Справа № 802/4109/13-а
Суддя: Іваненко Я.Л.
Дата ухвалення: 2014-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

11 вересня 2014 року м.
Київ В/800/4142/14

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

суддів Іваненко Я.Л., Бутенка
В.І., Ємельянової В.І., Кочана В.М.,
Ліпського Д.В.,

перевіривши виконання вимог
законодавства при подачі заяви ОСОБА_6
про перегляд Верховним Судом України
ухвали Вищого адміністративного суду
України від 17 червня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_6 до Вінницької митниці
Міндоходів про скасування наказу та
поновлення на посаді,

в с т а н о в и л а:

04 вересня 2014 року ОСОБА_6 надіслано до
Верховного Суду України через Вищий
адміністративний суд України заяву про
перегляд ухвали Вищого
адміністративного суду України від 17
червня 2014 року.

Статтею 239-1 Кодексу адміністративного
судочинства України передбачено,
зокрема, що заява про перегляд судових
рішень подається до Верховного Суду
України через Вищий адміністративний
суд України, який за змістом статей 239-2
та 240 цього Кодексу перевіряє
відповідність заяви вимогам ст.ст. 239,
239-1 Кодексу адміністративного
судочинства України та вирішує питання
про допуск справи до провадження.

Згідно статті 237 Кодексу
адміністративного судочинства України
заява про перегляд судових рішень в
адміністративних справах може бути
подана виключно з мотивів:

1) неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права, що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах;

2) встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом;

3) порушення норм матеріального чи
процесуального права, що призвело до
ухвалення Вищим адміністративним
судом України незаконного судового
рішення з питань, передбачених статтею
171-1 цього Кодексу.

Подібність правовідносин означає,
зокрема, тотожність суб'єктного складу
учасників відносин, об'єкта та предмета
правового регулювання, а також умов
застосування правових норм (зокрема,
часу, місця, підстав виникнення,
припинення та зміни відповідних
правовідносин). Зміст правовідносин з
метою з'ясування їх подібності в різних
рішеннях суду (судів) касаційної
інстанції визначається обставинами
кожної конкретної справи.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 17 червня 2014 року, про
перегляд якої ставиться питання, було
залишено без змін рішення судів першої
та апеляційної інстанцій про відмову в
задоволенні позовних вимог про
скасування наказу та поновлення
позивача на посаді з тих підстав, що
звільнення позивача відбулось із
дотриманням вимог чинного
законодавства, оскільки на виконання
вимог частини 1 статті 49-2 Кодексу
законів про працю України, 25 липня 2013
року ОСОБА_6 був попереджений про
наступне його звільнення через 2 місяці
з дня ознайомлення з наказом, і йому
було запропоновано перевестись на
посади: інспектора митного поста
«Піщанка» Вінницької митниці
Міндоходів; інспектора відділу митного
оформлення «Залізничний» митного
поста «Дністер» Вінницької митниці
Міндоходів; головного інспектора
відділу фінансово-економічної роботи
та бухгалтерського обліку Вінницької
митниці Міндоходів на час відпустки по
догляду за дитиною, а в подальшому, 29
серпня 2013 року та 24 вересня 2013 року,
повторно письмово повідомлено про
можливе вивільнення з посади та
запропоновано продовжити трудові
відносини на посадах: інспектора
митного поста «Піщанка» або інспектора
відділу митного оформлення
«Залізничний» митного поста «Дністер».

У заяві на підтвердження неоднакового
застосування судом касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах,
заявник посилається на ухвали Вищого
адміністративного суду України від 02
квітня 2013 року, від 28 січня 2014 року, від
27 лютого 2014 року, від 22 травня 2014 року,
від 18 березня 2014 року, від 10 грудня 2013
року.

Проаналізувавши додані до заяви судові
рішення Вищого адміністративного суду
України, колегія суддів не вбачає
неоднакового застосування касаційним
судом норм матеріального права у
подібних правовідносинах.

Так, в ухвалі Вищого адміністративного
суду України від 02 квітня 2013 року
колегія суддів касаційного суду
погодилась з висновками судів першої
та апеляційної інстанцій про
задоволення позовних вимог та
поновлення позивача на займаній
посаді, оскільки на момент
попередження позивача про звільнення
була вакантна посада начальника
відділу документообігу, звернень
громадян та контролю, яка відповідала
його кваліфікації, проте запропонована
позивачу не була.

В ухвалі Вищого адміністративного суду
України від 28 січня 2014 року колегія
суддів касаційного суду погодилась з
висновком судів першої та апеляційної
інстанцій про задоволення позовних
вимог, оскільки вакантних посад, що
відповідали освітньо-кваліфікаційному
рівню та досвіду трудової діяльності
позивача, запропоновано не було, а
Державною податковою службою України
доказів на підтвердження наявності чи
відсутності вакансій, які відповідно
до своєї кваліфікації міг обіймати
позивач, надано не було.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 27 лютого 2014 року було
скасовано постанову Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 29 березня 2013 року та залишено в силі
постанову Тернопільського окружного
адміністративного суду від 30 травня 2012
року про задоволення позовних вимог з
тих підстав, що відповідач, при
наявності вакантних посад в
центральному апараті Державної митної
служби України, жодну із них позивачу
не запропонував, а пропозиція зайняти
посаду в структурі іншої юридичної
особи не може бути розцінена як дійсне
виконання відповідачем вимог,
покладених на нього ст. 40 Кодексу
законів про працю України.

В ухвалі Вищого адміністративного суду
України від 22 травня 2014 року колегія
суддів касаційного суду погодилась з
висновком судів першої та апеляційної
інстанцій про те, що звільнення
позивача з посади відбулось із
порушенням вимог чинного
законодавства, оскільки відповідач не
навів доказів неможливості перевести
позивача з його згоди на іншу роботу та
доказів відсутності переважного права
позивача перед іншими працівниками на
залишення на роботі.

Враховуючи, що має місце встановлення
різних обставини в кожній із наведених
вище справ, доводи ОСОБА_6 про
неоднакове застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права у подібних
правовідносинах є необґрунтованими.

Також суд касаційної інстанцій вважає
необґрунтованим посилання заявника на
ухвали Вищого адміністративного суду
України від 18 березня 2014 року та від 10
грудня 2013 року, якими скасовані рішення
судів першої та апеляційної інстанцій,
а справи направлено на новий розгляд до
суду першої інстанції, оскільки при
постановленні даних ухвал касаційним
судом спір по суті вирішено не було.

З огляду на викладене, колегія суддів
приходить до висновку про відмову в
задоволенні заяви про допуск даної
справи до провадження Верховного Суду
України.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 236 - 240 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Відмовити в допуску до провадження
Верховного Суду України справи за
позовом ОСОБА_6 до Вінницької митниці
Міндоходів про скасування наказу та
поновлення на посаді за заявою ОСОБА_6
про перегляд Верховним Судом України
ухвали Вищого адміністративного суду
України від 17 червня 2014 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
Я.Л. Іваненко

В.І. Бутенко

В.І. Ємельянова

В.М. Кочан

Д.В. Ліпський