Справа № 827/1628/13-а
Суддя: Лиска Т.О.
Дата ухвалення: 2014-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"04" вересня 2014 р. м. Київ
К/800/61723/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Суддів: Лиски Т.О. (доповідач),

Олендера І.Я.,

Штульмана І.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу за
позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Головного
управління Державної міграційної
служби України в Автономній Республіці
Крим про скасування наказів та
зобов'язання вчинити певні дії,
касаційне провадження в якій відкрито
за касаційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4 на
постанову Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 04 листопада 2013 року, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року позивачі
звернулися до суду з позовом до
Головного управління Державної
міграційної служби України в
Автономній Республіці Крим, у якому
просили скасувати накази відповідача
№5 та №6 від 12 березня 2013 року.

Зобов'язати Головне управління
Державної міграційної служби України в
Автономній Республіці Крим прийняти
рішення про оформлення документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста
Севастополя від 16 серпня 2013 року
позов задоволено.

Постановою Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 04 листопада 2013 року було
скасовано постанову суду першої
інстанції та ухвалено нову постанову,
якою відмовлено позивачу у задоволенні
позову.

Не погоджуючись з постановою суду
апеляційної інстанції у справі,
позивачі звернулися з касаційною
скаргою, в якій просять постанову суду
апеляційної інстанції скасувати та
залишити в силі постанову суду першої
інстанції, посилаючись на порушення
судом апеляційної інстанції норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
здійснивши перевірку доводів
касаційної скарги, матеріалів справи,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та
ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2, є громадянами
Республіки Киргизстан, етнічними
узбеками, одружені, мають трьох
неповнолітніх дітей. У Киргизстані до
від'їзду на Україну мешкали у Ошської
області у місті Ош. ОСОБА_3 має
незакінчену вищу освіту за
спеціальністю - викладач фізкультури.
ОСОБА_4 має середню освіту, в країні
походження працювала швачкою на
Ошській швейній фабриці.

26 лютого 2013 року позивачі звернулись до
Головного управління Державної
міграційної служби України в
Автономній Республіці Крим із
заявами-анкетами про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

27 лютого 2013 року працівниками
Головного управління Державної
міграційної служби України в
Автономній Республіці Крим були
проведені співбесіди з позивачами, про
що складені відповідні протоколи.

12 березня 2013 року Головним управлінням
Державної міграційної служби України в
Автономній Республіці Крим за
результатами співбесід були прийняті
висновки про відмову ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту .

Також, 12 березня 2013 року Головним
управлінням Державної міграційної
служби України в Автономній Республіці
Крим прийнято накази №5 та №6 про
відмову позивачам в оформленні
документів для вирішення питання про
визнання особою, яка потребує
додаткового захисту.

Про прийняті накази позивачі були
сповіщені повідомленнями №14 та №15 від
12 березня 2013 року.

Не погодившись з прийнятими рішеннями
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 оскаржили їх до
Державної міграційної служби України,
проте Державною міграційною службою
України 14 травня 2013 року прийняті
рішення №13-13 та №11-13 про відхилення
скарг на рішення органу міграційної
служби про відмову в оформленні
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Скасовуючи постанову суду першої
інстанції та відмовляючи позивачам у
задоволенні позову, суд апеляційної
інстанції, виходив з того, що виходячи з
доводів позивачів та зібраних у справі
доказів, відсутні умови, передбачені
пунктами 1, 13 частини першої статті 1
Закону України від 8 липня 2011 року №
3671-VI «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» щодо визнання
позивачів біженцями або особами, які
потребують додаткового захисту.

Колегія суддів погоджується з
таким висновком суду апеляційної
інстанції, виходячи з наступного.

Порядок регулювання суспільних
відносин у сфері визнання особи
біженцем або особою, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту,
втрати та позбавлення цього статусу, а
також встановлення правового статусу
біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту і яким надано
тимчасовий захист в Україні,
визначається Законом України № 3671-VІ
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
міжнародними актами, в тому числі
Конвенцією про статус біженців 1951 року,
Протоколом щодо статусу біженців 1967
року.

Відповідно до пунктів 1, 13 частини
першої статті 1 цього Закону біженцем
визнається особа, яка не є громадянином
України і внаслідок обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань, перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового
захисту, - особа, яка не є біженцем
відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Згідно з положеннями Конвенції про
статус біженців 1951 року і Протоколу
щодо статусу біженців 1967 року поняття
"біженець" включає в себе чотири
основні підстави, за наявності яких
особі може бути надано статус біженця.
Такими підставами є: знаходження особи
за межами країни своєї національної
належності або, якщо особа не має
визначеного громадянства, - за межами
країни свого колишнього місця
проживання; наявність обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань;
побоювання стати жертвою
переслідувань повинно бути пов'язане з
ознаками, які вказані в Конвенції про
статус біженців, а саме: расової
належності, релігії, національності
(громадянства), належності до певної
соціальної групи, політичних поглядів;
неможливість або небажання особи
користуватися захистом країни
походження внаслідок таких побоювань.

За змістом пункту 45 Керівництва з
процедур та критеріїв визначення
статусу біженців Управління Верхового
комісара ООН у справах біженців (1992 рік)
особа повинна вказати переконливу
причину, чому вона особисто побоюється
стати жертвою переслідування.

Як було встановлено судами попередніх
інстанцій, що саме через економічні
проблеми у Киргизстані: відсутність
можливості працевлаштуватись, тяжкої
економічної ситуації, позивачі
перетнули державний кордон України в
порядку, встановленому законодавством
України, та залізничним сполученням
прибули в Україну 10 червня 2007 року.
Потрапивши на територію України,
позивачі не звертались до компетентних
органів державної влади для отримання
захисту. .

Згідно абзацу 4 частини 1 статті 6
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» не може бути
визнана біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, особа
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до ч.6-9 статті 8 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» рішення про
відмову в оформленні документів для
вирішення питань щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, приймаються за
заявами, які є очевидно
необґрунтованими, тобто якщо у
заявника відсутні умови, зазначені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, а також якщо заяви носять
характер зловживання: якщо заявник з
метою визнання його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, видає себе за іншу особу, а так
само за заявами, поданими особами, яким
було відмовлено у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, у зв'язку з відсутністю
підстав, передбачених для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, встановлених
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, якщо зазначені умови не
змінилися.

З огляду на вказане, колегія суддів
погоджується із висновком суду
апеляційної інстанції, щодо
відсутності підстав та обставин,
визначених Конвенцією про статус
біженців 1951 року, статті 1 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» для надання
позивачам статусу біженця, оскільки не
встановлено, що вони можуть стати
жертвами переслідувань за ознаками
раси, віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань.

Враховуючи вищевикладене, а також
те, що постанова суду першої інстанції
скасована судом апеляційної інстанції,
а в справі ухвалено нове рішення,
колегія суддів вважає, що касаційну
скаргу слід залишити без задоволення, а
постанову суду апеляційної інстанції
залишити без змін, оскільки вона
прийнята з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
а доводи касаційної скарги висновків
суду не спростовують.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 222, 223, 224, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів,

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4
залишити без задоволення, а постанову
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 04 листопада
2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: