Справа № 872/8411/13
Суддя: Добродняк І.Ю.
Дата ухвалення: 2014-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

872/8411/13

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

24 червня 2014 року

справа № 2а/9288/09/0470

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Добродняк І.Ю

суддів: Бишевської Н.А. Семененка Я.В.

за участю секретаря судового засідання: Новошицька О.О.

за участю представників:

позивача: - не з’явився

відповідача: - не з’явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

апеляційну скаргу Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів

на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 грудня 2009 року

у справі № 2а-9288/09/0470

за позовом Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів

до Комунального житлового підприємства №14

про стягнення суми адміністративно-господарських санкцій та пені,-

ВСТАНОВИЛА:

Дніпропетровське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось до суду з позовом до Комунального житлового підприємства №14, в якому просило стягнути з Комунального житлового підприємства №14 на користь Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції у розмірі 12 760,26грн.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 грудня 2009 року у задоволені адміністративного позову відмовлено з тих підстав, що відповідач здійснив всі залежні від нього дії для забезпечення необхідної кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів. (а.с.48-49).

Не погодившись з постановою суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість висновків суду, неповне з’ясування обставин справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати постанову та прийняти нову, якою задовольнити позов. Позивач зазначає, що згідно Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з ч.1 ст.19 цього Закону, вважається працевлаштування підприємством інвалідів, для яких це місце є основним. Висновок суду щодо виконання усіх належних заходів відповідачем щодо виконання нормативу з працевлаштування інвалідів є помилковим.

Представники сторін у судове засідання не з’явилися, про час і місце судового засідання сторони повідомлені судом належним чином.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідач – комунальне житлове підприємство №14 є юридичною особою та відноситься до підприємств, яким відповідно до ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів.

Виходячи із даних, наведених відповідачем у звіті форми № 10-ПІ за 2008 рік (а.с.4), середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу фактично становила у звітній період 78 осіб, відповідно, кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених за вимогами Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», повинна складати - 3 особа. Фактично за рік працювало 2 особа.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» роботодавці самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць, виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

Забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості (ч.1 ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»).

Відповідно Закону України «Про зайнятість населення» підбір підходящої роботи для інвалідів здійснюється відповідно до їхніх професійних навичок, знань, рекомендацій медико-соціальної експертної комісії та з урахуванням побажань інваліда (ст.7 Закону).

Статтею 19 цього ж Закону України «Про зайнятість населення» визначено право державної служби зайнятості направляти для працевлаштування на підприємства, в установи і організації всіх форм власності при наявності там вільних робочих місць (вакантних посад) інвалідів, які звертаються до служби зайнятості, відповідно до рівня їх освіти і професійної підготовки та рекомендацій МСЕК, наявних у них кваліфікації і знань та з урахуванням їх побажань.

З огляду на викладене, обов’язок по працевлаштуванню інвалідів відповідно до встановленого Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» нормативу покладається як на роботодавців так і на державну службу зайнятості.

Обов’язки роботодавців стосовно забезпечення прав інвалідів на працевлаштування визначені ст.18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» і це, зокрема, виділення та створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальних робочих місць, створення для них умов праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечення інших соціально-економічних гарантій, передбачених чинним законодавством, надання державній службі зайнятості інформації, необхідної для організації працевлаштування інвалідів.

Підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, де настала інвалідність, з урахуванням побажань інваліда, наявних у нього професійних навичок і знань, а також рекомендацій медико-соціальної експертизи (ч.2 ст.18 цього Закону).

Таким чином на підприємство покладається обов'язок створювати та належним чином атестувати створені робочі місця для працевлаштування інвалідів, інформувати про таку кількість створених робочих місць органи працевлаштування інвалідів.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач обов’язки зі створення робочих місць для інвалідів та їх працевлаштування виконував у повному обсязі відповідно до вимог чинного законодавства.

До Тернівського районного центру зайнятості відповідачем подавались звіти про наявність вакансій форма № 3-ПН, в яких відповідач зазначав про наявність вакантних місць для працевлаштування інвалідів.

02.01.2008 відповідачем виданий наказ № 4 «Про створення робочих місць для інвалідів за професіями», яким підприємством створено робочі місця для працевлаштування інвалідів в кількості 3 місць для потреби підприємства, створено робочі місця на вакансії: електромонтер розряд 4, столяр розряд 3, 4, паспортист.

За відомостями, отриманими від Дніпропетровського обласного центру зайнятості (лист від 23.12.2008 № 1134), надана підприємством інформація про наявні вакансії для інвалідів була розміщена у секторі самостійного пошуку роботи для ознайомлення клієнтів центру зайнятості.

В 2008 році для працевлаштування на підприємство на заявлені вакансії було направлено 2-х осіб. Жодна особа не працевлаштована через їх особисту відмову від працевлаштування. Інші громадяни, які мали групу інвалідності і перебували на обліку в Тернівському районному центрі зайнятості або звертались у пошуках роботи та відповідали заявленим у вакансіях вимогам, не направлялись через відсутність бажаючих.

Випадків безпідставної відмови відповідачем у прийнятті інвалідів на роботу протягом 2008 року не було, всі інваліди, які звертались на підприємство у 2008 році, працевлаштовані.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що відповідачем вчинено усіх залежних від нього заходів для виконання нормативу з працевлаштування інвалідів.

Сам по собі факт відсутності працевлаштованих інвалідів відповідно до нормативу, ще не є безспірною підставою для відповідальності, оскільки у разі відсутності на обліку інвалідів, які мешкають на території, де знаходиться підприємство відповідача, і бажають працювати на вказаному підприємстві, або у разі небажання інвалідів працювати на підприємстві відповідача, не вбачається за можливе виконання законодавчо встановленого нормативу.

Адміністративно-господарська відповідальність, передбачена ст.20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», за своєю суттю є господарсько-правовою відповідальністю, підставою для застосування якої є вчинене роботодавцем правопорушення у сфері господарювання (ч.1 ст.218 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч.2 зазначеної статті учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов’язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

У зв’язку з цим колегія суддів не вбачає підстав для застосування до відповідача штрафних санкцій та нарахування пені за несвоєчасну сплату цих санкцій.

Суд першої інстанції під час розгляду даної справи в повному обсязі дослідив обставини, які мають значення для справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга позивача - залишенню без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги спростовуються дослідженими у справі доказами і не можуть бути підставою для скасування постанови суду.

Керуючись ст.ст.198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 грудня 2009 року у справі № 2а-9288/09/0470 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку, встановленому ст.212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: І.Ю. Добродняк

Суддя: Н.А. Бишевська

Суддя: Я.В. Семененко