Справа № 826/6479/14
Суддя: Грибан І.О.
Дата ухвалення: 2014-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/6479/14
Головуючий у 1-й інстанції: Гарник К.Ю.
Суддя-доповідач:
У Х В А Л А

Іменем України

11 вересня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

Головуючий-суддя
Грибан І.О.

судді
Беспалов О.О., Парінов А.Б.

за участі:

секретар с/з
Печенюк Р.В.

апелянт
ОСОБА_3

пр-к апелянта
ОСОБА_4

пр-к відповідача
Грінцов М.М.

розглянув у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 20 червня 2014 року у
справі за адміністративним позовом
ОСОБА_3 до Міністерства внутрішніх
справ України про визнання наказу
неправомірним та скасувати, поновлення
на роботі -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в суд з даним позовом
до Міністерства внутрішніх справ
України в якому просив ( з урахуванням
заяви про зміну позовних вимог):

- визнати наказ Міністерства
внутрішніх справ України № 558о/с від 10
квітня 2014 року про звільнення ОСОБА_3 з
органів внутрішніх справ згідно пункту
64 «ж» Положення про проходження служби
рядовим і начальницьким складом
органів внутрішніх справ
неправомірним та скасувати;

- поновити ОСОБА_3 на службі в органах
внутрішніх справ на посаді заступника
начальника Управління внутрішньої
безпеки місті Києві Департаменту
внутрішньої безпеки МВС України -
начальника відділу оперативного
забезпечення або за відсутності такої
посади на іншу рівнозначну з 11 квітня
2014 року;

- стягнути з відповідача середній
заробіток за час вимушеного прогулу;

- стягнути з відповідача моральну шкоду
у сумі 3000,00 грн.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
20 червня 2014 року в задоволенні позову
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції позивач подав апеляційну
скаргу, в якій зазначав про порушення
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
неповне з'ясування обставин справи, що
призвело до неправильного її
вирішення. Апелянт просив скасувати
постанову суду першої інстанції та
прийняти нову, якою позовні вимоги
задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення учасників процесу, що
з'явилися, дослідивши матеріали справи,
перевіривши доводи апеляційної скарги
та заперечень на неї, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення виходячи з
таких підстав.

Як встановлено судом першої інстанції
та вбачається з матеріалів справи,
наказом Міністерства внутрішніх справ
України від 10 квітня 2014 року № 558о/с «По
особовому складу» відповідно до
Положення про проходження служби
рядовим і начальницьким складом
органів внутрішніх справ звільнено з
органів внутрішніх справ: у запас
Збройних Сил: за п. 64 «ж» (за власним
бажанням) майора міліції ОСОБА_3 (Б-004868),
заступника начальника управління
внутрішньої безпеки в місті Києві -
начальника відділу оперативного
забезпечення (підпорядкованого
Департаменту внутрішньої) з 11 квітня 2014
року, установивши щомісячну премію за
квітень 2014 року в розмірі 1777,49 грн.

Підставою для звільнення у
вищезазначеному наказі зазначено
рапорт позивача від 07 березня 2014 року.

Відмовляючи в задоволенні позову суд
першої інстанції виходив з
правомірності оскаржуваного наказу.

Розглядаючи справу в межах заявлених
позовних вимог та доводів апеляційної
скарги, колегія суддів зважає на
наступне.

Відповідно до ст. 2 КАС України, у
справах щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Відповідно до ст.19 Конституції України
органи державної влади та місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, у
межах повноважень та способом,
передбаченими Конституцією та
законами України.

Відповідно до статті 18 Закону України
«Про міліцію» від 20 грудня 1990 року №
565-XII (далі по тексту - Закон № 565-XII)
порядок та умови проходження служби в
міліції регламентуються Положенням
про проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ, затверджуваним
Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 64 п. «ж» Положення
звільнення осіб вищого начальницького
складу проводиться за власним бажанням
при наявності поважних причин, що
перешкоджають виконанню службових
обов'язків.

Відповідно до ст. 68 Положення про
проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ України особи
рядового та начальницького складу, які
виявили бажання звільнитися зі служби
за особистим проханням, попереджають
прямого начальника органу внутрішніх
справ про прийняте ними рішення не
пізніше, як за три місяці до дня
звільнення, про що подають рапорт за
командою.

За змістом цього пункту, до закінчення
трьохмісячного строку попередження,
особи, які подали рапорт про звільнення
за власним бажанням мають право
відкликати поданий рапорт, якщо
сторони не домовилися про звільнення у
більш короткий строк.

Отже, з аналізу зазначених вище
приписів ст. 68 Положення вбачається
обов'язок саме особи яка звільняється
попередити начальника про наступне
вивільнення не пізніш як за три місяці
до звільнення. Разом з тим Положення не
встановлює обов'язку начальника
звільнити таку особу не раніше ніж
через три місяці після подачі рапорту.

З рапорту позивача від 07.03.2014 року
вбачається, що останній просить його
звільнити з 11.04.2014 року за власним
бажанням. Даний рапорт погоджений з
тимчасово виконуючим обов'язки
начальника Департаменту внутрішньої
безпеки ОСОБА_6

Зазначений рапорт позивачем не
відкликаний. Доказів протилежного не
надано.

Таким чином, сторони домовилися про
звільнення у більш короткий строк.

Отже висновок суду першої інстанції
щодо правомірності звільнення
позивача до закінчення тримісячного
строку є обґрунтованим.

Щодо твердження апелянта про
звільнення його під час перебування на
лікарняному, то Положення про
проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ України не містить
заборони звільняти осіб рядового та
начальницького складу органів
внутрішніх справ зі служби за власним
бажанням під час перебування на
лікарняному.

Крім того, в матеріалах справи відсутні
докази повідомлення відповідача про
перебування ОСОБА_3 в період з 08.04.2014
року по 22.04.2014 року на лікарняному.

Судом першої інстанції також вірно
відхилено посилання позивача на норми
Кодексу законів про працю України,
оскільки на спірні правовідносини, які
урегульовані спеціальним
законодавством Законом України «Про
міліцію», Законом України «Про
Дисциплінарний статут органів
внутрішніх справ України», Положенням
про проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ, норми трудового
законодавства не поширюються і можуть
бути застосовані лише при умові, якщо
це передбачено законодавством, яке
регулює порядок проходження служби в
органах внутрішніх справ.

Щодо доводів апелянта про написання
рапорту про звільнення під тиском, то
колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про їх
неспроможність з огляду на відсутність
відповідних доказів.

Оскільки позовні вимоги про стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та моральної шкоди є похідними
від вимог щодо правомірності наказу
про звільнення, то колегія суддів
погоджуються з висновком суду першої
інстанції про їх безпідставність у
зв'язку з правомірністю звільнення
позивача .

Таким чином, колегія суддів приходить
до переконання, що висновки суду першої
інстанції є обґрунтованими, а доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновки суду першої інстанції.

Оскільки судове рішення ухвалене судом
першої інстанції з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
на підставі повно і всебічно з'ясованих
обставин в справі, підтверджених
доказами, колегія суддів апеляційної
інстанції підстав для його скасування
не вбачає.

Керуючись ст.ст. 160, 197, 200, 205, 206, 254 КАС
України, суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без
задоволення, а постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
20 червня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів
шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий-суддя І.О.Грибан

Суддя
О.О.Беспалов

Суддя
А.Б.Парінов

Повний текст виготовлено - 12.09.2014 р.

.

Головуючий суддя
Грибан І.О.

Судді:
Беспалов О.О.

Парінов А.Б.