Справа № К/9991/25564/11-С
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"02" вересня 2014 р. м. Київ
К/9991/25564/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,
Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження справу за
адміністративним позовом ОСОБА_4 до
Управління праці та соціального
захисту населення виконавчого
комітету Лубенської міської ради
Полтавської області, Центру по
нарахуванню та здійсненню соціальних
виплат у Полтавській області про
визнання дій неправомірними та
зобов'язання вчинити певні дії, за
касаційною скаргою Центру по
нарахуванню та здійсненню соціальних
виплат у Полтавській області на
постанову Лубенського міськрайонного
суду Полтавської області від 20 жовтня
2009 року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 17 травня 2010 року,-

у с т а н о в и л а :

У вересні 2009 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом до Управління праці та
соціального захисту населення
виконавчого комітету Лубенської
міської ради Полтавської області,
Центру по нарахуванню та здійсненню
соціальних виплат у Полтавській
області про визнання дій протиправними
та зобов'язання здійснити перерахунок
та виплату одноразової компенсації та
щорічної допомоги на оздоровлення за
період з 2003 по 2008 роки.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що у
період з 2003 року по 2008 рік щорічна
допомога на оздоровлення, а у 2009 році
одноразова компенсація йому
виплачувались у розмірі, меншому ніж
передбачено статтею 48 Закону України
від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» (далі Закон
№ 796-ХІІ), у зв'язку з чим він звернувся
до відповідачів із заявами про
перерахунок вказаних виплат, в
задоволенні яких відмовлено.

Вважаючи це порушенням своїх прав
ОСОБА_4 просив про задоволення позову.

Постановою Лубенського міськрайонного
суду Полтавської області від 20 жовтня
2009 року, залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 17 травня 2010
року позов задоволено, визнано
неправомірними дії та зобов'язано
відповідачів здійснити позивачу
перерахунок та виплату щорічної
допомоги на оздоровлення за період з 2003
року по 2008 рік та одноразової
компенсації у розмірах, передбачених
статтею 48 Закону № 796-ХІІ.

У касаційній скарзі Центр по
нарахуванню та здійсненню соціальних
виплат у Полтавській області
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального та порушення норм
процесуального права, просить ухвалені
ними рішення скасувати та відмовити у
позові.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги,
матеріали справи колегія суддів дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Задовольняючи позов суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився і апеляційний суд виходив з
того, що відповідачі здійснювали
виплату компенсації та допомогу на
оздоровлення в порушення вимог статті
48 Закону № 796-ХІІ у розмірах,
встановлених постановами Кабінету
Міністрів України від 26 липня 1996 року №
836 «Про компенсаційні виплати особам,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» (далі
Постанова № 836) та від 12 липня 2005 року №
562 «Про щорічну допомогу на
оздоровлення громадянам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» (далі Постанова № 562).

Проте до такого висновку суди частково
дійшли без з'ясування дійсних прав та
обов'язків сторін, в порушення норм
матеріального і процесуального права з
таких підстав.

Як встановлено судами та
підтверджується матеріалами справи,
ОСОБА_4 є учасником ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській АЕС
2 категорії, з 22 грудня 2008 року йому
встановлено 2 групу інвалідності у
зв'язку з захворюванням, пов'язаним з
ліквідацією наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС.

Позивачу в період з 2003 по 2005 роки
здійснювалась виплата допомоги на
оздоровлення у розмірах, встановлених
постановою КМУ № 836, а в період з 2006
по 2008 роки згідно постанови КМУ № 562.

Також у 2009 році позивачу виплачено
одноразову компенсацію, як інваліду 2
групи, передбачену статтею 48 Закону №
796-ХІІ у розмірі, встановленому
постановою КМУ № 836, а саме 284,40 гривень.

Так, згідно з положеннями абзацу 4
частини 4 та частини 7 статті 48 Закону №
796-ХІІ (у редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин)
учасникам ліквідації наслідків аварії
на Чорнобильській АЕС 2 категорії
щорічна допомога на оздоровлення
виплачується в розмірі п'яти
мінімальних заробітних плат. Розмір
мінімальної заробітної плати
визначається на момент виплати.

Постановою Кабінету Міністрів України
№ 836 було установлено учасникам
ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС 2 категорії, розмір
щорічної допомоги на оздоровлення - 26,70
гривень, а постановою Кабінету
Міністрів України № 562 його було
збільшено до 100 гривень, який також не
відповідав розміру, встановленому
законами України.

Відповідно до вимог статті 63 Закону №
796-ХІІ фінансування витрат, пов'язаних з
реалізацією цього Закону, здійснюється
за рахунок державного бюджету.

Вихідним критерієм обрахунку спірних
сум виплат відповідно до положень
статті 48 вказаного Закону виступала
мінімальна заробітна плата, розмір
якої на 2003 рік визначався Законом
України від 26 грудня 2002 року № 372-IV «Про
встановлення розміру мінімальної
заробітної плати на 2003 рік», а на 2004 - 2008
роки законами України про державний
бюджет на відповідні роки.

Слід зазначити, що положення статті 48
Закону № 796-ХІІ у період з 2003 по 2005 роки
неконституційними не визнавались, їх
дія у вказаний період не зупинялась.

Таким чином, враховуючи пріоритетність
законів над підзаконними актами, суди
дійшли правильного висновку про
наявність у позивача права на
перерахунок і виплату щорічної
допомоги на оздоровлення за період з 2003
по 2005 роки, оскільки такі виплати у
вказаний період повинні були
здійснюватись у розмірах, встановлених
статтею 48 Закону № 796-ХІІ.

Разом з тим, у відповідності зі статтею
159 Кодексу адміністративного
судочинства України, судове рішення
повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом
відповідно до норм матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин справи в
адміністративній справі,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

В порушення зазначених приписів закону
суди не врахували того, що пунктом 37
статті 77 Закону України від 20 грудня 2005
року № 3235-IV «Про Державний бюджет
України на 2006 рік» (далі Закон № 3235-IV)
дію абзаців 2-7 частини 1, частини 3,
абзаців 2-7 частини 4 та частини 7 статті
48 Закону № 796-ХІІ зупинено на 2006 рік.

Положення вищевказаної статті
неконституційними не визнавались, а
тому у 2006 році щорічна допомога на
оздоровлення підлягала сплаті в
розмірі, встановленому Постановою КМУ
№ 562.

Крім того, суди залишили поза увагою те,
що пунктом 30 статті 71 Закону № 489-V
дію абзаців 2-7 частини 1, частини 3,
абзаців 2-7 частини 4 та частини 7 статті
48 Закону № 796-ХІІ зупинено на 2007 рік.

Рішенням Конституційного Суду України
від 9 липня 2007 року № 6-р/2007
положення пункту 30 статті 71 Закону №
489-V визнані неконституційними.

В свою чергу, підпунктом 11 пункту 28
розділу ІІ Закону № 107-VI статтю 48 Закону
№ 796-ХІІ викладено в новій редакції,
відповідно до якої щорічна допомога на
оздоровлення виплачується в порядку та
розмірах, встановлених Кабінетом
Міністрів України.

Рішенням Конституційного Суду України
від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 положення
підпункту 11 пункту 28 розділу ІІ Закону
№ 107-VI визнані неконституційними.

Відповідно до частини другої статті 152
Конституції України закони, інші
правові акти або їх окремі положення,
що визнані неконституційними,
втрачають чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
про їх неконституційність.

Згідно з приписами частини 2 статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Проте суди, вирішуючи позовні вимоги
про виплату щорічної допомоги на
оздоровлення у 2006-2008 роках не врахували
положення пункту 37 статті 77 Закону №
3235-IV та не з'ясували дату здійснення
виплати такої допомоги позивачу у 2007 та
2008 році, адже у 2007 році її виплата
провадилась у розмірі, встановленому
статтею 48 Закону № 796-ХІІ у період з 9
липня по 31 грудня, а у 2008 році з 22 травня
по 31 грудня. Поза цими періодами така
допомога підлягала виплаті у розмірі,
відповідно до Постанови КМУ № 562.

Також суди не повно дослідили питання
пропуску позивачем строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
статтею 99 Кодексу адміністративного
судочинства України.

За змістом частини 2 статті 99 Кодексу
адміністративного судочинства України
(в редакції, чинній на момент подачі
адміністративного позову) для
звернення до адміністративного суду за
захистом прав, свобод та інтересів
особи встановлюється річний строк,
який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Водночас, згідно з положеннями частин 1
і 2 статті 100 Кодексу адміністративного
судочинства України (в редакції, чинній
на момент подачі адміністративного
позову) пропущення строку звернення до
адміністративного суду є підставою для
відмови у задоволенні
адміністративного позову за умови,
якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Якщо суд визнає причину пропущення
строку звернення до суду поважною,
адміністративна справа розглядається
і вирішується в порядку, встановленому
цим Кодексом.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій та підтверджується
матеріалами справи, позивач звернувся
до суду у 2009 році та просив про
поновлення строку на підставі приписів
частини 1 статті 268 Цивільного кодексу
України, при цьому відповідач
наполягав на застосуванні наслідків
пропущення строків звернення до
адміністративного суду, передбачених
статтею 100 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Колегія суддів виходить з того, що до
спірних правовідносин не підлягає
застосуванню стаття 268 Цивільного
кодексу України, оскільки така регулює
питання відшкодування шкоди.

Спірна допомога на оздоровлення, є
видом соціальної підтримки особи
(пільгою) з боку держави і не є тотожною
відшкодуванню шкоди у розумінні статті
268 Цивільного кодексу України, а тому
така до публічних правовідносин не
підлягає застосуванню.

Неповне з'ясування судами дійсних
обставин справи, неправильне
застосування норм матеріального і
порушення норм процесуального права
призвело до ухвалення рішень, які не
відповідають вимогам статті 159
Кодексу адміністративного судочинства
України щодо законності і
обґрунтованості.

За таких обставин судові рішення, у
частині позовних вимог про перерахунок
та виплату щорічної допомоги на
оздоровлення, передбаченої статтею 48
Закону № 796-ХІІ за період з 2003 по 2008 роки
підлягають скасуванню, а справа, в цій
частині, направленню на новий розгляд,
оскільки суд касаційної інстанції не
може встановлювати та визнавати
доведеними обставини, що не були
встановлені в судових рішеннях.

За приписами частини другої статті 227
Кодексу адміністративного судочинства
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Що ж до частини позовних вимог про
перерахунок і виплату одноразової
компенсації, встановленої статтею 48
Закону № 796-ХІІ, судові рішення
відповідають вимогам закону.

За приписами абзацу 3 частини 1
вищезазначеної статті (в редакції до
внесення змін Законом № 107-VI)
одноразова компенсація учасникам
ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС, які стали
інвалідами внаслідок Чорнобильської
катастрофи, та сім'ям, які втратили
годувальника із числа осіб, віднесених
до учасників ліквідації наслідків
аварії на Чорнобильській АЕС та смерть
яких пов'язана з Чорнобильською
катастрофою, виплачується інвалідам II
групи у розмірі 45 мінімальних
заробітних плат.

У відповідності до змін, внесених
Законом № 107-VI статтю 48 Закону № 796-ХІІ
викладено в такій редакції: одноразова
компенсація учасникам ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській
АЕС, які стали інвалідами внаслідок
Чорнобильської катастрофи, та сім'ям,
які втратили годувальника із числа
осіб, віднесених до учасників
ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС та смерть яких
пов'язана з Чорнобильською
катастрофою, щорічна допомога на
оздоровлення виплачується в порядку та
розмірах, встановлених Кабінетом
Міністрів України.

Однак, Рішенням Конституційного Суду
України від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008
зміни, внесені підпунктом 11 пункту 28
розділу II Закону № 107-VI, визнано такими,
що не відповідають Конституції України
(є неконституційними).

Відповідно до частини другої статті 152
Конституції України закони, інші
правові акти або їх окремі положення,
що визнані неконституційними,
втрачають чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
про їх неконституційність.

Отже, з 22 травня 2008 року відновила свою
дію попередня редакція статті 48 Закону
№ 796-ХІІ, інших змін до зазначеної
статті не вносилось, а тому висновки
судів щодо протиправності дій
відповідача та виплати одноразової
компенсації у розмірі, встановленому
Постановою КМУ № 836 ґрунтуються на
правильному застосуванні норм
матеріального права.

Керуючись статтями 223, 227, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Центру по нарахуванню
та здійсненню соціальних виплат у
Полтавській області задовольнити
частково.

Постанову Лубенського міськрайонного
суду Полтавської області від 20 жовтня
2009 року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 17 травня 2010 року, в частині позовних
вимог про перерахунок та виплату
щорічної допомоги на оздоровлення,
передбаченої статтею 48 Закону № 796-ХІІ
за період з 2003 по 2008 роки скасувати, а
справу, в цій частині, направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

В решті рішення судів першої та
апеляційної інстанцій залишити без
змін, а касаційну скаргу без
задоволення.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі і
оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало