Справа № 826/6625/14
Суддя: Гарник К.Ю.
Дата ухвалення: 2014-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

21 серпня 2014 року № 826/6625/14

Окружний адміністративний суд
міста Києва у складі колегії суддів:
головуючого судді Гарника К.Ю., суддів
Добрівської Н.А., Катющенка В.П.,
розглянувши у письмовому провадженні
адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю ""Інтерформ" до третя
особа Національного банку України
Міністерство юстиції України
провизнання незаконною постанови від
14.11.2013 № 453 в частині

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Інтерформ» (далі по
тексту - позивач) звернулось до
Окружного адміністративного суду
міста Києва з адміністративним позовом
до Національного банку України (далі по
тексту - відповідач) в якому, з
урахуванням уточнень позовних вимог,
просить суд визнати незаконною та
такою, що суперечить
нормативно-правовому акту вищої сили
постанову правління Національного
банку України від 14 листопада 2013 року №
453 «Про зміну строків розрахунків за
операціями з експорту та імпорту
товарів і запровадження обов'язкового
продажу надходжень в іноземній валюті»
в частині вказаних у пункті 8 цієї
постанови слів «набирає чинності з 20
листопада 2013 року та»; скасувати
державну реєстрацію від 15 листопада 2013
року за № 1951/24483 в Міністерстві юстиції
України постанови правління
Національного банку України від
14 листопада 2013 року №453 «Про зміну
строків розрахунків за операціями з
експорту та імпорту товарів і
запровадження обов'язкового продажу
надходжень в іноземній валюті».

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 21 травня 2014 року
відкрито провадження в
адміністративній справі.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 02 червня 2014 року
відведено суддю Кротюка О.В. від
розгляду справи № 826/6625/14.

За результатом повторного
автоматичного розподілу,
адміністративну справу №
826/6625/14 передано на розгляд судді
Окружного адміністративного суду
міста Києва Гарнику К.Ю.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 11 червня 2014 року
адміністративну справу № 826/6625/14
прийнято до провадження та призначено
до розгляду у судовому засіданні на 18
червня 2014 року, яке неодноразово
відкладалось у зв'язку з необхідністю
отримання додаткових доказів по
справі.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 18 червня 2014 року
залучено до участі у справі в якості
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача Міністерство
юстиції України (01001, м. Київ, вулиця
Городецького, 13).

У судовому засіданні 18 серпня 2014 року
представник позивача підтримав
позовні вимоги в повному обсязі.
Представники відповідача та третьої
особи заперечили проти
адміністративного позову, просили суд
відмовити у його задоволенні.

Слід зазначити, що на виконання
приписів частини 3 статті 171 Кодексу
адміністративного судочинства
України, судом зобов'язано відповідача
розмістити оголошення, відповідно до
доказів наявних в матеріалах справи,
оголошення про оскарження постанови
правління Національного банку України
від 14 листопада 2013 року № 453 «Про зміну
строків розрахунків за операціями з
експорту та імпорту товарів і
запровадження обов'язкового продажу
надходжень в іноземній валюті» в
частині вказаних у пункті 8 цієї
постанови слів «набирає чинності з 20
листопада 2013 року та» розміщено в
газеті Офіційний вісник, 2014, № 52,
сторінка 184.

Керуючись приписами частини 4 статті 122
та частини 6 статті 128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, надавши можливість присутнім
учасникам судового розгляду у повній
мірі реалізувати свої процесуальні
права, та враховуючи відсутність
потреби заслухати свідка чи експерта,
завершив розгляд справи в порядку
письмового провадження.

Після розгляду адміністративного
позову та доданих до нього матеріалів,
всебічного і повного встановлення всіх
фактичних обставин, на яких
ґрунтується позов, об'єктивної оцінки
доказів, що мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, колегія суддів зазначає наступне.

Постановою Національного банку
України від 14 листопада 2013 року № 453,
зареєстрованою в Міністерстві юстиції
України 15 листопада 2013 року за № 1951/24483
затверджено зміни строків розрахунків
за операціями з експорту та імпорту
товарів і запровадження обов'язкового
продажу надходжень в іноземній валюті.

Пунктом 8 встановлено, що постанова
набирає чинності з 20 листопада 2013 року
та діє до 17 травня 2014 року.

Обґрунтовуючи підстави звернення до
суду, позивачем зазначено, що
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Інтерформ» є
юридичною особою - суб'єктом
зовнішньоекономічної діяльності. В
тому числі позивачем укладено контракт
від 14 листопада 2013 року №
RCA-IF/18-11/2013 про імпорт товарів, який
передбачає проведення розрахунків між
суб'єктами зовнішньоекономічної
діяльності.

Так, за результатом позапланової
виїзної перевірки Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Інтерформ» з питань дотримання вимог
валютного законодавства по контракту
№ PT-IF/09-17/2011 від 28 вересня 2011 року,
контракту № PT-IF/20-12/2011 від 20 грудня 2011
року та по контракту за період з 01
листопада 2013 року по 25 березня 2014 року
встановлено порушення статті 2 Закону
України від 23 вересня 1994 року № 185-94-ВР
«Про порядок здійснення розрахунків в
іноземній валюті» із змінами та
доповненнями внесеними Постановою
Національного банку України від 14
листопада 2013 року № 453. Відповідно,
податковим повідомленням - рішенням
ДПІ у Обухівському ГУ Міндоходів у
місті Києві від 14 травня 2014 року №
6/1209 ТОВ «Інтерформ» нараховано
пеню у розмірі 807079,58 грн.

Не погоджуючись із вищевказаним
пунктом постанови Національного банку
України від 14 листопада 2013 року № 453,
позивач зазначає, що
нормативно-правові акти набувають
чинності через 10 днів після їх
реєстрації, якщо в них не встановлено
пізнішого строку надання їм чинності,
відтак, визначення в пункті 8 дати
набрання чинності нормативно-правовим
актом, на думку скаржника, суперечить
положенням Указу Президента «Про
державну реєстрацію
нормативно-правових актів міністерств
та інших органів виконавчої влади» від
03 жовтня 1992 року № 493/92.

Заперечення відповідача та третьої
особи мотивовані тим, що затверджуючи
спірну постанову, Національний банк
України діяв на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України, його
норми не суперечать законодавству
України, тому правові підстави для
визнання окремого пункту
нормативно-правового акту незаконним
відсутні.

Суд звертає увагу, що позивач
оскаржує саме пункт 8 постанови
Національного банку України від 14
листопада 2013 року № 453, тому, з
урахуванням предмету спірних
правовідносин, вирішуючи
адміністративну справу по суті,
колегія суддів виходить з того, що
визначення обґрунтованості пункту 8
спірної постанови, полягає у
встановленні відповідності прийнятого
рішення наданим відповідачу
повноваженням, при цьому, із
обов'язковим встановленням
узгодженості із правилами набрання
чинності нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 2 Закону
України «Про Національний банк
України» Національний банк України є
центральним банком України, особливим
центральним органом державного
управління, юридичний статус, завдання,
функції, повноваження і принципи
організації якого визначаються
Конституцією України, цим Законом та
іншими законами України.

Відповідно до статті 56 цього
Закону Національний банк видає
нормативно-правові акти з питань,
віднесених до його повноважень, які є
обов'язковими для органів державної
влади і органів місцевого
самоврядування, банків, підприємств,
організацій та установ незалежно від
форм власності, а також для фізичних
осіб.

Нормативно-правові акти Національного
банку видаються у формі постанов
Правління Національного банку, а також
інструкцій, положень, правил, що
затверджуються постановами Правління
Національного банку. Вони не можуть
суперечити законам України та іншим
законодавчим актам України і не мають
зворотної сили, крім випадків, коли
вони згідно з законом пом'якшують або
скасовують відповідальність.

Нормативно-правові акти Національного
банку, які відповідно до закону є
регуляторними актами, розробляються,
розглядаються, приймаються та
оприлюднюються з урахуванням вимог
Закону України "Про засади державної
регуляторної політики у сфері
господарської діяльності".

Нормативно-правові акти Національного
банку набирають чинності з дня їх
офіційного опублікування, якщо більш
пізній строк набрання чинності не
передбачений у такому акті. Офіційним
опублікуванням нормативно-правового
акта Національного банку вважається
перше опублікування його повного
тексту в одному з періодичних
друкованих видань - "Офіційному віснику
України", газетах "Урядовий кур'єр",
"Голос України" або перше розміщення на
сторінці Офіційного
інтернет-представництва Національного
банку України.

Статтею 12 Закону України «Про
засади державної регуляторної
політики у сфері господарської
діяльності» встановлено, що
регуляторні акти, прийняті
Національним банком України,
Національною радою України з питань
телебачення і радіомовлення, іншими
державними органами, центральними
органами виконавчої влади, державними
спеціалізованими установами та
організаціями, некомерційними
самоврядними організаціями, які
здійснюють керівництво та управління
окремими видами загальнообов'язкового
державного соціального страхування, а
також їх посадовими особами, офіційно
оприлюднюються в "Офіційному віснику"
та у газеті "Урядовий кур'єр" не пізніш
як у десятиденний строк після їх
державної реєстрації або прийняття та
підписання, у випадку, якщо ці
регуляторні акти не підлягають
державній реєстрації.

В свою чергу, указом Президента
України від 03 жовтня 1992 року № 493/92 «Про
державну реєстрацію
нормативно-правових актів міністерств
та інших органів виконавчої влади»
встановлено, що нормативно-правові
акти, зазначені в статті 1 цього Указу,
набувають чинності через 10 днів після
їх реєстрації, якщо в них не
встановлено пізнішого строку надання
їм чинності.

Відповідно до Указу Президента
України від 03 жовтня 1992 року N 493/2 "Про
державну реєстрацію
нормативно-правових актів міністерств
та інших органів виконавчої влади"
наказом Міністерства юстиції України
від 12 квітня 2005 року № 34/5 затверджено
Порядок подання нормативно-правових
актів на державну реєстрацію до
Міністерства юстиції України та
проведення їх державної реєстрації,
відповідно до пункту 5.4. якого
нормативно-правові акти, які занесені
до Державного реєстру, набирають
чинності з дня їх офіційного
опублікування, якщо інше не
встановлено самими актами, але не
раніше дня їх офіційного
опублікування.

Зміст вищенаведених положень
свідчить, що питання набрання чинності
нормативно-правовими актами
міністерств та інших органів
виконавчої влади, в даному випадку,
Національного банку України,
регулюється великим спектором
правових норм, які визначають порядок
реєстрації та строки опублікування.
При цьому, вищезазначені норми у
сукупності встановлюють, що
нормативно-правові акти, які занесені
до Державного реєстру, набирають
чинності з дня їх офіційного
опублікування, якщо інше не
встановлено самими актами, але не
раніше дня їх офіційного
опублікування.

Судом встановлено, що в пункті 8
Постанови № 453 зазначається, що вона
набирає чинності з 20 листопада 2013 року.

Згідно наявних в матеріалах справи
доказів, опубліковано Постанову № 453 в
газеті «Урядовий кур'єр» 19 листопада 2013
року № 213.

Згідно листа Міністерства юстиції
України від 28 листопада 2013 року № 102-34/454
постанову правління Національного
банку України від 14 листопада 2013 року №
453 «Про зміну строків розрахунків за
операціями з експорту та імпорту
товарів і запровадження обов'язкового
продажу надходжень в іноземній валюті»
внесено до Єдиного державного реєстру
нормативно-правових актів 18 листопада
2013 року за кодом 70090/2013.

Таким чином, постанова правління
Національного банку України від 14
листопада 2013 року № 453 «Про зміну
строків розрахунків за операціями з
експорту та імпорту товарів і
запровадження обов'язкового продажу
надходжень в іноземній валюті» згідно
пункту 8 набрала чинності 20 листопада
2013 року, опублікована 19 листопада 2013
року, що в повній мірі узгоджується із
указом Президента України від 03 жовтня
1992 року № 493/92 «Про державну реєстрацію
нормативно-правових актів міністерств
та інших органів виконавчої влади» та
наказом Міністерства юстиції України
від 12 квітня 2005 року № 34/5, яким
затверджено Порядок подання
нормативно-правових актів на державну
реєстрацію до Міністерства юстиції
України та проведення їх державної
реєстрації.

Таким чином, доводи позивача про
протиправність визначення в пункті 8
дати набрання чинності
нормативно-правовим актом є
необґрунтованими.

При цьому, мотивуючи підстави для
відмови у задоволенні вимоги про
визнання незаконною та такою, що
суперечить нормативно-правовому акту
вищої сили постанову правління
Національного банку України від 14
листопада 2013 року № 453 «Про зміну
строків розрахунків за операціями з
експорту та імпорту товарів і
запровадження обов'язкового продажу
надходжень в іноземній валюті» в
частині вказаних у пункті 8 цієї
постанови слів «набирає чинності з 20
листопада 2013 року та», суд зазначає
наступне.

Частиною 8 статті 171 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що суд може визнати
нормативно-правовий акт незаконним чи
таким, що не відповідає правовому акту
вищої юридичної сили, повністю або в
окремій його частині.

При цьому, акт визнається таким, що не
відповідає правовому акту вищої
юридичної сили, якщо він не відповідає
підзаконному нормативному акту.
Підзаконними нормативними актами є
нормативні постанови Верховної Ради
України, укази Президента України,
постанови та розпорядження Кабінету
Міністрів України, накази центральних
органів державної виконавчої влади
(міністерств, агенцій, служб,
інспекцій), їх територіальних органів.
При цьому слід враховувати ієрархію
цих актів за юридичною силою.

Слід зазначити, що при вирішенні справ
щодо оскарження нормативно-правових
актів органів виконавчої влади,
Верховної Ради Автономної Республіки
Крим, органів місцевого самоврядування
та інших суб'єктів владних повноважень
в постанові слід зазначити, якій саме
нормі (наводиться підпункт, пункт,
частина, стаття) якого
нормативно-правового акта вищої
юридичної сили не відповідає акт, який
оскаржується, і в чому саме виявляється
ця невідповідність. Така
невідповідність може полягати,
зокрема, у встановленні додаткових або
інших за змістом прав чи обов'язків;
встановленні додаткових повноважень
органу державної влади; розширені кола
суб'єктів, до яких застосовується акт;
встановленні строків, процедур чи
порядку реалізації окремих норм, які не
передбачені актом вищої юридичної сили
тощо.

Стаття 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначає, що суд розглядає
адміністративні справи не інакше як за
позовною заявою, поданою відповідно до
цього Кодексу, і не може виходити за
межі позовних вимог. Суд може вийти за
межі позовних вимог тільки в разі, якщо
це необхідно для повного захисту прав,
свобод та інтересів сторін чи третіх
осіб, про захист яких вони просять.

Слід звернути увагу, що позивач
просить визнати незаконною та такою, що
суперечить нормативно-правовому акту
вищої сили постанову правління
Національного банку України від 14
листопада 2013 року № 453, при цьому, якій
саме нормі якого нормативно-правового
акта вищої юридичної сили не
відповідає акт, який оскаржується, і в
чому саме виявляється ця
невідповідність позивачем не
зазначено.

Також, колегія суддів вважає за
необхідним зазначити, що впродовж
розгляду адміністративної справи
позивачем неодноразово заявлялись
клопотання:

- про витребування доказів
(пояснювальну записку за формою,
наведеною у додатку 4 до Регламенту
Кабінету Міністрів України,
затвердженого постановою Кабінету ІУ
від 14.11.2013 №453 для її державної
реєстрації: пояснювальну записку,
висновок юридичної служби НБУ,
відомості про офіційне погодження,
довідку щодо відповідності
нормативно-правового акта, висновок
Секретаріату Урядового уповноваженого
у справах Європейського суду з прав
людини Міністерства юстиції України
щодо відповідності
нормативно-правового акта положенням
Конвенції та практиці Європейського
суду з прав людини);

- про призначення експертизи постанови
правління Національного банку України
від 14 листопада 2013 року № 453 та від 12
травня 2014 року № 270;

- забезпечення доказів шляхом виклику у
судове засідання в якості свідків
наступних посадових осіб: першого
заступника Голови НБУ станом на дату
прийняття спірної постанови - ОСОБА_2
(службова адреса: 01601, Київ, вул.
Інститутська, 9); першого заступника
голови НБУ- ОСОБА_3 (службова адреса: 01601,
Київ, вул. Інститутська, 9); директора
юридичного департаменту НБУ станом на
дату прийняття спірної Постанови -
ОСОБА_4 (службова адреса: 01601, Київ, вул.
Інститутська, 9); в.о. урядового
уповноваженого у справах
Європейського суду з прав людини
Міністерства юстиції України ОСОБА_5
(службова адреса: вул. Городецького, 13,
м. Київ, 01001); директора департаменту
реєстрації та систематизації
нормативних актів, право освітньої
діяльності Міністерства юстиції
України ОСОБА_6 (службова адреса: вул.
Городецького, 13, м. Київ, 01001), тощо

Проте, на думку суду, такі доводи
позивача не узгоджуються із предметом
доказування у зазначеній
адміністративній справі.

Зокрема, за загальновизначеним
поняттям у адміністративному процесі,
предмет доказування - це обставини, на
з'ясування яких спрямовується вся
доказова діяльність суду і осіб, що
беруть участь у справі. Ними є
обставини, якими позивач обґрунтовує
свої вимоги (підстави позову);
обставини, якими відповідач
обґрунтовує свої заперечення (підстави
заперечення); інші обставини, які мають
значення для правильного вирішення
справи.

Відтак, позивачем оскаржується в
даному провадженні саме пункту 8
постанови Національного банку України
від 14 листопада 2013 року № 453 в частині
встановлення конкретної дати набрання
чинності нормативно правовим актом, а
тому і предметом доказування є
узгодженість спірного пункту із
правилами набрання чинності
нормативно-правовими актами.

Відтак, доводи позивача про
необхідність виклику свідків та
призначення експертизи, дослідження
висновку Секретаріату Урядового
уповноваженого у справах
Європейського суду з прав людини
Міністерства юстиції України щодо
відповідності нормативно-правового
акта положенням Конвенції та практиці
Європейського суду з прав людини є
необґрунтованими, в даному випадку,
оскільки не є предметом доказування
правомірність зміни строків
розрахунків за операціями з експорту
та імпорту товарів і запровадження
обов'язкового продажу надходжень в
іноземній валюті.

З урахуванням викладеного,
колегія судів вважає за необхідним
відмовити позивачу у задоволенні
адміністративного позову в частині
вимоги про визнання незаконною та
такою, що суперечить
нормативно-правовому акту вищої сили
постанову правління Національного
банку України від 14 листопада 2013 року №
453 «Про зміну строків розрахунків за
операціями з експорту та імпорту
товарів і запровадження обов'язкового
продажу надходжень в іноземній валюті»
в частині вказаних у пункті 8 цієї
постанови слів «набирає чинності з 20
листопада 2013 року та».

Колегія суддів звертає увагу, що
скасування державної реєстрації
нормативно правового акту є наслідком
визнання судом цього
нормативно-правового акту незаконним
чи таким, що не відповідає правовому
акту вищої юридичної сили, повністю або
в окремій його частині.

Відтак, враховуючи встановлену в
даному провадженні правомірність
пункту 8 постанови Національного банку
України від 14 листопада 2013 року № 453,
вимога про скасування державної
реєстрації від 15 листопада 2013 року за №
1951/24483 в Міністерстві юстиції України
постанови правління Національного
банку України від 14
листопада 2013 року №453 «Про зміну
строків розрахунків за операціями з
експорту та імпорту товарів і
запровадження обов'язкового продажу
надходжень в іноземній валюті» також
не підлягає задоволенню.

Згідно з частиною першою статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

З урахуванням вимог, встановлених
частиною другою статті 19 Конституції
України та частиною третьою статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України, виходячи з системного аналізу
положень законодавства України та
доказів, наявних у матеріалах справи,
суд дійшов висновку, що
адміністративний позов Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Інтерформ» не підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись
статтями 69, 70, 71, 128, 158 - 163, 171 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. У задоволенні адміністративного
позову Товариства з обмеженою
відповідальністю «Інтерформ»
відмовити в повному обсязі.

Постанова набирає законної сили в
строки та порядку, встановленому
статтею 254 Кодексу адміністративного
судочинства України. Постанова може
бути оскаржена до суду апеляційної
інстанції за правилами, встановленими
статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя
К.Ю. Гарник

Судді
Н.А. Добрівська

В.П. Катющенко