Справа № 2а-10725/10/1570
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2014 року м.
Київ К/9991/55050/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Іваненко Я.Л.,
Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом ОСОБА_4 до Державного комітету
України у справах національностей та
релігій про визнання рішення нечинним
та зобов'язання надати статус біженця,
за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 19 вересня
2011 року та ухвалу Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 9 серпня 2012 року, -

у с т а н о в и л а :

У листопаді 2010 року ОСОБА_4
звернувся із зазначеним позовом до
Державного комітету України у справах
національностей та релігій про
визнання рішення нечинним та
зобов'язання надати статус біженця. В
обґрунтування позовних вимог
посилався на те, що є громадянином
Ліберії з 1995 року приживає в Республіці
Гвінея. Через побоювання стати жертвою
переслідування внаслідок належності
до певної соціальної групи був
змушений покинути країну своєї
громадянської належності та прибув до
України. Після чого 2009 році позивач
звернувся з заявою про надання статусу
біженця, однак рішенням Державного
комітету України у справах
національностей та релігій № 226-10 від 2
серпня 2010 року у наданні такого статусу
відмовлено, з підстав
необґрунтованості заяви.

Дану відмову позивач вважає
протиправною, тому посилаючись на ці
обставини і на помилкове застосування
Закону України «Про біженців»,
Женевської Конвенції про статус
біженців 1951 року, Європейської
конвенції про захист прав людини та
основоположних свобод, просив
скасувати рішення відповідача та
зобов'язати надати йому статус біженця.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 19 вересня
2011 року, залишеною без змін ухвалою
Одеського апеляційного
адміністративного суду від 9 серпня 2012
року, в задоволенні позову відмовлено.

У поданій до Вищого
адміністративного суду України
касаційній скарзі позивач, посилаючись
на неправильне застосування судами
норм матеріального і порушення норм
процесуального права, просить ухвалені
ними судові рішення скасувати та
задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши доповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги,
матеріали справи колегія суддів, в
межах статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства
України, дійшла висновку про
відхилення скарги з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні
позовних вимог суди, на підставі
наявних у справі даних встановили і
правильно виходили з того, що у
позивача відсутні обґрунтовані
обставини для побоювання стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань.

Відповідно до абзацу 2 статті 1
Закону України «Про біженців» біженець
- особа, яка не є громадянином України і
внаслідок цілком обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань, перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Як вбачається з матеріалів
справи, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 є
громадянином Ліберії. У 1995 році
внаслідок громадянської війни на
батьківщині виїхав до Республіки
Гвінея де проживав з прийомними
батьками. У 2009 році позивач виїхав з
Гвінеї та прибув до України через
Марокко та Туреччину. У вересні 2009 року
позивач звернувся із заявою про
надання статусу біженця через
побоювання стати жертвою
переслідування внаслідок належності
до певної соціальної групи, зокрема
тому, що його прийомний батько є
військовим генералом, якого
заарештували за політичні переконання.
Тому ОСОБА_4 вважає, що у разі
повернення до Гвінеї він може зазнати
переслідувань та бути також
заарештований.

Судами встановлено, що жодних
фактів звернення до правоохоронних
органів у країні походження щодо свого
переслідування з боку влади, утисків
або погроз, позивачем представлено не
було, і доказів зазначеного суди не
встановили.

Ситуація у країні походження при
визначенні статусу біженця є вихідним
критерієм для його надання. Така
ситуація є доказом того, що суб'єктивні
побоювання стати жертвою
переслідування є цілком
обґрунтованими, тобто підкріплюються
об'єктивним положенням в країні та
історією, яка відбулася особисто із
заявником.

Ситуація виникнення цілком
обґрунтованих побоювань
переслідування може скластися як під
час знаходження людини у країні свого
походження (у цьому випадку особа
залишає країну у пошуках притулку), так
і під час знаходження людини в
іноземній державі, через деякий час
після від'їзду з країни походження
(тобто ситуація в країні походження
змінилася після від'їзду, породжуючи
серйозну небезпеку для заявника), або
може ґрунтуватися на діях самого
заявника після його від'їзду, коли
повернення до країни походження стає
небезпечним. Але таке цілком
обґрунтоване побоювання повинно
існувати в теперішній час.

Суди дійшли обґрунтованого
висновку, що твердження позивача про
загрозу його свободі або здоров'ю у
разі повернення на батьківщину не
доведено в суді. Встановлено, що до
жодних політичних партій, громадських,
військових та релігійних організацій
позивач не відноситься, а отже підстав
для визнання його біженцем не має.

Окрім того, підстав вважати, що у
країні походження позивача існують
переслідування членів сімей
військовослужбовців, що служили у
різні режими політичної влади, у суду
також не має.

За таких обставин суди дійшли
правильного висновку, що заява
позивача є необґрунтованою, фактів та
обставин, які можна розцінювати як
переконливі докази обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
через його належність до певної
соціальної групи не має.

Отже, спірне рішення відповідача
є обґрунтованим, а рішення судів
відповідають дійсним обставинам
справи та нормам матеріального і
процесуального права, доводи
касаційної скарги їх висновків не
спростовують, а тому підстав для
скасування судових рішень колегія
суддів не вбачає.

За правилами частини першої статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанцій
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Не може бути скасовано правильне і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України колегія суддів Вищого
адміністративного суду України, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4
відхилити, а постанову Одеського
окружного адміністративного суду від 19
вересня 2011 року та ухвалу Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 9 серпня 2012 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало