Справа № 2а-161/11
Суддя: Багрій В.М.
Дата ухвалення: 2014-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2014 року
Справа № 62909/11

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді
Багрія В.М.,

суддів
Рибачука А.І., Старунського Д.М.,

розглянувши у порядку письмового
провадження в м. Львові апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на постанову Тячівського
районного суду Закарпатської області
від 24.03.2011 року в справі за позовом
ОСОБА_1 до Тересвянської селищної ради
Тячівського району Закарпатської
області, третя особа - ОСОБА_2, про
визнання рішення недійсним,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2010 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом до Тересвянської
селищної ради Тячівського району,
третя особа - ОСОБА_2, про визнання
рішення недійсним.

Позивачка просила визнати недійсним
рішення Тересвянської селищної ради №
279 від 27.03.2008 року про передачу
земельної ділянки площею 0,10 га по
АДРЕСА_1 у приватну власність ОСОБА_2

Постановою Тячівського районного суду
Закарпатської області від 24.03.2011 року
позивачці в задоволенні позову
відмовлено.

Постанову суду першої інстанції
оскаржила ОСОБА_1, подавши на неї
апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає,
що постанова суду першої інстанції
прийнята з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
з неповним встановленням обставин, що
мають значення для справи, а тому
підлягає скасуванню.

Апелянт вказує на помилковість
висновків суду першої інстанції про те,
що земельна ділянка площею 0,10 га по
АДРЕСА_1 правомірно передана
відповідачем у приватну власність
ОСОБА_2

ОСОБА_1 вважає, що оскаржуване рішення
відповідача грубо порушує її законні
права та інтереси, оскільки якщо б
ОСОБА_3, яка померла, при житті оформила
право власності на спірну земельну
ділянку, позивачка могла б успадкувати
її за заповітом.

Вислухавши суддю-доповідача,
дослідивши обставини справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку про те, що
апеляційну скаргу слід задовольнити
частково з таких підстав.

В справі встановлено, що рішенням
Тересвянської селищної ради № 279 від
27.03.2008 року ОСОБА_2 передано у приватну
власність земельну ділянку площею 0,10
га для будівництва та обслуговування
житлового будинку по АДРЕСА_1, яка
перебувала в користуванні покійної
ОСОБА_3, яка при житті користувалася
земельною ділянкою загальною площею
0,24 га.

Позивачка ОСОБА_1 успадкувала від
померлої ОСОБА_3 2/4 частини житлового
будинку АДРЕСА_2, за яким була
закріплена земельна ділянка площею 0,15
га, що була виділена із загальної площі
0,24 га відповідно до рішення
Тересвянської с/Ради № 330 від 8.08.2008
року.

Підставою для прийняття відповідачем
рішення про передачу у приватну
власність земельної ділянки площею 0,10
га була письмова заява покійної ОСОБА_3
від 21.02.2000 року, в якій вона дала згоду
на вилучення у неї з користування цієї
земельної ділянки на користь її онука
ОСОБА_4 (а.с. 8).

ОСОБА_3 при житті не було належним чином
оформлено право власності на земельну
ділянку площею 0,24 га, та на виділену їй
частину земельної ділянки площею 0,15 га.

Після прийняття Тересвянською
селищною радою оскаржуваного рішення
№ 279 від 27.03.2008 року, ОСОБА_2 виготовила
державний акт серії ЯЕ №447563 від 8.07.2008
року на право власності на передану їй
земельну ділянку площею 0,10 га.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
рішення Тересвянської селищної ради №
279 від 27.03.2008 року є правомірним,
оскільки відповідач діяв в межах
повноважень наданих йому Законом
України «Про місцеве самоврядування в
Україні» та Земельним кодексом
України.

Колегія суддів з такими висновками
суду першої інстанції погодитися не
може.

Відповідно до статті 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Конституційний Суд України в пункті 4
мотивувальної частини Рішення від 16
квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про
скасування актів органів місцевого
самоврядування) вказав, що органи
місцевого самоврядування, вирішуючи
питання місцевого значення,
представляючи спільні інтереси
територіальних громад сіл, селищ та
міст, приймають нормативні та
ненормативні акти. До нормативних
належать акти, які встановлюють,
змінюють чи припиняють норми права,
мають локальний характер, розраховані
на широке коло осіб та застосовуються
неодноразово, а ненормативні акти
передбачають конкретні приписи,
звернені до окремого суб'єкта чи
юридичної особи, застосовуються
одноразово і після реалізації
вичерпують свою дію.

Частиною першою статті 125 ЗК
передбачено, що право власності та
право постійного користування на
земельну ділянку виникає після
одержання її власником або
користувачем документа, що посвідчує
право власності чи право постійного
користування земельною ділянкою, та
його державної реєстрації.

З матеріалів справи видно, що на
підставі рішення Тересвянської
селищної ради № 279 від 27.03.2008 року третя
особа ОСОБА_2 отримала державний акт на
право власності на земельну ділянку
серії ЯЕ № 447563, тобто оскаржуване
рішення відповідача, яке є актом
індивідуальної дії, вичерпало свою
юридичну силу після його реалізації, а
саме після одержання власником
земельної ділянки документів, що
посвідчують право власності та його
державної реєстрації.

На час звернення позивачки до суду та
розгляду справи єдиним власником та
добросовісним набувачем цієї
земельної ділянки є ОСОБА_2, яка набула
право власності в порядку, визначеному
законом. Її право власності на земельну
ділянку у встановленому законом
порядку не скасоване.

Таким чином, колегія суддів суду
апеляційної інстанції прийшла до
висновку, що після оформлення третьою
особою відповідно до чинного
законодавства права власності на
земельну ділянку виник спір про право
цивільне, а відтак і захищати свої
права та інтереси позивачка повинна у
способи, визначені у статтях 152 ЗК та 16
Цивільного кодексу України, тобто в
порядку цивільного судочинства.

Аналогічних висновків дійшов
Верховний Суд України (постанова від
1.10.2013 року в справі № 21-228а 13) рішення
якого відповідно до ч.1 ст. 244-2 КАС
України, прийняте за результатами
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначені норми права, та для всіх
судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

За таких обставин оскаржувана
постанова суду першої інстанції
підлягає скасуванню з закриттям
провадження в справі, оскільки така не
підлягає розгляду в порядку
адміністративного судочинства.

Керуючись ст.ст.157 п.1, 195, 197, 198, 203, 205, 206, 254
КАС України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Постанову Тячівського районного суду
Закарпатської області від 24.03.2011 року
по справі № 2а-161/11 скасувати,
провадження в справі закрити, оскільки
таку не належить розглядати в порядку
адміністративного судочинства.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий:
В.М. Багрій

Судді :
А.І. Рибачук

Д.М. Старунський