Справа № 826/6034/13-а
Суддя: Заяць В.С.
Дата ухвалення: 2014-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2014 року
м. Київ К/800/54443/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого суддівЗайця В.С.
(суддя-доповідач), Голяшкіна О.В.,
Логвиненка А.О.,

провівши попередній розгляд справи за
касаційною скаргою Державної
фінансової інспекції в м. Києві на
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 31 травня 2013 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 15 жовтня 2013
року у справі за позовом Державної
фінансової інспекції в м. Києві до
державної установи «Інститут
епідеміології та інфекційних хвороб
імені Л.В. Громашевського Академії
медичних наук України» про
зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

24 квітня 2013 року Державна фінансова
інспекція в м. Києві пред'явила позов до
державної установи «Інститут
епідеміології та інфекційних хвороб
імені Л.В. Громашевського Академії
медичних наук України» (далі - Інститут
епідеміології та інфекційних хвороб)
про зобов'язання відповідача виконати
в повному обсязі абзац 2 пункту 3 вимоги
Державної фінансової інспекції в м.
Києві від 24 квітня 2012 року № 26-05-14-14/5473
про стягнення зайво виплачених виплат
в сумі 96,91 тис. грн. з винних осіб в
порядку та розмірах, встановлених
статтями 127, 136 Кодексу законів про
працю України та, у разі пропуску
встановленого строку, стягнення 96,91
тис. грн. з керівника, що допустив зайві
грошові виплати відповідно до статті 133
Кодексу законів про працю України.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
31 травня 2013 року у задоволенні позову
відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 15 жовтня 2013
року постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
31 травня 2013 року залишено без змін.

Не погоджуючись із прийнятими
рішеннями судів першої та апеляційної
інстанцій, скаржник оскаржив їх.

У касаційній скарзі Державна фінансова
інспекція в м. Києві, посилаючись на
порушення судами норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення судів першої та
апеляційної інстанцій, прийняти нову
постанову, якою позовні вимоги
задовольнити.

Перевіривши доводи касаційної скарги,
матеріали справи, колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
вважає, що касаційна скарга підлягає
відхиленню.

Судами встановлено, що відповідно до
Плану контрольно-ревізійної роботи
Контрольно-ревізійного управління в м.
Києві на IV квартал 2011 року та на
підставі направлень на проведення
ревізії, ревізійною групою позивача у
період з 15 грудня 2011 року по 13 березня
2012 року було проведено ревізію
фінансово-господарської діяльності
Інституту епідеміології та
інфекційних хвороб за період з 01 квітня
2010 року по 31 грудня 2011 року, за
наслідками якої складено відповідний
акт від 13 березня 2012 року.

Під час проведення ревізії позивачем
було встановлено, що в порушення
пункту 1.4 Додатку № 52 та пункту 2 наказу
Міністерства охорони здоров'я України
від 23 лютого 2000 року № 33 «Про штатні
нормативи та типові штати закладів
охорони здоров'я» за період з 01 квітня
2010 року по 31 грудня 2011 року
безпідставно введено 1,5 ставки посади
лікаря - інфекціоніста, замість
передбаченої згідно штатного розпису
1,5 ставки посади лікаря - анестезіолога.

Наведене стало підставою для висновку
Державною фінансовою інспекцією в м.
Києві про зайве витрачання Інститутом
епідеміології та інфекційних хвороб
коштів по загальному фонду на
утримання понадштатних одиниць за КЕКВ
1110 на загальну суму 71,10 тис. грн. та за
КЕКВ 1120 на загальну суму 25,
81 тис. гривень.

У зв'язку із цим позивачем направлено
відповідачу вимогу, відповідно до
пункту 3 якої зобов'язано стягнути
зайво виплачених виплат в сумі 96,91 тис.
грн. з винних осіб в порядку та
розмірах, встановлених статтями 127, 136
Кодексу законів про працю України. У
разі пропуску встановленого строку,
стягнення 96,91 тис. грн. з керівника, що
допустив зайві грошові виплати,
відповідно до статті 133 Кодексу законів
про працю України.

Судами також встановлено, що впродовж
відповідного періоду, згідно штатних
розписів та тарифікаційних списків на
відповідні дати, вакантні посади
лікарів - інфекціоністів у відділенні
СНІДу з палатою інтенсивної терапії
Інституту епідеміології та
інфекційних хвороб були відсутні,
зміни до штатних розписів в частині
заміни посад лікарів - анестезіологів
на лікарів - інфекціоністів не
вносилися.

Водночас у штаті Інституту
епідеміології та інфекційних хвороб
були вакантні посади лікарів -
інфекціоністів, зокрема у відділенні
нейроінфекції та консультативній
поліклініці.

Відповідно до записів у трудових
книжках ОСОБА_5 на підставі наказу від 14
липня 2008 року № 49-О переведено 15 липня
2008 року на посаду лікаря -
інфекціоніста вищої категорії у
відділення СНІДу з палатою інтенсивної
терапії, ОСОБА_6 на підставі наказу від
01 вересня 2009 року № 61-О переведено 01
вересня 2009 року на посаду лікаря -
інфекціоніста 0,5 ставки у відділення
СНІДу з палатою інтенсивної терапії.

Відмовляючи у задоволенні позову суд
першої інстанції прийшов до висновку,
що фактично виплати ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за
роботу на посаді лікаря - інфекціоніста
проведені у межах фонду оплати праці,
визначених для Інституту
епідеміології та інфекційних хвороб.

Водночас, суд першої інстанції
погодився з висновком контролюючого
органу про допущення з боку
керівництва Інституту епідеміології
та інфекційних хвороб порушення, яке
полягало у незабезпеченні належного
оформлення відповідних змін у штатному
розписі Інституту епідеміології та
інфекційних хвороб, а саме щодо
введення у відділенні СНІДу з палатою
інтенсивної терапії посад лікарів -
інфекціоністів та зазначення у
тарифікаційних списках працівників
Інституту епідеміології та
інфекційних хвороб про перебування
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на посадах лікарів -
анестезіологів.

Крім того, суд першої інстанції
зазначив, що позивачем не доведено
отримання зазначеними особами двох
посадових окладів за посадами лікаря -
інфекціоніста та лікаря -
анестезіолога. В той же час
відповідачем надано довідки про доходи
працівників Інституту епідеміології
та інфекційних хвороб ОСОБА_5 та ОСОБА_6,
згідно яких ними отримані доходи
відповідно до тарифних списків за
виконання роботи на посаді лікаря -
інфекціоніста.

Судом першої інстанції
встановлено допущення керівництвом
Інституту епідеміології та
інфекційних хвороб неналежного
оформлення змін штату окремого
структурного підрозділу - відділення
СНІДу з палатою інтенсивної терапії,
яке у той же час не призвело до зайвого
витрачання коштів у розмірі 96,91
тис. гривень.

Суд апеляційної інстанції погодився із
висновком суду першої інстанції та
залишив постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
31 травня 2013 року без змін.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
погоджується із правовою позицією
судів першої та апеляційної інстанцій
із огляду на наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України
передбачено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до статті 2 Закону України
«Про основні засади здійснення
державного фінансового контролю в
Україні» (в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин)
головним завданням державної
контрольно-ревізійної служби є
здійснення державного фінансового
контролю за використанням і
збереженням державних фінансових
ресурсів, необоротних та інших активів,
правильністю визначення потреби в
бюджетних коштах та взяття зобов'язань,
ефективним використанням коштів і
майна, станом і достовірністю
бухгалтерського обліку і фінансової
звітності в міністерствах та інших
органах виконавчої влади, в державних
фондах, у бюджетних установах і у
суб'єктів господарювання державного
сектору економіки, а також на
підприємствах і в організаціях, які
отримують (отримували в періоді, який
перевіряється) кошти з бюджетів усіх
рівнів та державних фондів або
використовують (використовували у
періоді, який перевіряється) державне
чи комунальне майно, виконанням
місцевих бюджетів, розроблення
пропозицій щодо усунення виявлених
недоліків і порушень та запобігання їм
у подальшому.

Статтею 8 Закону України «Про основні
засади здійснення державного
фінансового контролю в Україні» (в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) передбачено, що
Головне контрольно-ревізійне
управління України,
контрольно-ревізійні управління в
Республіці Крим, областях, містах Києві
і Севастополі виконують, зокрема такі
функції: проводять у підконтрольних
установах ревізії
фінансово-господарської діяльності,
використання і збереження фінансових
ресурсів, необоротних та інших активів,
правильності визначення потреби в
бюджетних коштах та взяття зобов'язань,
стану і достовірності бухгалтерського
обліку та фінансової звітності;
здійснюють контроль за усуненням
недоліків і порушень, виявлених під час
проведення державного фінансового
контролю.

Згідно з пунктами 45, 46 Порядку
проведення інспектування Державною
фінансовою інспекцією, її
територіальними органами,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 20 квітня 2006 року
№ 550, у міру виявлення ревізією
порушень законодавства посадові особи
контролюючого органу, не чекаючи
закінчення ревізії, мають право усно
рекомендувати керівникам об'єкта
контролю невідкладно вжити заходів для
їх усунення та запобігання у
подальшому. Якщо вжитими в період
ревізії заходами не забезпечено повне
усунення виявлених порушень,
контролюючим органом у строк не
пізніше ніж 10 робочих днів після
реєстрації акта ревізії, а у разі
надходження заперечень (зауважень) до
нього - не пізніше ніж 3 робочих дні
після надіслання висновків на такі
заперечення (зауваження) надсилається
об'єкту контролю письмова вимога щодо
усунення виявлених ревізією порушень
законодавства із зазначенням строку
зворотного інформування.

Відповідно до частини 2 статті 15 Закону
України «Про основні засади здійснення
державного фінансового контролю в
Україні» (в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин)
обов'язковими для виконання службовими
особами, що ревізуються, є законні
вимоги службових осіб державної
контрольно-ревізійної служби.

Згідно з пунктом 2 наказу Міністерства
охорони здоров'я України від 23 лютого
2000 року № 33 «Про штатні нормативи та
типові штати закладів охорони
здоров'я» (в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин)
керівникам закладів охорони здоров'я
надано право у разі виробничої
необхідності змінювати штати окремих
структурних підрозділів або вводити
посади, не передбачені штатними
нормативами для даного закладу, за
рахунок посад інших структурних
підрозділів в межах фонду оплати праці,
доведеного лімітними довідками на
відповідний період. Заміна посад
працівників може здійснюватись лише в
межах однієї категорії медичного
(лікарі, середній медичний персонал,
молодший медичний персонал),
фармацевтичного персоналу,
адміністративно-управлінського, крім
заступників керівників, та
господарсько-обслуговуючого
персоналу.

Оскільки в Інституті епідеміології та
інфекційних хвороб впродовж періоду,
що перевірявся, були вакантні посади
лікаря - інфекціоніста у відділенні
нейроінфекції та консультативній
поліклініці, на роботу було прийнято
фахівців однієї категорії медичного
персоналу в межах кількісного складу
штатного розпису та у межах
запланованого фонду оплати праці, тому
виплати ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за роботу на
посаді лікаря - інфекціоніста
проведені у межах фонду оплати праці,
передбаченого для Інституту
епідеміології та інфекційних хвороб.

У зв'язку із цим, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
приходить до висновку, що суди першої
та апеляційної інстанцій повно і
всебічно встановили обставини справи,
дали їм належну юридичну оцінку,
правильно застосували норми
матеріального і процесуального права
та прийшли до вірного висновку, що не
внесення змін до штатного розпису
окремого структурного підрозділу
Інституту епідеміології та
інфекційних хвороб не призвело до
зайвого витрачання коштів і у позивача
були відсутні правові підстави для
винесення відповідачу вимоги від 24
квітня 2012 року в частині стягнення
зайво виплачених виплат в сумі 96,91 тис.
грн. з винних осіб в порядку та
розмірах, встановлених статтями 127, 136
Кодексу законів про працю України та, у
разі пропуску встановленого строку,
стягнення 96,91 тис. грн. з керівника, що
допустив зайві грошові виплати
відповідно до статті 133 Кодексу законів
про працю України.

Доводи, викладені в касаційній скарзі,
не спростовують висновків суду
апеляційної інстанції та встановлених
обставин справи.

Відповідно до частини 3 статті 220-1
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
відхиляє касаційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

Оскільки суди першої та апеляційної
інстанцій не допустили порушень норм
матеріального та процесуального права,
підстав для задоволення касаційної
скарги немає.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 230, 231 КАС
України, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Державної фінансової
інспекції в м. Києві відхилити, а
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 31 травня 2013 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 15 жовтня 2013
року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі та
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у строк та у порядку,
визначеними статтями 237, 238, 239-1 КАС
України.

Судді: