Справа № 2270/6124/12
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2014 року м.
Київ К/800/2628/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Іваненко Я.Л.,
Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом ОСОБА_4 до Державної
міграційної служби України, третя
особа: Управління Державної
міграційної служби в Хмельницькій
області про скасування рішення та
зобов'язання вчинити дії, за касаційною
скаргою ОСОБА_4 на постанову
Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 12 грудня 2012
року,-

у с т а н о в и л а :

У вересні 2012 року ОСОБА_4
звернувся до суду з позовом до
Державної міграційної служби України,
третя особа: Управління Державної
міграційної служби в Хмельницькій
області про скасування рішення та
зобов'язання оформити документи для
вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту в Україні. В
обґрунтування позову зазначав, що є
громадянином Ісламської Республіки
Афганістан, у 2001 році вже отримував
статус біженця в Україні, який згодом
було скасовано. В подальшому позивач
неодноразово звертався до міграційної
служби із заявами про надання статусу
біженця та отримував відмови. 24 лютого
2012 позивач вкотре звернувся до
відповідача з метою визнання його
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, проте спірним
рішенням № 473-12 від 10 серпня 2012 року
йому відмовлено з підстав відсутності
умов, передбачених пунктами 1,13 частини
першої статті 1 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту».

Таке рішення позивач вважає
протиправним, без урахування ситуації
в країні походження і причин, за яких
він не бажає повертатись на
батьківщину, а тому посилаючись на ці
обставини, Конституцію України, Закон
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового захисту»,
Женевську Конвенцію про статус
біженців 1951 року, Європейську
конвенцію про захист прав людини та
основоположних свобод і норми Кодексу
адміністративного судочинства
України, просив про задоволення позову.

Постановою Хмельницького
окружного адміністративного суду від
11 жовтня 2012 року
позовні вимоги задоволено частково.

Оскаржуваною постановою Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 12 грудня 2012 року, постанову суду
першої інстанції скасовано, ухвалено
нову постанову, якою в задоволенні
позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі позивач,
посилаючись на неправильне
застосування апеляційним судом норм
матеріального і порушення норм
процесуального права, просить його
рішення скасувати та залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги,
матеріали справи, колегія суддів
дійшла висновку про відхилення скарг з
таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції і відмовляючи у задоволенні
позовних вимог суд апеляційної
інстанції, на підставі наявних у справі
даних встановив і правильно виходив з
того, що у позивача відсутні
обґрунтовані обставини для побоювання
стати жертвою переслідувань за
ознаками віросповідання, раси,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи.

Згідно пунктів 1, 4 частини першої
статті 1 Закону України «Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту» біженець - особа,
яка не є громадянином України і
внаслідок обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами
країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання,
не може чи не бажає повернутися до
неї внаслідок зазначених побоювань.
Додатковий захист - форма захисту, що
надається в Україні на індивідуальній
основі іноземцям та особам без
громадянства, які прибули в Україну або
перебувають в Україні і не можуть або
не бажають повернутися в країну
громадянської належності або країну
попереднього постійного проживання
внаслідок обставин, які загрожують їх
життю, безпеці чи свободі;

У відповідності з пунктом 13 цієї ж
статті, особа, яка потребує додаткового
захисту, - особа, яка не є біженцем
відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання;

Виходячи з буквального
тлумачення статті 1 зазначеного Закону,
небажання особи, яка звертається до
міграційної служби про надання статусу
біженця або особи, яка потребує
додаткового захисту, повернутися в
країну громадянської належності має
бути обґрунтоване об'єктивними
обставинами, які стали причинами
побоювання цієї особи за своє життя,
безпеку чи свободу.

Згідно пункту 5 статті 10 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту», за результатами
всебічного вивчення і оцінки всіх
документів та матеріалів, що можуть
бути доказом наявності умов для
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
приймає рішення про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, чи про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

При цьому, у відповідності з
частиною 4 статті 6 цього ж Закону не
може бути визнана біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
особа стосовно якої встановлено, що
умови, передбачені пунктами 1 чи 13
частини першої статті 1 цього Закону,
відсутні.

Як вбачається з матеріалів
справи, ОСОБА_4 є громадянином
Ісламської Республіки Афганістан,
звідки у 2001 році виїхав через
побоювання стати жертвою
переслідування внаслідок належності
до певної соціальної групи, зокрема
тому, що працював на батьківщині у
правоохоронних органах. Починаючи з 2001
року позивач неодноразово звертався до
міграційної служби з метою отримання
статусу біженця в Україні, проте йому
біло відмовлено. Спірним рішенням №
473-12 від 10 серпня 2012 року відповідач
вкотре відмовив у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту з підстав відсутності умов,
передбачених пунктами 1,13 частини
першої статті 1 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту».

Суд апеляційної інстанції дійшов
обґрунтованого висновку, що твердження
позивача про загрозу його життю і
здоров'ю у разі повернення на
батьківщину не доведено в суді.
Встановлено, що до жодних політичних
партій, громадських, військових та
релігійних організацій позивач не
відноситься, а отже підстав для
визнання його біженцем не має.

Наявність збройного конфлікту у
країні громадянської належності
позивача не може бути виключною
підставою для оформлення документів
про визнання позивача особою, яка
потребує додаткового захисту, оскільки
у відповідності до Директиви Ради ЄС
2004/83/ЕС від 29 квітня.2004 року ст. 15 (с)
особи, котрі піддаються «серйозній
особистій загрозі їх цивільному життю
чи особі, з причин не диференційного
насилля в умовах міжнародного або
внутрішнього збройного конфлікту» не
підпадають під додатковий захист у
відповідності до Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового чи тимчасового захисту.

Окрім того, підстав вважати, що у
країні походження позивача існують
переслідування колишніх працівників
правоохоронних органів у суду також не
має.

За таких обставин суд дійшов
правильного висновку, що заява
позивача є необґрунтованою, фактів та
обставин, які можна розцінювати як
переконливі докази обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
через його належність до певної
соціальної групи, через релігійні чи
політичні переконання тощо, немає.

Отже, спірне рішення відповідача
є обґрунтованим, а рішення
апеляційного суду відповідає дійсним
обставинам справи та нормам
матеріального і процесуального права,
доводи касаційної скарги його
висновків не спростовують, а тому
підстав для скасування судового
рішення колегія суддів не вбачає.

За правилами частини першої статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанцій
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України колегія суддів Вищого
адміністративного суду України, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а
постанову Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 12 грудня 2012
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало