про державну
реєстрацію припинення підприємницької
діяльності фізичної особи - підприємця.

Згідно Рішень Європейського суду з
прав людини у справах Інтерсплав проти
України (2007 рік, заява № 803/02), «Булвес»
АД проти Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03)
і Бізнес Супорт Центр проти Болгарії
(2010 рік, заява № 6689/03), які відповідно до
ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання
рішень та застосування практики
Європейського суду з прав людини»
підлягають застосуванню судами як
джерела права, платника податку не може
бути позбавлено права на бюджетне
відшкодування ПДВ за відсутності
доказів того, що його було залучено до
протиправної діяльності, пов'язаної з
незаконним отриманням бюджетного
відшкодування; при цьому платник ПДВ не
повинен нести відповідальність за
зловживання, вчинені його
постачальниками, якщо платник ПДВ не
знав про такі зловживання і не міг про
них знати.

З огляду на принцип персональної
відповідальності платника податку
право на податковий кредит не може
ставитись у пряму залежність від
додержання податкової дисципліни
третіми особами. Тобто якщо контрагент
не виконав свого зобов'язання щодо
сплати податку до бюджету, це тягне
відповідальність та негативні
наслідки саме щодо цієї особи, а тому
сама по собі несплата податку (у тому
числі внаслідок ухилення від сплати) не
може бути підставою для відмови у праві
платника податку на податковий кредит
за наявності факту здійснення
господарської операції.

Аналогічна правова позиція викладена в
постанові Верховного суду України від
31.01.2011 у справі за позовом ЗАТ
«Мукачівський лісокомбінат» до
Мукачівської об'єднаної державної
податкової інспекції в Закарпатській
області про визнання недійсним
податкового повідомлення-рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, на
момент здійснення господарських
операцій у Єдиному державному реєстрі
були відсутні відомості, які б ставити
під сумнів цивільну правоздатність
контрагентів позивача - ТОВ «Ріст», ТОВ
«Чистюля I К» та ТОВ «Скрап-Мет».

Крім того, відсутність платника
податків за місцем реєстрації, на думку
колегії суддів, не може свідчити про не
реальність здійснення ним правочинів.

Таким чином, аналізуючи обставини
даної справи та оцінюючи зібрані по ній
докази, колегія суддів приходить до
висновку про незаконність
оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень Державної
податкової інспекції у Голосіївському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві від 15.02.2013 №
та від 15.02.2013 №, які на думку
колегії суддів слід визнати нечинними
та скасувати.

Враховуючи викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що постанова
суду першої інстанції ухвалена з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, доводи
апеляційної скарги повністю
спростовують висновки суду першої
інстанції, а тому вбачаються підстави
для скасування постанови Окружного
адміністративного суду міста Києва від
27 серпня 2013 року та ухвалення нового
рішення, яким адміністративний позов
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Виробнича фірма
"Інвекс Телеком" до Державної
податкової інспекції у Голосіївському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень від
15.02.2013 № та від 15.02.2013 №, слід
задовольнити.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.198 КАС України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції суд апеляційної інстанції
має право скасувати її та прийняти нову
постанову суду.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212,
254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Виробнича
фірма "Інвекс Телеком" задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 27 серпня 2013 року
скасувати.

Прийняти нову постанову, якою
адміністративний позов Товариства з
обмеженою відповідальністю "Виробнича
фірма "Інвекс Телеком" до Державної
податкової інспекції у Голосіївському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень від
15.02.2013 № та від 15.02.2013 №
задовольнити.

Визнати нечинними та скасувати
податкові повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
Голосіївському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві від
15.02.2013 № та від 15.02.2013 №.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів з дня
складання в повному обсязі, шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя суддя суддя
Я.М. Собків К.А. Бабенко І.Й. Петрик

Головуючий суддя

Собків Я.М.

Судді:

Бабенко К.А

Петрик І.Й.