Справа № 803/1729/14
Суддя: Каленюк Жанна Василівна
Дата ухвалення: 2014-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2014 року Справа № 803/1729/14

Волинський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого - судді Каленюк Ж.В.,

суддів Денисюка Р.С. Дмитрука В.В.,

при секретарі судового засідання
Мартинюк О.П.,

за участю представника позивача
ОСОБА_1,

представника відповідача Шляхти А.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку
адміністративну справу за позовом
фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до
Міністерства інфраструктури України
про визнання протиправним рішення та
стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3
звернувся з адміністративним позовом
до Міністерства інфраструктури
України про визнання протиправним
рішення від 25 липня 2014 року № 8150/25/10-14
та стягнення на користь позивача
коштів у сумі 159 838,70 грн. як компенсацію
за фактично надані послуги з
перевезення пільгових категорій
населення на автобусних маршрутах, які
виходять за межі території області
(міжобласні маршрути) за липень-грудень
2011 року.

В обґрунтування позову вказав, що як
суб'єкт господарювання на підставі
відповідної ліцензії здійснює
внутрішні перевезення пасажирів
автобусами.

За період з липня по грудень 2011 року ним
було надано послуг з перевезення
пільгових категорій населення на
автобусних маршрутах, що виходять за
межі області, на загальну суму 159 838,70
грн.

У липні 2014 року він звернувся до
відповідача із заявою про проведення
компенсації за фактично надані послуги
з перевезення пільгових категорій
населення на автобусних міжобласних
маршрутах за липень-грудень 2011 року у
сумі 159 838,70 грн., однак листом від 25
липня 2014 року № 8150/25/10-14 Міністерство
інфраструктури України відмовило у
проведенні такої компенсації з тих
підстав, що поїздки пільгові категорії
громадян здійснюють за рахунок
перевізника.

На думку позивача, зазначене рішення
відповідача суперечить частині другій
статті 31 Закону України «Про
автомобільний транспорт», згідно з
якою органи виконавчої влади та органи
місцевого самоврядування зобов'язані
надати перевізникам, які здійснюють
пільгові перевезення пасажирів та
перевезення пасажирів за
регульованими тарифами, компенсацію
відповідно до закону.

Позивач вважає, що в силу абзацу 2
частини першої статті 7 Законну України
«Про автомобільний транспорт»,
Положення про Міністерство
інфраструктури України саме на
відповідачу лежить обов'язок здійснити
таку компенсацію на його користь.

З наведених підстав позивач просив
позов задовольнити.

У письмовому запереченні проти позову
(а.с.32-36) відповідач його вимог не
визнав, в обґрунтування заперечення
пояснив, що Міністерство
інфраструктури створено відповідно до
Указу Президента України від 09 грудня
2010 року № 1085. На виконання цього Указу
постановою Кабінету Міністрів України
від 28 березня 2011 року № 346 ліквідовано
Головну державну інспекцію на
автомобільному транспорті
(Головтрансінспекцію) та Державну
адміністрацію автомобільного
транспорту. Указом Президента України
від 06 квітня 2011 року № 370 утворено
Державну інспекцію України з безпеки
на наземному транспорті шляхом
реорганізації Державної
автотранспортної служби
(Укртрансінспекцію).

Укртрансінспекція згідно з Положенням
про неї проводить конкурси з
перевезення пасажирів на міжнародних
та міжміських і приміських автобусних
маршрутах загального користування, які
виходять за межі території області,
встановлює та розриває відносини з
переможцями конкурсу шляхом видачі та
анулювання дозволу.

Разом з тим, обов'язок щодо проведення
компенсації перевізнику за
перевезення ним пільгових категорій
громадян на міжобласних маршрутах,
розмір та порядок її виплати не
визначено чинним законодавством.

Посилання позивачем на частину другу
статті 31 Закону України «Про
автомобільний транспорт» є
безпідставним, оскільки такий
обов'язок нею не встановлений. Частиною
другою статті 29 зазначеного Закону, яку
цитує позивач, встановлено засади
діяльності автомобільного
перевізника, що здійснює перевезення
пасажирів на договірних умовах, а не
шляхом видачі дозволу, як це має місце у
даному випадку.

Оскільки Міністерство інфраструктури
України не має встановлених
законодавством підстав для
компенсації витрат позивача внаслідок
перевезення пільгових категорій
пасажирів, то позов є необґрунтованим.

Також відповідач вказав, що з
урахуванням положень Бюджетного
кодексу України не є розпорядником
коштів на вказані вище цілі.

Питання компенсації витрат
перевізників на перевезення пільгових
категорій громадян автомобільним
транспортом загального користування
на міжобласних маршрутах взагалі
законодавчо не врегульоване, на
відміну від відносин з перевізником, що
здійснює такі перевезення на
внутрішньообласних маршрутах на
договірних умовах.

Відповідач також зауважив, що лист від
25 липня 2014 року № 8150/25/10-14 не є рішенням -
актом індивідуальної дії. В розумінні
Положення про Міністерство
інфраструктури України таким рішенням
є накази.

З наведених підстав відповідач просив
у задоволенні позову відмовити
повністю.

У судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримує з
наведених у позовній заяві підстав,
просить їх задовольнити. Суду уточнив,
що компенсація позивачу як перевізнику
витрат на перевезення пільгових
категорій громадян на міжобласних
маршрутах повинна здійснюватися в силу
частини другої статті 29 Закону України
«Про автомобільний транспорт».

Представник відповідача у судовому
засіданні в задоволенні позову просить
відмовити з підстав, викладених у
письмовому запереченні проти позову.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши письмові докази, суд
приходить до переконання про
відсутність підстав для задоволення
позову.

Судом встановлено, що 04 березня 1998 року
позивач зареєстрований як фізична
особа-підприємець. Він здійснює
підприємницьку діяльність у сфері
надання послуг з перевезення пасажирів
автомобільним транспортом, зокрема,
внутрішні перевезення пасажирів
автобусами. Зазначені обставини
підтверджуються копіями виписки з
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців
серії НОМЕР_2, ліцензії
Головавтотрансінспекції серії НОМЕР_3
від 17 липня 2007 року, серії НОМЕР_4 від 17
липня 2012 року, довідок Головного
управління статистики у Волинській
області від 23 червня 2009 року №132, від 19
листопада 2012 року № 270 (а.с.6-8, 10-11).

На підставі дозволів Державного
департаменту автомобільного
транспорту, Державної адміністрації
автомобільного транспорту, Державної
інспекції України з безпеки на
наземному транспорті, виданих протягом
2008-2011 років з різним терміном дії,
позивач здійснює перевезення
пасажирів на міжобласних автобусних
маршрутах загального користування
(а.с.45-168).

За самостійними розрахунками позивача,
що, як пояснив у судовому засіданні
представник позивача, проведений на
підставі відомостей автостанцій
Млинів, Львів, Тернопіль, Луцьк, Колки,
Світязь, Берестечко, Маневичі, Рожище,
Голоби, Ковель, Шацьк, Горохів, Любомль,
Камінь-Каширський, Радехів, Рівне,
Кузнєцовськ, Дубно, у липні-грудні 2011
року фізична особа-підприємець ОСОБА_3
надав послуги з перевезення пільгових
категорій населення на міжобласних
маршрутах на загальну суму 159838,70 грн.
(а.с.26).

03 липня 2014 року позивач звернувся до
Міністерства інфраструктури України
листом № 74, у якому ставив питання про
компенсацію витрат за фактично надані
послуги з перевезення пільгових
категорій населення на автобусних
маршрутах, які виходять за межі
території області (міжобласні
маршрути), у сумі 159838,70 грн. (а.с.12-13).

Листом від 25 липня 2014 року № 150/25/10-14
(а.с.24-25) Міністерство інфраструктури
України повідомило, що жодним
нормативно-правовим актом не визначено
ні Мінінфраструктури України, ні
Укртрансінспекцію розпорядниками
коштів, на яких покладається
повноваження забезпечувати виплату
компенсацій перевізникам за пільгові
перевезення пасажирів на міжобласних
автобусних маршрутах загального
користування, а також не встановлено
механізм такої компенсації.

Принцип правого порядку в Україні,
закріплений статтею 19 Конституції
України, зумовлює обов'язок органів
виконавчої влади та органів місцевого
самоврядування діяти лише на підставі,
в межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Перевіряючи в межах позовних вимог дії
та рішення відповідача як суб'єкта
владних повноважень, суд оцінює їх на
відповідність критеріям, визначеним
частиною третьою статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
(КАС України).

Засади організації та діяльності
автомобільного транспорту
визначаються Законом України «Про
автомобільний транспорт». Цей Закон
регулює відносини між автомобільними
перевізниками, замовниками
транспортних послуг, органами
виконавчої влади та органами місцевого
самоврядування, пасажирами, власниками
транспортних засобів, а також їх
відносини з юридичними та фізичними
особами - суб'єктами підприємницької
діяльності, які забезпечують
діяльність автомобільного транспорту
та безпеку перевезень (стаття 3).

Як передбачено статтею 35 вказаного
Закону перевезення пасажирів
автобусами в режимі регулярних
пасажирських перевезень здійснюють
автомобільні перевізники на
автобусних маршрутах загального
користування на договірних умовах із
органами виконавчої влади та органами
місцевого самоврядування.

Частинами першою, четвертою статті 37
Закону України «Про автомобільний
транспорт» передбачено, що пільгові
перевезення пасажирів, які відповідно
до законодавства користуються такими
правами, забезпечують автомобільні
перевізники, які здійснюють
перевезення пасажирів на автобусних
маршрутах загального користування.
Види та обсяги пільгових перевезень
установлюються замовленням, у якому
визначається порядок компенсації
автомобільним перевізникам, які
здійснюють перевезення пасажирів на
маршрутах загального користування,
збитків від цих перевезень.

Перевіряючи наявність у відповідача
повноважень, що стосуються предмету
спору, суд вважає за необхідне
зазначити, що статтею 6 Закону України
«Про автомобільний транспорт»
визначено систему органів державного
регулювання та контролю, до якої
входить також і центральний орган
виконавчої влади, що забезпечує
формування та реалізує державну
політику у сфері автомобільного
транспорту; він забезпечує формування
та реалізацію державної політики у
сфері автомобільного транспорту;
нормативно-правове регулювання;
визначення пріоритетних напрямів
розвитку автомобільного транспорту.
Реалізація державної політики у сфері
автомобільного транспорту
здійснюється через центральний орган
виконавчої влади, що забезпечує
реалізацію державної політики з питань
безпеки на наземному транспорті,
місцеві органи виконавчої влади та
органи місцевого самоврядування.

Згідно з частиною другою статті 7
Закону України «Про автомобільний
транспорт» забезпечення організації
пасажирських перевезень на міжміських
і приміських автобусних маршрутах
загального користування, що виходять
за межі території області (міжобласні
маршрути), покладається на центральний
орган виконавчої влади, що забезпечує
формування та реалізує державну
політику у сфері транспорту.

Пунктом 1 Указу Президента України від
09 грудня 2010 року № 1085/2010 «Про
оптимізацію системи центральних
органів виконавчої влади» утворено
Міністерство інфраструктури України,
Державну автотранспортну службу
України, Державну авіаційну службу
України, Державну службу зв'язку
України, Державну службу морського та
річкового транспорту України,
реорганізувавши Міністерство
транспорту та зв'язку України, а також
поклавши на Міністерство, що
утворюється, функції з реалізації
державної політики у сфері туризму.

Відповідно до Положення про
Міністерство інфраструктури України
(Мінінфраструктури України),
затвердженого Указом Президента
України від 12 травня 2011 року №581/2011
(далі - Положення), воно є центральним
органом виконавчої влади, діяльність
якого спрямовується і координується
Кабінетом Міністрів України.
Мінінфраструктури України є головним
органом у системі центральних органів
виконавчої влади у формуванні та
забезпеченні реалізації державної
політики у сферах авіаційного,
автомобільного, залізничного,
морського і річкового, міського
електричного транспорту… Одним із
основних завдань Мінінфраструктури
України є формування та забезпечення
реалізації державної політики у сферах
транспорту. Повноваження
Мінінфраструктури України відповідно
до покладених на нього завдань у сфері
автомобільного та міського
електричного транспорту визначені
підпунктом 4.8 пункту 4 Положення.

В свою чергу, на виконання пункту 4
зазначеного Указу постановою Кабінету
Міністрів України від 28 березня 2011
року № 346 «Про ліквідацію урядових
органів» ліквідовано Головну державну
інспекцію на автомобільному
транспорті, Державну адміністрацію
автомобільного транспорту.

Разом з тим, Указом Президента України
від 06 квітня 2011 року № 370/2011 «Питання
оптимізації системи центральних
органів виконавчої влади» було
утворено Державну інспекцію України з
безпеки на наземному транспорті
(Укртрансінспекцію). Відповідно до
Положення про неї, затвердженого
Указом Президента України від 06 квітня
2011 року №387/2011, Укртрансінспекція є
центральним органом виконавчої влади,
діяльність якого спрямовується і
координується Кабінетом Міністрів
України через Міністра інфраструктури
України. Укртрансінспекція входить до
системи органів виконавчої влади і
забезпечує реалізацію державної
політики з питань безпеки на
автомобільному транспорті загального
користування, на перевезення яким
видано ліцензію, міському
електричному, залізничному транспорті,
експлуатації автомобільних доріг
загального користування.

Укртрансінспекція у сфері
автомобільного та міського
електричного транспорту організовує
та проводить конкурси з перевезення
пасажирів на міжнародних та міжміських
і приміських автобусних маршрутах
загального користування, які виходять
за межі території області (міжобласних
маршрутах); встановлює та розриває
відносини з переможцями конкурсу
(видача дозволу, його анулювання) -
підпункти 10, 11 пункту 4.2 Положення.

Статтею 31 Закону України «Про
автомобільний транспорт» визначено
відносини автомобільного перевізника,
що здійснює перевезення пасажирів на
автобусних маршрутах загального
користування, із органами виконавчої
влади та органами місцевого
самоврядування. При цьому стаття
розмежовує ці відносини в залежності
від території, охопленої автобусними
маршрутами загального користування
(міські, приміські та міжміські
маршрути, які не виходять за межі
території області (внутрішньообласні
маршрути), та приміські та міжміські,
які виходять за межі території області
(міжобласні маршрути)).

У першому випадку відносини
автомобільного перевізника, що
здійснює перевезення пасажирів на
внутрішньообласних маршрутах із
органами виконавчої влади та органами
місцевого самоврядування визначаються
договором про організацію перевезень
пасажирів на автобусному маршруті
загального користування, у якому
встановлюються: перелік маршрутів
загального користування, які буде
обслуговувати автомобільний
перевізник, умови організації
перевезень, показники якості
транспортного обслуговування
населення, термін роботи
автомобільного перевізника,
зобов'язання органів виконавчої влади
та органів місцевого самоврядування
щодо облаштування маршруту, підтримки
проїзної частини автомобільної дороги
та під'їзних шляхів у належному стані
(тільки для міських автобусних
маршрутів), розмір компенсації витрат
автомобільного перевізника внаслідок
перевезення пільгових пасажирів та
регулювання тарифів, механізм їх
виплати (частина перша статті 31 Закону
України «Про автомобільний
транспорт»).

Відповідно до частини другої вказаної
статті відносини автомобільного
перевізника, що здійснює перевезення
пасажирів на автобусних маршрутах
загального користування приміських та
міжміських, які виходять за межі
території області (міжобласні
маршрути), із органами виконавчої влади
та органами місцевого самоврядування
визначаються дозволом органів
виконавчої влади та органів місцевого
самоврядування на обслуговування
автобусних маршрутів, у якому
встановлюються: перелік маршрутів
загального користування (рейсів), які
буде обслуговувати автомобільний
перевізник, умови організації
перевезень, показники якості
транспортного обслуговування
населення, термін роботи
автомобільного перевізника. Форму
дозволу, порядок його видачі та
анулювання визначає центральний орган
виконавчої влади, що забезпечує
формування та реалізує державну
політику у сфері транспорту.

Отже, з наведеного випливає, що у
відносинах із автомобільним
перевізником, що здійснює перевезення
пасажирів на автобусних маршрутах
загального користування приміських та
міжміських, які виходять за межі
території області (міжобласні
маршрути) відповідач як центральний
орган, що забезпечує формування та
реалізує державну політику у сфері
транспорту, визначає форму дозволу,
порядок його видачі та анулювання. В
свою чергу, Укртрансінспекція
безпосередньо організовує та
проводить конкурси з перевезення
пасажирів на міжнародних та міжміських
і приміських автобусних маршрутах
загального користування, які виходять
за межі території області (міжобласних
маршрутах) та встановлює відносини з
переможцями конкурсу шляхом видачі
дозволу.

Такі відносини характерні у випадку із
позивачем. Характер таких відносин
підтверджується виданими йому
дозволами на здійснення відповідних
перевезень. Дозволами встановлено
умови організації перевезень,
показники якості транспортного
обслуговування, умови анулювання та
переоформлення дозволів. Порядок та
умови проведення компенсації
перевізнику за надані послуги з
перевезення пільгових категорій
пасажирів дозволами не визначений.

Суд не бере до уваги посилання позивача
та його представника на норми частини
другої статті 29 Закону України «Про
автомобільний транспорт». Зазначеною
нормою встановлено, що органи
виконавчої влади та органи місцевого
самоврядування зобов'язані надати
перевізникам, які здійснюють пільгові
перевезення пасажирів та перевезення
пасажирів за регульованими тарифами,
компенсацію відповідно до закону. Суд
звертає увагу, що статтею 29 визначено
засади діяльності автомобільного
перевізника та автомобільного
самозайнятого перевізника, які
здійснюють перевезення пасажирів на
договірних умовах. У даному ж випадку
має місце здійснення перевезень на
підставі дозволу. Із відповідачем
будь-які договори щодо здійснення
пасажирських перевезень позивач не
укладав.

Жодна з норм чинного законодавства не
визначає обов'язку (повноважень),
способу і порядку для проведення
відповідачем компенсації перевізнику
за надання послуги з пільгових
перевезень пасажирів на автобусних
міжобласних маршрутах.

Суд застосовує норми чинного
законодавства, що регулює спірні
відносини, однак не може встановлювати
певні норми, порядки і механізми для
врегулювання спору.

Суд вважає, що встановлених законом
підстав для компенсації витрат
позивача внаслідок перевезення
пасажирів відповідач не має.

Відповідно до пункту 8 Положення про
Міністерство інфраструктури України
воно у межах своїх повноважень, на
основі і на виконання Конституції та
законів України, актів і доручень
Президента України, актів Кабінету
Міністрів України видає накази, які
підписуються Міністром інфраструктури
України. Накази Мінінфраструктури
України, видані в межах його
повноважень, є обов'язковими до
виконання центральними органами
виконавчої влади, їх територіальними
органами та місцевими державними
адміністраціями, органами влади
Автономної Республіки Крим, органами
місцевого самоврядування,
підприємствами, установами і
організаціями всіх форм власності та
громадянами. Зазначені акти є
рішеннями в розумінні статті 17 КАС
України.

Разом з тим, судом встановлено, що
відносно позивача рішення
відповідачем не приймалися. Лист
відповідача від 25 липня 2014 року №
8150/25/10-14 не є таким рішенням. Ним
повідомлено про розгляд звернення
фізичної особи-підприємця ОСОБА_3,
тобто, інформовано про результат дій з
розгляду письмової заяви позивача.
Відтак, позовна вимога про визнання
протиправним рішення є
необґрунтованою.

За правилами частини першої статті 71
КАС України кожна сторона повинна
довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, встановлених статтею 72
цього Кодексу. Відповідно до частини
другої статті 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

На думку суду, відповідач - суб'єкт
владних повноважень та його
представник у судовому засіданні
аргументовано довели, що дії щодо
відмови позивачу у виплаті компенсації
у сумі 159 838,70 грн. за фактично надані
послуги з перевезення пільгових
категорій населення на автобусних
маршрутах, які виходять за межі
території області (міжобласні
маршрути) за липень-грудень 2011 року
ґрунтуються на нормах чинного
законодавства.

На підставі аналізу норм чинного
законодавства та встановлених
обставин, з урахуванням того, що на
Мінінфраструктури України
законодавцем не покладено обов'язок
щодо компенсації перевізнику коштів за
перевезення ним пільгових категорій
громадян на маршрутах, які виходять за
межі області, воно не є головним
розпорядником коштів на зазначені
цілі, суд дійшов висновку про відмову у
задоволенні позову повністю.

Оскільки суд відмовляє у задоволенні
позову, то за правилами статті 94 КАС
України сплачений позивачем згідно з
квитанцією від 26 серпня 2014 року №39
(а.с.2) судовий збір у розмірі 10
відсотків від ставки, що становить 2
відсотки розміру вимоги майнового
характеру (319,68 грн.) йому не
повертається, як і судовий збір за
немайнову вимогу - 0,06 розміру
мінімальної заробітної плати (або 73,08
грн.). Разом з тим, згідно з частиною
третьою статті 4 Закону України «Про
судовий збір» у зв'язку із відмовою у
задоволенні позову решта суми судового
збору підлягає стягненню з позивача
(тобто, 90% від розміру ставки судового
збору за подання адміністративного
позову майнового характеру), що
становить 2877,09 грн. ( 3196,77 грн. - 319,68 грн.)

Керуючись статтями 2, 71, 94, частиною
третьою статті 160, статтями 162, 163
Кодексу адміністративного судочинства
України, на підставі Закону України
«Про автомобільний транспорт», суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного
позову фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3 до Міністерства інфраструктури
України про визнання протиправним
рішення від 25 липня 2014 року № 8150/25/10-14
та стягнення коштів у сумі 159 838,70 грн.
відмовити повністю.

Стягнути з фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний
номер НОМЕР_1) судовий збір у сумі 2877,09
грн. (дві тисячі вісімсот сімдесят сім
грн. 09 коп.).

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого статтею 186 КАС
України, якщо таку апеляційну скаргу не
було подано. У разі подання апеляційної
скарги постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку повністю або
частково шляхом подання апеляційної
скарги до Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Волинський окружний адміністративний
суд. Апеляційна скарга на постанову
суду подається протягом десяти днів з
дня отримання копії постанови, яка буде
складена у повному обсязі 16 вересня 2014
року. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до Львівського апеляційного
адміністративного суду.

Головуючий суддя
Ж.В.Каленюк

Судді
Р.С.Денисюк

В.В.Дмитрук