Справа № 2270/7347/12
Суддя: Лиска Т.О.
Дата ухвалення: 2014-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2014 року
м. Київ К/800/14870/13

К/800/14229/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Суддів: Лиски Т.О. (доповідач),

Олендера І.Я.,

Штульмана І.В.,

провівши в порядку касаційного
провадження попередній розгляд
адміністративної справи за позовом
ОСОБА_3 до Управління Пенсійного фонду
України в Красилівському районі
Хмельницької області, третя особа -
Головне управління Державної
казначейської служби України у
Хмельницькій області про визнання дій
неправомірними та стягнення коштів,
касаційне провадження в якій відкрито
за касаційними скаргами Управління
Пенсійного фонду України в
Красилівському районі Хмельницької
області, Головного управління
Державної казначейської служби
України у Хмельницькій області на
постанову Хмельницького окружного
адміністративного суду від 21
грудня 2012 року та ухвалу Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 19 лютого 2013 року, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до Управління
Пенсійного фонду України в
Красилівському районі Хмельницької
області, третя особа - Головне
управління Державної казначейської
служби України у Хмельницькій області
про визнання дій неправомірними та
стягнення коштів.

В обґрунтування позовних вимог
зазначив, що відповідно до приписів
статті 1 Закону України від 26 червня 1997
року № 400/97-ВР «Про збір на обов'язкове
державне пенсійне страхування» такий
збір сплачується тільки при відчуженні
автомобіля, а не при його купівлі.

Оскільки у правовідносинах щодо
продажу автомобіля він виступив
покупцем, а не продавцем, вважав, що
збір до Пенсійного фонду України на
обов'язкове державне пенсійне
страхування у розмірі 3 % вартості
автомобіля було сплачено ним
безпідставно.

Просив стягнути з державного бюджету
України на його користь 20529,92 грн.
помилково сплаченого збору на
обов'язкове державне пенсійне
страхування при придбанні легкового
автомобіля TOYOTA Land Cruiser 200, державний
номер НОМЕР_1, № кузова НОМЕР_2.

Постановою Хмельницького окружного
адміністративного суду від 21 грудня 2012
року, залишеною без змін ухвалою
Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 19 лютого 2013
року, позов задоволено.

Не погоджуючись з рішеннями судів
першої та апеляційної інстанцій у
справі, Управління Пенсійного фонду
України в Красилівському районі
Хмельницької області та Головне
управління Державної казначейської
служби України у Хмельницькій області
звернулися з касаційними скаргами, в
яких просять рішення судів першої та
апеляційної інстанцій скасувати та
прийняти нове рішення, яким відмовити
позивачу у задоволенні позову,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи
касаційних скарг, перевіривши
матеріали справи, колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
вважає, що касаційні скарги не
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що позивач придбав
легковий автомобіль TOYOTA Land Cruiser 200,
державний номер НОМЕР_1, згідно
довідки-рахунку серії ДПІ №183003 від 01
червня 2012 року та розпочав його
реєстрацію. Відповідно до абзацу 12
пункту 8 "Правил державної реєстрації
та обліку автомобілів, автобусів, а
також самохідних машин,
сконструйованих на шасі автомобілів,
мотоциклів усіх типів, марок і моделей,
причепів, напівпричепів та
мотоколясок", реєстрація транспортних
засобів проводиться за умови сплати їх
власниками передбачених
законодавством податків, а також
внесення в установленому порядку
платежів за огляд транспортних
засобів, реєстрацію, перереєстрацію та
зняття з обліку, відшкодування
вартості бланків реєстраційних
документів та номерних знаків.

При реєстрації придбаного автомобіля в
органах ДАІ позивач сплатив збір до
Пенсійного фонду (3% його вартості) в
сумі 20529,92 гривень, що підтверджується
меморіальним ордером №g012gc_100 від 01
червня 2012 року.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновком якого погодився
і суд апеляційної інстанції, виходив з
безпідставності сплати позивачем при
купівлі автомобіля збору на
обов'язкове державне пенсійне
страхування. Зазначена позиція суду
ґрунтується на тому, що згідно з
пунктом 7 статті 1 Закону України «Про
збір на обов'язкове державне пенсійне
страхування» платниками збору на
обов'язкове державне пенсійне
страхування є юридичні та фізичні
особи при відчуженні легкових
автомобілів, у той час як у спірних
правовідносинах позивач є набувачем
речового права на майно, а не його
відчужувачем.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком судів попередніх інстанцій,
виходячи з наступного.

Пунктом 7 статті 1 Закону України «Про
збір на обов'язкове державне пенсійне
страхування» від 26 червня 1997 року
№400/97-ВР (далі - Закон №400/97-ВР) (в
редакції чинній на час виникнення
спірних правовідносин), визначено
виключний перелік осіб-платників збору
на обов'язкове державне пенсійне
страхування, зокрема передбачено, що
платниками збору є юридичні та фізичні
особи при відчуженні легкових
автомобілів, крім легкових
автомобілів, якими забезпечуються
інваліди, та тих автомобілів, які
переходять у власність спадкоємцям за
законом.

Отже, відповідно до цього Закону
обов'язок зі сплати збору на
обов'язкове державне пенсійне
страхування покладається на осіб лише
у випадку відчуження, а не при купівлі
легкових автомобілів.

Разом з тим, відповідно до пункту 12
Порядку сплати збору на обов'язкове
державне пенсійне страхування з
окремих видів господарських операцій,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 03 листопада 1998
року № 1740 (далі - Порядок) платниками
збору на обов'язкове державне пенсійне
страхування з операцій з відчуження
легкових автомобілів є підприємства,
установи та організації всіх форм
власності, а також фізичні особи, які
набувають право власності на легкові
автомобілі шляхом купівлі легкових
автомобілів, у тому числі у виробників
або торгівельних організацій (крім
випадків забезпечення автомобілями
інвалідів згідно із законодавством).

Таким чином, на час виникнення спірних
правовідносин положення Порядку
суперечили вимогам Закону №400/97-ВР у
частині регулювання питання зі сплати
збору на обов'язкове державне пенсійне
страхування з операцій з відчуження
легкових автомобілів.

Згідно з частиною 4 статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
у разі невідповідності
нормативно-правового акта Конституції
України, закону України, міжнародному
договору, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України, або
іншому правовому акту суд застосовує
правовий акт, який має вищу юридичну
силу.

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про застосування
Конституції України при здійсненні
правосуддя» №9 від 1 листопада 1996 року
вказано, що судам необхідно виходити з
того, що нормативно-правові акти
будь-якого державного чи іншого органу
(акти Президента України, постанови
Верховної Ради України, постанови і
розпорядження Кабінету Міністрів
України, нормативно-правові акти
Верховної Ради Автономної Республіки
Крим чи рішення Ради міністрів
Автономної Республіки Крим, акти
органів місцевого самоврядування,
накази та інструкції міністерств і
відомств, накази керівників
підприємств, установ та організацій
тощо) підлягають оцінці на
відповідність як Конституції, так і
закону. Якщо при розгляді справи буде
встановлено, що нормативно-правовий
акт, який підлягав застосуванню, не
відповідає чи суперечить законові, суд
зобов'язаний застосувати закон, який
регулює ці правовідносини.

Враховуючи наведене та виходячи із
загальних засад пріоритетності
законів над підзаконними актами, суд
апеляційної інстанції прийшов до
правильного висновку, що при вирішення
даного спору застосуванню підлягають
норми Закону №400/97-ВР.

Виходячи з фактичних обставин справи
та керуючись приписами пунктом 7 статті
1 Закону № 400/97-ВР, суди попередніх
інстанцій прийшли до вірного висновку,
що ОСОБА_3, як покупець автомобіля, не є
платником збору на обов'язкове
державне пенсійне страхування у
спірних правовідносинах, а тому
обґрунтовано і правомірно задовольнив
позов та стягнули на його користь
20529,92 грн. безпідставно сплаченого
збору на обов'язкове державне пенсійне
страхування.

За правилами статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанції не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що касаційні скарги слід
залишити без задоволення, оскільки
судові рішення постановлені з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, правова оцінка
обставинам у справі дана вірно, а
доводи касаційних скарг є
необґрунтованими.

Керуючись статтями 2201, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів,

ухвалила:

Касаційні скарги Управління
Пенсійного фонду України в
Красилівському районі Хмельницької
області та Головного управління
Державної казначейської служби
України у Хмельницькій області
залишити без задоволення, а постанову
Хмельницького окружного
адміністративного суду від 21 грудня 2012
року та ухвалу Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 19 лютого 2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: