Справа № 2а-2841/10/1470
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2014-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2014 р.м.ОдесаСправа № 2а-2841/10/1470

Категорія: 8.3.2 Головуючий в 1 інстанції:
Мельник О.М.

Одеський апеляційний адміністративний
суд у складі колегії суддів:

Головуючого: судді Домусчі С.Д.

суддів: Кравця О.О., Шевчук
О.А.

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Заводському районі м. Миколаєва
Головного управління Міндоходів у
Миколаївській області на постанову
Миколаївського окружного
адміністративного суду від 12 листопада
2010 року по справі за адміністративним
позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 до Державної податкової
інспекції у Заводському районі м.
Миколаєва Головного управління
Міндоходів у Миколаївській області
про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень про визначення суми
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість та по податку з доходів
фізичних осіб, -

ВСТАНОВИВ:

Державна податкова інспекція у
Заводському районі м. Миколаєва,
процесуальним правонаступником якої є
Державна податкова інспекція у
Заводському районі м. Миколаєва
Головного управління Міндоходів у
Миколаївській області, подала
апеляційну скаргу на постанову
Миколаївського окружного
адміністративного суду від 12 листопада
2010 року, в якій просить скасувати
оскаржену постанову та ухвалити нову,
якою відмовити у задоволенні
адміністративного позову в повному
обсязі.

Постановою від 12 листопада 2010
року Миколаївський окружний
адміністративний суд в повному обсязі
задовольнив адміністративний позов
фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до
Державної податкової інспекції у
Заводському районі м. Миколаєва про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення від 03
липня 2009 року № /0 про визначення
суми грошового зобов'язання з податку
на додану вартість в розмірі 133 691 грн.
за основним платежем та в розмірі 67 015
грн. за штрафними санкціями; та про
визнання протиправним і скасування
податкового повідомлення-рішення від 03
липня 2009 року № /0 про визначення
суми грошового зобов'язання з податку з
доходів фізичних осіб в розмірі 88 936,37
грн. за основним платежем.

Вимоги апеляційної скарги
апелянт обґрунтовує тим, що висновки
суду першої інстанції не відповідають
фактичним обставинам справи, оскільки
з третього кварталу 2006 року позивач,
перебуваючи на спрощеній системі
оподаткування, перевищила
максимальний річний обсяг виручку 500
тис. грн., та з четвертого кварталу 2006
року зобов'язана була перейти на
загальну систему оподаткування, чого
позивач не зробив.

Також апелянт посилається на те,
що суд першої інстанції помилково не
прийняв до уваги той факт, що
податковий кредит позивача
сформований за відсутності податкових
накладних, податкове зобов'язання з ПДВ
не сплачено, порушені терміни подання
податкової звітності з ПДВ, та
встановлені взаємовідносини з двома
контрагентами, установчі документи та
свідоцтво про реєстрацію платника
податку на додану вартість яких,
скасовані судовими рішеннями з дати їх
реєстрації.

ФОП ОСОБА_1 письмових заперечень
на апеляційну скаргу не надала.

Ухвалюючи постанову про задоволення
адміністративного позову, суд першої
інстанції встановив, що актом планової
виїзної перевірки ФОП ОСОБА_1 з питань
дотримання вимог податкового
законодавства за період з 01 квітня 2006
року по 31 березня 2009 року
№2310/17-200/НОМЕР_1 від 15 червня 2009 р.
встановлені порушення, а саме:

- ст. 1 Указу Президента України «Про
спрощену систему оподаткування, обліку
та звітності суб'єктів малого
підприємництва» №727/98 від 03 липня 1998
року;

- ст.13 Декрету Кабінету Міністрів
України від 26 грудня 1992 року №13-92 «Про
прибутковий податок з громадян», з
урахуванням п.22.10 ст.22 Закону України
«Про податок з доходів фізичних осіб»,
в результаті чого встановлено
заниження позивачем податку з доходів
фізичних осіб в сумі 88 936,37 грн.;

- пп.3.1.1 п.3.1 ст.3, пп. 7.2.4 п. 7.2, пп.7.3.1 п.7.3,
пп. 7.4.1, пп. 7.4.5 п. 7.4, пп. 7.5.1 п.п. 7.5 ст.7
Закону України «Про податок на додану
вартість» зі змінами та доповненнями,
що призвело до завищення позивачем
податку на додану вартість в сумі 302
174,00грн., та заниження податку на додану
вартість в сумі 435 865 грн.;

- п.п.7.8.1 п. 7.8 ст.7 Закону України «Про
податок на додану вартість», підпункту
«а» п.п.4.2.2 п.4.2 ст.4 Закону України «Про
порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами», щодо
ненадання декларацій з ПДВ до
податкового органу за березень 2008 року;

- ст.4 Указу Президента України «Про
спрощену систему оподаткування, обліку
та звітності суб'єкта малого
підприємництва» №727/98-ВР від 03 липня 1998
року, п.8 Порядку видачі свідоцтва про
сплату єдиного податку, затвердженого
наказом ДПАУ №599 від 29 жовтня 1999 року,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 02 листопада 1999 року за
№752/4045, п. 6 ст. 128 Господарського кодексу
України від 16 січня 2003року, пп. а п. 19.1
ст.19 Закону України «Про податок з
доходів фізичних осіб», а саме: не
ведення обліку доходів та витрат за
період з 01 квітня 2006 року по 31 березня
2009 року (книга ф.№ 10 відсутня).

Суд першої інстанції встановив, що на
підставі висновків акту перевірки
№2310/17-200/НОМЕР_1 від 15 червня 2009 року,
відповідач прийняв податкові
повідомлення-рішення від 03 липня 2009
року №/0, яким позивачу
донараховано податок на додану
вартість у сумі 133 691,00 грн. та
застосовано штрафні санкції у сумі 67
015,50 грн., та №/0, яким позивачеві
донараховано податок з доходів
фізичних осіб у сумі 88 936,37 грн.

Скасовуючи податкове
повідомлення-рішення від 03 липня 2009
року №/0, суд першої інстанції
встановив, протиправність висновків
податкового органу щодо порушення
позивачем вимог Закону України «Про
податок на додану вартість» при
формуванні податкового кредиту за
податковими накладними виписаними ПП
«Гарнобуд-2004» (жовтень 2006 р., січень 2007
р.) та ПП «Конд Енд Буд» (квітень та
червень 2007 р.), з посиланням лише на те,
що установчі документи та свідоцтво
про реєстрацію платника ПДВ зазначених
юридичних осіб визнані недійсними
рішеннями Заводського районного суду
м. Миколаєва від 30 липня 2008 року.

Оскільки податкове законодавство,
чинне в період за який проводилась
перевірка, єдиним документом, який є
підставою для внесення сум до
податкового кредиту визначає
податкову накладну, виписану платником
податку на додану вартість, а
відповідач не надав належних і
допустимих доказів того, що ПП
«Гарнобуд-2004» у жовтні 2006 р. та січень
2007 р., а ПП «Конд Енд Буд» у квітні та
червні 2007 р., не були платниками ПДВ, та
за наявності доказів, що спростовують
висновки акту перевірки про ознаки
нікчемності правочинів позивача з цими
юридичними особами, враховуючи
фактичну наявність господарських
правовідносин між позивачем та ПП
«Гарнобуд-2004» та ПП «Конд Енд Буд», що
не спростовується в акті перевірки, суд
першої інстанції встановив
недоведеність висновків податкового
органу про порушення позивачем вимог
п.п.3.1.1 п.3.1 ст.3, п.п.7.2.4. п.7.2., п.п.7.3.1. п.7.3,
п.п.7.4.1, 7.4.5. п.7.4., п.п.7.5.1. п.7.5 ст.7 Закону
України «Про податок на додану
вартість».

При цьому суд першої інстанції також
зазначив, що визнання недійсними
установчих документів юридичної особи
та подальше анулювання свідоцтва
платника податку на додану вартість
самі по собі не призводять до
недійсності всіх угод, укладених з
моменту державної реєстрації такої
особи до моменту виключення її з
державного реєстру, та не позбавляють
правового значення видання за цими
господарськими операціями податкових
накладних. В той час як відповідач не
спростував, в ході судового розгляду
справи, доводи позивача про те, що на
час здійснення господарських операцій
продавці були включені до Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців, а також
мали свідоцтво про реєстрацію платника
податку на додану вартість.

Скасовуючи податкове
повідомлення-рішення від 03 липня 2009
року №/0, яким позивачу
донарахований податок з доходів
фізичних осіб у сумі 88 936,37 грн., суд
першої інстанції встановив, що
нарахування позивачу зазначеного
податкового зобов'язання обумовлене
перевищенням, на думку податкового
органу, ФОП ОСОБА_1 максимального
обсягу виручки встановленого ст.1 Указу
Президента України від 3 липня 1998 року
№727/98 «Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності
суб'єктів малого підприємництва» 500
тис. гривень, внаслідок чого позивач
зобов'язана була перейти на загальну
систему оподаткування.

Суд першої інстанції встановив, що
згідно акту перевірки податковою
інспекцією встановлено, що в періоді
01.04.06 по 31.12.06 року ФОП ОСОБА_1 перевищила
встановлений Указом обсяг виручки, але
перевіркою не встановлено період у 2006
році, з якого саме позивач перевищила
річний обсяг виручки - 500 тис. грн.

Також суд першої інстанції встановив,
що відповідно до залучених до
матеріалів справи банківських виписок,
таке перевищення сталося у третьому
кварталі 2006 року, тобто позивач був
зобов'язаний перейти з четвертого
кварталу 2006 року на загальну систему
оподаткування, а відповідач мав
визначати об'єкт оподаткування податку
з доходів фізичних осіб відповідно до
ст.13 Декрету КМУ «Про прибутковий
податок з громадян», саме з четвертого
кварталу 2006 року, однак відповідач не
зробив відповідного нарахування.

Відповідно до акту перевірки
відповідач нарахував за період з 06.07.2006
року по 31.12.2006 року 13% податку з доходів
на суму 549 628,70 грн., що склало 71 451, 73 грн.
При цьому податковий орган взяв
загальний обсяг виручки за 2006 рік,
зменшив його на витрати, які податковим
органом прийняті до уваги, у сумі - 342
933,80 грн., та помилково визначив об'єкт
оподаткування доходу ФОП ОСОБА_1, з
подальшим невірним нарахуванням
відповідного податку у сумі 71 451,73 грн.,
оскільки нарахування відбулось за весь
період, а не за 4 квартал 2006 року, що
суперечить чинному на момент
виникнення спірних правовідносин
законодавству України, а саме ст. 5 «Про
спрощену систему оподаткування, обліку
та звітності суб'єктів малого
підприємництва» №727/98 від 03 липня 1998
року.

З урахуванням наданих позивачем
доказів - виписок, прибуткових касових
ордерів та інших первинних документів,
що містяться в матеріалах справи (т.1
а.т.68-160, т. 3 а.с. 2-5, 9-13), суд першої
інстанції встановив, що валовий дохід
ФОП ОСОБА_1 за 2006 рік склав 1 273 640,00 грн., а
валові витрати, які зменшують об'єкт
оподаткування становлять 1 720 646,73 грн.

Також, відповідно до банківських
виписок, прибуткових касових ордерів,
що містяться в матеріалах справи (т. 2
а.с. 99-195, т. 3 а.с. 6), валовий дохід
ФОПОСОБА_1 за 2007 рік склав 953 475,00 грн., а
валові витрати, які зменшують об'єкт
оподаткування становлять 958 956,80 грн.

Відповідно до банківських виписок,
прибуткових касових ордерів та інших
первинних документів, що містяться в
матеріалах справи (т. 1 а.с. 161, т. 2 а.с. 1-98,
т. 3 а.с. 1, 8), валовий дохід ФОП ОСОБА_1 за
2008 рік склав 718 208,33 грн., а валові
витрати, які зменшують об'єкт
оподаткування становлять 728 953,80 грн.

Валовий доход за 2009 рік, відповідно до
наданих доказів складає 19 924,91 грн., а
валові витрати - 20 537,64 грн.

За таких обставин суд першої інстанції
дійшов висновку, що встановлені
обставини виключають наявність у
позивача об'єкту оподаткування податку
з доходів фізичних осіб у період, який
перевірявся податковим органом.

Встановивши наявність правових
підстав для скасування оскаржених
податкових повідомлень-рішень, суд
першої інстанції також звернув увагу
на порушення податковим органом п.1.7 ст.
1, п.п.2.3.2. п.2.3 ст.2 Порядку оформлення
результатів невиїзних документальних,
виїзних планових, та позапланових
перевірок з питань дотримання
податкового, валютного та іншого
законодавства, затвердженого Наказом
ДПА України №327 від 10.08.05 р.,
зареєстрованим в Мінюсті України за
№925/11205, оскільки в акті перевірки не
зазначено первинних (платіжних)
документів та господарських операцій,
на підставі яких зроблено нарахування
податку з доходів фізичних осіб,
відсутні докази, що достовірно
підтверджують наявність порушень, та в
судовому засіданні представниками
відповідача, та поясненнями свідка
доводи позивача не спростовані.

Сторони, належним чином повідомлені
про час та місце апеляційного розгляду
справи, у судове засідання не з'явились,
від представника позивача надійшла
заява про апеляційний розгляд справи в
порядку письмового провадження, у
зв'язку з чим, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 197
КАС України, справа розглянута в
порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи
апеляційної скарги, перевіривши
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права в межах доводів
апеляційної скарги, апеляційний суд
вважає, що апеляційна скарга не може
бути задоволена.

Апеляційний суд встановив, що суд
першої інстанції повно та всебічно
дослідив та оцінив обставини справи,
надані сторонами докази, правильно
визначив правову природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює.

З урахуванням положень п.п.3.1.1 п.3.1 ст.3,
п.п.7.2.4. п.7.2., п.п.7.3.1. п.7.3, п.п.7.4.1, 7.4.5. п.7.4.,
п.п.7.5.1. п.7.5 ст.7 Закону України «Про
податок на додану вартість»,
апеляційний суд погоджується з
висновками суду першої інстанції щодо
наявності правових підстав для
скасування податкового
повідомлення-рішення від 03 липня 2009
року №/0, внаслідок
протиправності та недоведеності
висновків податкового органу, які
ґрунтуються лише на судові рішення від
30 липня 2008 року про визнання недійсними
установчих документів та свідоцтва про
реєстрацію платника ПДВ юридичних
осіб, контрагентів позивача по
доведеним та підтвердженим
матеріалами справи господарським
відносинам які виникли у жовтні 2006
року, січні, квітні та червні 2007 року.

При цьому апеляційний суд зазначає, що
апеляційна скарга не містить посилань
на обґрунтовані доводи які б
спростували висновок суду першої
інстанції.

Апеляційний суд погоджується з
висновками суду першої інстанції, що
невиконання контрагентом свого
зобов'язання зі сплати ПДВ до бюджету
тягне відповідальність та негативні
наслідки саме для цієї особи.

Така позиція відповідає практиці
Верховного Суду України у подібних
правовідносинах. Так, у постанові від 13
січня 2009 року (справа N 21-1578во08)
Верховний Суд України зазначив, що
визнання недійсними установчих
документів юридичної особи та подальше
анулювання свідоцтва платника ПДВ самі
по собі не призвели до недійсності всіх
угод, укладених з моменту державної
реєстрації такої особи до моменту
виключення її з державного реєстру, та
не позбавляло правового значення
видані за цими господарськими
операціями податкові накладні. У
постанові від 11 грудня 2007 року (справа N
21-1376во06) Верховний Суд України дійшов
висновку, що у разі невиконання
контрагентом зобов'язання зі сплати
податку до бюджету, відповідальність
та негативні наслідки настають саме
щодо цієї особи. Ця обставина не є
підставою для позбавлення платника ПДВ
права на його відшкодування у разі,
коли цей платник виконав усі
передбачені законом умови щодо
отримання такого відшкодування та має
необхідні документальні підтвердження
розміру свого податкового кредиту.

Крім того, така позиція узгоджується із
практикою Європейського Суду з прав
людини. Так, у справі "БУЛВЕС" АД проти
Болгарії" (заява N 3991/03) Європейський Суд
з прав людини у своєму рішенні від 22
січня 2009 року зазначив, що платник
податку не повинен нести наслідків
невиконання постачальником його
зобов'язань зі сплати податку і в
результаті сплачувати ПДВ другий раз, а
також сплачувати пеню. На думку Суду,
такі вимоги стали надмірним тягарем
для платника податку, що порушило
справедливий баланс, який повинен
підтримуватися між вимогами
суспільного інтересу та вимогами
захисту права власності.

Також апеляційний суд погоджується і з
висновками суду першої інстанції щодо
наявності правових підстав для
скасування податкового
повідомлення-рішення від 03 липня 2009
року №/0, яким позивачу
донарахований податок з доходів
фізичних осіб у сумі 88 936,37 грн.,
оскільки матеріалами справи
підтверджені, та доводами апеляційної
скарги не спростовані, обставини, які
виключають наявність об'єкту
оподаткування податку з доходів
фізичних осіб у період, який
перевірявся податковим органом (т.1
а.т.68-160, т. 3 а.с. 2-5, 9-13; т.2 а.с. 99-195, т. 3 а.с.
6; т. 1 а.с. 161, т. 2 а.с. 1-98, т. 3 а.с. 1, 8), а тому,
відповідно до ст.13 Декрету КМУ «Про
прибутковий податок з громадян», з
урахуванням п.22.10 ст.22 Закону України
«Про податок з доходів фізичних осіб» у
податкового органу не було правових
підстав для нарахування податкового
зобов'язання по податку з доходів
фізичних осіб за період, який
перевірявся та в якому відсутній
об'єкт оподаткування.

Також апеляційний суд погоджується з
висновками суду першої інстанції щодо
порушення податковим органом п.1.7 ст. 1,
п.п.2.3.2. п.2.3 ст.2 Порядку оформлення
результатів невиїзних документальних,
виїзних планових, та позапланових
перевірок з питань дотримання
податкового, валютного та іншого
законодавства, затвердженого Наказом
ДПА України №327 від 10.08.05 р.,
зареєстрованим в Мінюсті України за
№925/11205, оскільки в акті перевірки
відсутні посилання на первинні
(платіжні) документи та господарські
операції, на підставі яких зроблено
нарахування податку з доходів фізичних
осіб, відсутні докази, що достовірно
підтверджують наявність порушень.

Перевіривши доводи апеляційної скарги,
які повністю дублюють доводи акту
перевірки та письмових заперечень, і
не спростовують висновків суду першої
інстанції апеляційний суд дійшов
висновку, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права, у зв'язку з чим,
відповідно до ст. 200 КАС України,
апеляційна скарга має бути залишена
без задоволення, а оскаржена постанова
- без змін.

Керуючись ст. ст. 70, 71, 195, п. 2 ч. 1 ст.
197, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. ст. 200, 206, 211, 212, ч. 5 ст.
254 КАС України, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Заводському
районі м. Миколаєва Головного
управління Міндоходів у Миколаївській
області залишити без задоволення.

Постанову Миколаївського окружного
адміністративного суду від 12 листопада
2010 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили через п'ять днів після
направлення її копії особам, які беруть
участь у справі, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили судовим рішенням суду
апеляційної інстанції.

Головуючий: суддя
С.Д.Домусчі

суддя
О.О. Кравець

суддя
О.А.Шевчук