Справа № 826/10768/14
Суддя: Кобилянський К.М.
Дата ухвалення: 2014-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
01 вересня 2014 року 08:19
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі судді Кобилянського К.М.,
розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу
за позовомДержавного підприємства
«Національний палац мистецтв
«Україна»до Державної податкової
інспекції у Печерському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві про визнання протиправними та
скасування податкових повідомлень -
Державне підприємство «Національний
палац мистецтв «Україна» (далі -
позивач) звернулось до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
позовом до Державної податкової
інспекції у Печерському районі
Головного управління Міндоходів у
місті Києві (далі - відповідач) про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень від
Ухвалами Окружного адміністративного
суду міста Києва від 31.07.2014 відкрито
провадження, закінчено підготовче
провадження та призначено справу до
судового розгляду в судовому засіданні
на 12.08.2014, яке в подальшому відкладалось
з метою отримання додаткових доказів
по справі для вирішення спору по суті
заявлених позовних вимог.

Під час розгляду справи представник
позивача підтримав заявлені позовні
вимоги в повному обсязі та зазначив, що
не погоджується з висновками акту
перевірки щодо порушення позивачем
відповідних положень Податкового
кодексу України, оскільки висновки
відповідача за наслідками проведеної
перевірки щодо порушень позивачем
положень Податкового кодексу України
при визначенні суми податку на
прибуток, податку на додану вартість та
екологічного податку є хибними,
базуються виключно на суб'єктивних
припущеннях перевіряючих, які не мають
підтвердження належними доказами.

Представник відповідача проти позову
заперечував, при цьому посилаючись на
те, що під час проведення перевірки
встановлено господарські
взаємовідносини позивача з
підприємствами, які, на думку
податкового органу, мають ознаки
фіктивності. А тому, правочини, що
укладені між позивачем та
контрагентами є нікчемними та такими,
що не мали на меті настання реальних
наслідків, а у позивача відсутнє
законне право на віднесення сум по
спірним правовідносинам до
податкового кредиту. За таких обставин,
податковий орган просив суд в
задоволенні позовних вимог відмовити в
повному обсязі.

Справа розглянута в порядку письмового
провадження, відповідно до ч. 6 ст. 128
Кодексу адміністративного судочинства
України за відсутності необхідності
заслуховувати свідків чи експертів.

Розглянувши подані сторонами
документи та матеріали, всебічно і
повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
та вирішення спору по суті, Окружний
адміністративний суд міста Києва
встановив наступне.

14 липня 2014 відповідачем на підставі
акту перевірки № 508/26-55-22-07/02221461 від
11.06.2014 прийнято наступні податкові
повідомлення - рішення:

- 7, яким позивачу за порушення п.п.
198.3, 198.6, 201.10 Податкового кодексу
України збільшено суму грошового
зобов'язання за платежем «податок на
додану вартість» на загальну суму 408185
грн., в т.ч. за основним платежем в сумі
326548 грн., штрафними (фінансовими)
санкціями в сумі 81637 грн.

- 7, яким позивачу за порушення п.п.
139.1.3 Податкового кодексу України
збільшено суму грошового зобов'язання
за платежем «податок на прибуток» на
загальну суму 96494 грн., в т.ч. за основним
платежем в сумі 77195 грн., штрафними
(фінансовими) санкціями в сумі 19299 грн.;

- 3, яким позивачу за порушення
ст.ст. 249, 250 Податкового кодексу України
визначено суму податкового
зобов'язання за платежем «екологічний
податок» всього в сумі 135474,97 грн., в т.ч.
за основним платежем в сумі 107972,69 грн.,
штрафними (фінансовими) санкціями в
сумі 27502,28 грн.

Як вбачається з акту перевірки та
письмових заперечень відповідача,
збільшення грошового зобов'язання та
застосування до позивача штрафних
(фінансових) санкцій в частині податку
на прибуток та податку на додану
вартість ґрунтується на обставинах
нікчемності правочинів між позивачем
та ТОВ «НВП «Сілар». В свою чергу,
нікчемність правочинів встановлена
ДПІ на підставі акту про неможливість
проведення зустрічної звірки

ТОВ «НВП «Сілар» № 246/26-53-22-01-26/34647641 від
28.04.2014, яким не підтверджено реальність
здійснення господарської діяльності
даного підприємства.

Прийняття ППР по екологічному податку
вмотивовано тим, що в перевіряємому
періоді позивач здійснював розміщення
люмінесцентних ламп без справи
екологічного податку за таке
розміщення.

Інших обставин неправомірної
поведінки позивача акт перевірки в
собі не містить.

Окружний адміністративний суд міста
Києва відхиляє такі доводи
відповідача, враховуючи наступне.

Статтею 204 Цивільного кодексу України
встановлено презумпцію правомірності
правочину.

За змістом ст. 228 Цивільного кодексу
України (у редакції, чинній на момент
здійснення спірних правовідносин),
правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний
порядок, є нікчемним.

У разі недодержання вимоги щодо
відповідності правочину інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам такий правочин може бути
визнаний недійсним.

Відповідно до пункту 18 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» при
кваліфікації правочину за статтею 228
Цивільного кодексу України має
враховуватися вина, яка виражається в
намірі порушити публічний порядок
сторонами правочину або однією зі
сторін. Доказом вини може бути вирок
суду, постановлений у кримінальній
справі, щодо знищення, пошкодження
майна чи незаконного заволодіння ним
тощо.

Частиною 4 ст. 70 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що обставини, які за
законом повинні бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися ніякими
іншими засобами доказування, крім
випадків, коли щодо таких обставин не
виникає спору.

Таким чином, вина особи, яка
виражається в намірі порушити
публічний порядок (щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним) сторонами правочину
або однією зі сторін, жодним чином не
може бути встановлена на підставі акту
перевірки позивача або його
контрагента, інформацій щодо
відсутності постачальників в ланцюзі
постачання за адресою реєстрації
та/або наявності у податкового органу
інформації про відсутність у
постачальника виробничих можливостей
для провадження власної господарської
діяльності.

Згідно ст. 207 Господарського кодексу
України господарське зобов'язання, що
не відповідає вимогам закону, або
вчинено з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

В даному випадку суд зазначає, що в
матеріалах справи відсутні докази
звернення позивача та/або відповідача
до суду з позовом про визнання спірних
господарських зобов'язань такими, що не
відповідають ст. 207 Господарського
кодексу України.

Враховуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку, що обставини, на
які посилається відповідач, жодним
чином не можуть бути безумовним та
достатнім доказом нікчемності
(недійсності) угод та/або укладення між
позивачем і контрагентом угод, які
завідомо суперечать інтересам держави,
адже, як вже зазначалось, доказом вини
особи в порушенні публічного порядку є
виключно вирок суду та/або рішення суду
про визнання угоди недійсною, з
урахуванням ч. 4 ст. 72 Кодексу
адміністративного судочинства
України, які відсутні, як на час
проведення перевірки так і станом на
час розгляду даної справи.

Висновки, в даному випадку, відсутності
об'єктів оподаткування ПДВ та податком
на прибуток, до яких прийшов
контролюючий орган через призму ознак
фіктивності контрагента позивача, яка
(фіктивність) встановлена в інших
процесуальних документах, як то акт
перевірки позивача, акт про
неможливість проведення зустрічної
звірки його контрагента, не
сприймається судом як преюдиційна
обставина, відповідно до частини
четвертої статті 72 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Окрім того, як вбачається з матеріалів
справи, між покупцем (ДП «НПМ «Україна»)
та продавцем (ТОВ «НВП «Сілард») 10.09.2012
укладений договір поставки № 10/09-12,
відповідно до умов якого продавець
зобов'язується передати у власність
покупця новорічні подарунки
відповідно до специфікації, яка є
невід'ємною частиною договору (а.с. 110 -
113 Том І) . Строк дії договору до 31.01.2013.

Як зазначила представник позивача,
передумовою укладення даного договору
стало те, що зазначений в договорі
товар - новорічні подарунки, в
подальшому мають видаватися (на
підставі пред'явлених талонів на
новорічні подарунки) під час
проведення Новорічних ялинок. Талони
на новорічні подарунки реалізуються
разом з квитком на захід «Новорічна
ялинка».

На підставі рахунку № 6 від 04.01.13 товар
сплачений 09.01.13 на суму

122 320,00 грн. Отримання товару
підтверджується видатковою накладною
№ 2 від 04.01.13, податковою накладною № 2
від 04.01.13, яка зареєстрована в ЄРПН (а.с.
114 - .117 Том І).

На підставі рахунку № 16 від 09.01.13 товар
сплачений 15.01.13 на суму

80731,20 грн. Отримання товару
підтверджується видатковою накладною
№ 4 від 09.01.2013 та податковою накладною №
8 від 09.01.13, яка зареєстрована в ЄРПН

(а.с. 118 - 119а Том І).

З метою підтвердження подальшого руху
товару представник позивача зазначив,
що для наступної реалізації придбаний
товар (новорічні подарунки) був
дооцінений, відповідно до розрахунку
ціни, затвердженого в.о. Генерального
директора В.Б. Мозговою (а.с. 136 Том І) та
переданий на реалізацію іншим
споживачам у вигляді талону на
отримання новорічного подарунку, про
що свідчать видаткові накладні та
довіреності на отримання талонів на
новорічні подарунки для дітей (а.с. 137 -
160 Том І).

Крім того, як зазначив представник
позивача, для належного проведення
новорічних свят 2013-2014 між тими ж
сторонами укладений договір № 13-02/13-П
від 17.12.2013 строком дії до 31.01.2014 (а.с. 120 -
121 Том І).

На підставі рахунку № 315 від 30.12.13 товар
(новорічний подарунок) сплачений 09.01.14
на суму 284494,70 грн. Отримання товару
підтверджується видатковими
накладними № 388 від 30.12.13, № 389 від 30.12.2013,
№ 390 від 30.12.2013, № 391 від 30.12.2013, № 392 від
30.12.2013 та податковими накладними № 55
від 30.12.13, № 56 від 30.12.13, № 57 від 30.12.13, № 66
від 30.12.13, № 68 від 30.12.13.

Крім того, як вбачається з матеріалів
справи та залишено поза увагою в акті
перевірки, підставою для формування в
перевіряємому періоді спірних
показників податкової звітності стали
господарські взаємовідносини позивача
з ТОВ «Національна корпорація розваг».

Відповідно до однотипних договорів
комісії № 94-К/2013 від 16.09.2013, № 93-К/2013 від
13.09.2013, № 111-К/2013, № 110-К/2013 від 06.11.2013, №
95-К/2013 від 16.09.2013, № 90-К/2013 від 12.09.2013 (а.с.
172 Том І - 251 Том І) позивач зобов'язався
за комісійну винагороду реалізувати
через власні каси квитки на концерти
Олександра Малініна, ансамблю «Сябри»,
Надії Кадишевої та ансамблю «Золотое
кольцо», Христини Орбакайте, Sarah Brightman
тощо.

На підтвердження належного
виконання зазначених вище договорів
позивачем до матеріалів справи надано
належним чином завірені копії
накладних на видачу квитків та
податкових накладних (а.с. 168 - 250 Том І).
Окружний адміністративний суд міста
Києва вважає за можливе погодитись з
тим, що вказані документи є достатніми
та допустимими доказами формування
позивачем показників податкової
звітності, адже акт перевірки жодних
зауважень до змісту та обсягу вказаних
вище господарських операцій в собі не
містить. Не містить також в собі акт
перевірки і жодних доказів
невідповідності первинних документів
вимогам ст. 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні».

Суд вважає за можливе, в даному випадку,
прийняти вказані документи в якості
належних доказів наявності об'єктів
оподаткування податком на додану
вартість та податком на прибуток по
спірним господарським операціям, адже
окрім посилань на акт про неможливість
проведення зустрічної звірки
контрагента позивача, в якому органом
податкової служби робляться висновки
про наявність ознак фіктивності в
діяльності контрагента позивача, інших
доводів стосовно неправомірної
поведінки саме позивача акт перевірки
№ 508/26-55-22-07/02221461 в собі не містить.

За таких обставин, суд приходить до
висновку, що не прийняття до уваги
змісту та обсягу господарських
операцій, вказаних в первинних
документах, як наслідок, твердження про
відсутність об'єктів оподаткування по
спірним господарським операціям,
ґрунтується виключно на припущені
порушень норм податкового
законодавства контрагентами позивача,
внаслідок чого, на думку ДПІ, первинні
документи не спричиняють змін в
бухгалтерському та податковому обліку
позивача, а останній позбавлений
законного права на віднесення сум по
документам до податкового кредиту.

При цьому, твердження суду про
наявність в доводах контролюючого
органу виключно припущень щодо
неправомірної поведінки контрагентів
позивача ґрунтується на тому, що
оскільки представником відповідача не
надано доказів прийняття відповідних
податкових повідомлень-рішень, якими б
контрагентам позивача збільшувались
суми грошових зобов'язань по ПДВ та
податку на прибуток, то доводи,
викладені в акті перевірки та актах про
неможливість проведення зустрічної
звірки, є лише думкою певної посадової
особи, відповідальної за складання
такого акту.

Відповідно до ст. 1 розділу І Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно з п. 1 ст. 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення.

Тобто, відповідно до вимог Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»
підтвердженням здійснення
господарської операції є належним
чином оформлені первинні документи, що
містять дані про зміст господарських
операцій.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 Податкового
кодексу України податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно з п. 201.1 ст. 201 Податкового
кодексу України платник податку
зобов'язаний надати покупцю
(отримувачу) на його вимогу підписану
уповноваженою платником особою та
скріплену печаткою податкову накладну.

Відповідно до п. 201.4 ст. 201 Податкового
кодексу України податкова накладна
виписується у двох примірниках у день
виникнення податкових зобов'язань
продавця. Оригінал податкової
накладної видається покупцю, копія
залишається у продавця товарів/послуг.

У відповідності до п. «а» ст. 185
Податкового кодексу України об'єктом
оподаткування є операції платників
податку з постачання товарів, місце
постачання яких розташоване на митній
території України, відповідно до
статті 186 цього Кодексу, у тому числі
операції з передачі права власності на
об'єкти застави позичальнику
(кредитору), на товари, що передаються
на умовах товарного кредиту, а також з
передачі об'єкта фінансового лізингу в
користування
лізингоотримувачу/орендарю.

Таким чином, податкова накладна є
документом, який є підставою для
нарахування податкового кредиту.

Між тим, наявність податкових та
видаткових накладних є обов'язковою
обставиною для визначення
правильності формування податкового
кредиту та витрат, але не вичерпною,
оскільки підставою для виникнення
права на податковий кредит та витрати
є, зокрема, реальність господарських
операцій, на підставі яких сформовано
податковий кредит та витрати.

Фактичне здійснення господарських
операцій підтверджується належним
чином оформленими первинними
документами, які повністю відповідають
вимогам, встановленим статтею 9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні» від
16.07.1999 року № 996-ХІV - містять назву
документа (форми); дату і місце
складання; назву підприємства, від
імені якого складено документ; зміст та
обсяг господарської операції, одиницю
виміру господарської операції; посади
осіб, відповідальних за здійснення
господарської операції і правильність
її оформлення; особистий підпис або
інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції,
скріплені печатками контрагентів.

Підсумовуючи все вищевикладене, суд
вважає за необхідне зазначити, що в
розумінні ст. 16 Податкового кодексу
України, навіть за умови допущення
попередніми постачальниками у ланцюгу
постачання товару/надання послуг
певних порушень податкового
законодавства, дані обставини можуть
мати негативні наслідки саме для таких
постачальників та не впливають на
право позивача (добросовісного
платника податку) на віднесення
відповідних сум до складу податкового
кредиту та витрат.

Податковий кодекс України не містить в
собі таких підстав для збільшення
платнику податків грошового
зобов'язання з ПДВ та податку на
прибуток, як наявність розбіжностей
між податковим кредитом покупця та
податковими зобов'язаннями
відповідача, та/або наявністю висновку
посадової особи податкового органу
щодо ознак «фіктивності» контрагента,
а фактичність господарських операцій
позивача з контрагентом
підтверджується належним чином
завіреними копіями письмових доказів,
що наявні в матеріалах справи.

За таких обставин, доводи, викладені в
акті перевірки, спростовуються
належними та допустимими доказами, що
наявні в матеріалах справи, а
обставини, на які посилається
представник відповідача, не можуть
бути достатніми доказами відсутності
об'єктів оподаткування/неможливості
фактичного здійснення господарських
взаємовідносин між позивачем та
контрагентами.

Частиною 1 ст. 91 Цивільного кодексу
України встановлено, що цивільна
правоздатність юридичної особи
виникає з моменту її створення і
припиняється з дня внесення до єдиного
державного реєстру запису про її
припинення.

Отже, за змістом зазначеної норми
державна реєстрація юридичної особи є
юридично значимою дією, з якою цивільне
та господарське законодавство пов'язує
виникнення цивільної правоздатності.

Як вбачається з пояснень позивача, а
зворотного акт перевірки не містить,
на момент вчинення господарських
правовідносин між позивачем та
контрагентами і на момент фактичного
виконання даних господарських
відносин, контрагенти позивача, як
юридичні особи були внесені в Єдиний
державний реєстр юридичних осіб та
фізичних осіб підприємців та були
зареєстрованим платниками податку на
додану вартість.

Лише встановлення в ході судового
розгляду факту узгодженості дій
платника податків з недобросовісними
платниками податків (постачальниками)
з метою незаконного отримання
податкових вигод або його обізнаності
з такими діями постачальників чи
сприяння ухиленню постачальниками
товару у ланцюгу постачання від
виконання податкових зобов'язань може
свідчити про незаконність формування
податково кредиту/витрат, однак таких
обставин в ході розгляду даної справи
встановлено не було.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд застосовує принципи верховенства
права з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

Вищевказана позиція Окружного
адміністративного суду м. Києва
узгоджується із практикою
Європейського суду з прав людини. Так,
основним висновком у рішенні від 22.01.2009
у справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії» №
3991/03 Європейський суд з прав людини
зазначив, що у разі якщо національні
органи за відсутності будь-яких
вказівок на безпосередню участь
фізичної або юридичної особи у
зловживанні, пов'язаним зі сплатою
податку на додану вартість, який
нараховується у ланцюгу поставок, або
будь-яких вказівок на обізнаність про
таке порушення, все ж таки застосовують
негативні наслідки до отримувача
оподатковуваної податком на додану
вартість поставки, який повністю
виконав свої зобов'язання, за дії або
бездіяльність постачальника, який
перебував поза межами контролю
отримувача і у відношенні якого у нього
не було засобів перевірки та
забезпечення його виконання, то такі
владні органи порушують справедливий
баланс, який має підтримуватися між
вимогами суспільних інтересів та
вимогами захисту права власності.

Враховуючи зазначене, суд приходить до
висновку, що під час проведення
перевірки відповідачем не встановлено
наявності належних доказів
неправомірного формування позивачем
податкового кредиту та витрат;
матеріали справи аналогічних доказів в
собі також не містять, внаслідок чого
податкові повідомлення - рішення від
14.07.2014 №7, № 7 підлягають
визнанню протиправними та скасуванню.

Стосовно твердження податкового
органу про заниження позивачем
податкового зобов'язання з
екологічного податку, суд зазначає
наступне.

В даному випадку позиція контролюючого
органу зводиться до того, що позивач,
незважаючи на наявність у нього угод з
організаціями, які надають послуги з
утилізації відходів, у будь-якому
випадку зобов'язаний подавати
відповідні декларації та сплачувати
екологічний податок.

Надаючи правову оцінки таким
твердженням відповідача, суд зазначає,
що згідно

пп. 240.1.3 Податкового кодексу України (в
редакції станом на момент вчинення
спірних правопорушень) платниками
екологічного податку є суб'єкти
господарювання, юридичні особи, що не
провадять господарську
(підприємницьку) діяльність, бюджетні
установи, громадські та інші
підприємства, установи та організації,
постійні представництва нерезидентів,
включаючи тих, які виконують агентські
(представницькі) функції стосовно
таких нерезидентів або їх засновників,
під час провадження діяльності яких на
території України і в межах її
континентального шельфу та виключної
(морської) економічної зони
здійснюється, зокрема, розміщення
відходів у спеціально відведених для
цього місцях чи на об'єктах, крім
розміщення окремих видів відходів як
вторинної сировини.

При цьому, розміщенням відходів, згідно
пп. 14.1.223 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу
України визначається зберігання
(тимчасове розміщення до утилізації чи
видалення) та захоронення відходів у
спеціально відведених для цього місцях
чи об'єктах (місцях розміщення
відходів, сховищах, полігонах,
комплексах, спорудах, ділянках надр
тощо), на використання яких отримано
дозвіл спеціально уповноваженого
центрального органу виконавчої влади у
сфері поводження з відходами.

Отже, спеціально відведеним місцем для
зберігання відходів є лише те місце чи
об'єкт, на використання якого отримано
дозвіл спеціально уповноваженого
центрального органу виконавчої влади у
сфері поводження з відходами.

Позивач не має спеціально відведених
місць/об'єктів для зберігання відходів,
на які отримані відповідні дозволи, в
розумінні пп. 14.1.223, пп. 240.1.3 Податкового
кодексу України та, як наслідок, не є
платником екологічного податку.

В Узагальнюючій податковій
консультації щодо сплати екологічного
податку, що справляється за розміщення
побутових відходів, затвердженій
наказом ДПС України

від 16.12.2011 № 258, зазначено, що платниками
екологічного податку за розміщення
побутових відходів є лише ті суб'єкти
господарювання, що розміщують їх у
спеціально відведених для цього місцях
чи об'єктах, на використання яких
отримано відповідний дозвіл
спеціально уповноваженого
центрального органу виконавчої влади з
питань охорони навколишнього
природного середовища або його органів
на місцях.

В цій консультації зазначено, що «місця
тимчасового зберігання відходів,
наприклад для тимчасового зберігання
небезпечних відходів перед передачею
на знешкодження або утилізацію
спеціалізованим організаціям,
контейнери або урни для збирання
побутових відходів не є місцями їх
остаточного видалення і не відносяться
до спеціально відведених місць чи
об'єктів.»

Законом України від 24.05.2012 «Про
внесення змін до Податкового кодексу
України щодо удосконалення деяких
податкових норм» було внесено зміни,
зокрема, в підпункти 14.1.223 та 240.1.3
Податкового кодексу України.

Відповідно до нової редакції пп. 14.1.223
Податкового кодексу України, яка
набрала чинності 01.07.2012, розміщення
відходів - постійне (остаточне)
перебування або захоронення відходів у
спеціально відведених для цього місцях
чи об'єктах (місцях розміщення
відходів, сховищах, полігонах,
комплексах, спорудах, ділянках надр
тощо), на використання яких отримано
дозволи уповноважених органів.

Отже, ні за первинною, ні за новою
редакцією підпунктів 14.1.223 та 240.1.3
Податкового кодексу України позивач не
є платником екологічного податку,
оскільки ДП «Національний палац
мистецтв «Україна» не здійснювало
розміщення відходів у спеціально
відведених для цього місцях чи
об'єктах.

Крім того, приходячи до переконання про
наявність у позивача ознак платника
екологічного податку, відповідачем
помилково не прийнято до уваги того, що
в перевіряємому періоді між позивачем
і спеціалізованими організаціями
укладеного наступні договори з
вивезення та подальшої утилізації
відходів:

- Договір № 110186 від 25.11.2011 з ТОВ НВФ
«Екоцентр»;

- Договір № 538-13/1 від 10.07.12 з ТОВ «Еко
пром сервіс».

Враховуючи зазначене, позивач, в
розумінні п. 240.1 Податкового кодексу
України, не є платником екологічного
податку, внаслідок чого податкове
повідомлення-рішення

№ 3 від 14.07.2014 є необґрунтованим та
таким, що підлягає визнанню
протиправними і скасуванню.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України
встановлено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до частини 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Оцінивши докази, наявні в матеріалах
справи, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, та враховуючи всі
наведені обставини, суд вважає, що
адміністративний позов підлягає
задоволенню.

Керуючись статтями 69-71, 94, 160-163, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов ДП
«Національний палац мистецтв
«Україна» задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними та
скасувати податкові
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у Печерському
районі ГУ Міндоходів у м. Києві від
14.07.2014 №№ 7, 7, 3.

3. Стягнути з Державного бюджету
України на користь ДП «Національний
палац мистецтв «України» () судові витрати в сумі 487
(чотириста вісімдесят сім) грн. 20 коп.

Постанова набирає законної сили в
порядку, встановленому ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України. Постанова може бути оскаржена
до суду апеляційної інстанції протягом
десяти днів за правилами,
встановленими ст.ст. 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України, шляхом подання через суд
першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя
К.М. Кобилянський