Справа № 2-а-680/11
Суддя: Кравчук О. О.
Дата ухвалення: 2014-08-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Іванівський районний суд Одеської
Справа № 2-а-680/11
Провадження № 2-а/499/13/14
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" серпня 2014 р.

смт.Іванівка

Іванівський районний суд Одеської
області у складі головуючого судді
Кравчука О.О., учасника
адміністративного процесу секретаря
судового засідання Моторко О.О.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду у
письмовому провадженні справу за
позовною заявою ОСОБА_1 до Бузинівської
сільської ради Іванівського району
Одеської області, за участю третіх
осіб, які не заявляють самостійних
вимог на предмет спору ОСОБА_2, ОСОБА_3
про визнання неправомірними та
скасування рішення, визнання
недійсними актів обстеження земельних
ділянок,

В С Т А Н О В И В:

26 квітня 2011 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовною заявою до Бузинівської
сільської ради Іванівського району
Одеської області про визнання
неправомірним та скасування рішення
Бузинівської сільської ради
Іванівського району Одеської області
№322-V від 23 грудня 2008 року, визнання
недійсним актів обстеження земельних
ділянок від 08 травня 2008 року, 14 грудня
2010 року (далі - позовна заява).

Позивач в судове засідання не з'явився,
надав до суду заяву в якій просив
відкласти розгляд справи за сімейними
обставинами, доказів цих обставин не
надав.

Відповідач в судове засідання не
з'явився, про причини своєї неявки суд
не повідомив, заяв та клопотань до суду
не надавав хоча повідомлений був
належним чином про час та місце
розгляду справи.

ОСОБА_2, ОСОБА_3 в судове засідання не
з'явилися, ОСОБА_3 по засобам зв'язку
направила до суду повідомлення про
відкладення розгляду справи за
сімейними обставинами, доказів цих
обставин не надала.

Відповідно до ч.6 ст.128 КАС України якщо
немає перешкод для розгляду справи у
судовому засіданні, визначених цією
статтею, але прибули не всі особи, які
беруть участь у справі, хоча і були
належним чином повідомлені про дату,
час і місце судового розгляду, суд має
право розглянути справу у письмовому
провадженні у разі відсутності потреби
заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи наведені обставини при
відсутності перешкод для розгляду
справи у судовому засіданні та
відсутності потреби в заслуховуванні
свідка чи експерта, суд розглянув
справу у письмовому провадженні.

Сторонам в ухвалі від 23 червня 2014 року
роз'яснено, що вони зобов'язані подати
до суду усі наявні, належні та
допустимі докази й надано строк для
подання до суду доказів (а.с. 210-211).

Суд забезпечивши сторонам сприяння
всебічному, повному з'ясуванню
обставин справи вирішив справу на
підставі наступних доказів наданих
сторонами.

Відповідно до акту обстеження
земельних ділянок ОСОБА_1, ОСОБА_4,
ОСОБА_3 від 08 травня 2008 року комісія
Бузинівської сільської ради
Іванівського району Одеської області з
вирішення земельного спору встановила,
що на час складання акту неможливо
встановити межі земельних ділянок
НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3 розташованих по
АДРЕСА_1, оскільки у користувачів
відсутні державні акти на зазначені
земельні ділянки. Тому їм
рекомендовано виготовити державні
акти, що стане підставою визначення меж
та площ земельних ділянок (а.с.6).

З акту обстеження земельних ділянок
ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 від 14 грудня 2010
року комісія по земельних спорах при
Іванівській районній державній
адміністрації Одеської області
встановила, що межі присадибних
земельних ділянок НОМЕР_1, НОМЕР_2,
НОМЕР_3 по АДРЕСА_1, окрім фасадної
частини, не були визначені в натурі,
визначити фактичне землекористування
є неможливим.

Відповідно до рішення третьої сесії
Бузинівської сільської ради V-го
скликання Іванівського району
Одеської області від 23 грудня 2008 року №
322-V ОСОБА_5 дозволено розробляти
технічну документацію на відведення
земельної ділянки у приватну власність
0,25 га для обслуговування житлового
будинку, господарських будівель і
споруд та 0,45 га для ведення особистого
селянського господарства за адресою
АДРЕСА_2 (далі - рішення від 23 грудня 2008
року) (а.с. 8).

Позивач та третя особа ОСОБА_5 є
суміжними користувачами земельних
ділянок НОМЕР_2, НОМЕР_3 по АДРЕСА_1. Як
позивач так і третя особа зверталися до
відповідача з заявами про надання
дозволу на виготовлення технічної
документації для отримання права
власності на землю. Такі дозволи вони
отримували, зокрема позивач - рішенням
відповідача від 16 січня 2008 року, а третя
особа - рішенням, що оскаржується від 23
грудня 2008 року. Будь-яких належних і
допустимих доказів того, що між ними
встановлені межі в натурі, особами, що
беруть участь у справі не наведено.
Зазначені рішення ними фактично не
реалізовані.

З витягу про реєстрацію права
власності на нерухоме майно від 07
листопада 2008 року вбачається, що
житловий будинок АДРЕСА_2 належить
ОСОБА_5 на підставі договору дарування
ВКТ - 115484 від 05 вересня 2008 року (а.с.32).

Відповідно до договору дарування від 05
вересня 2008 року ОСОБА_3 подарувала
ОСОБА_5 житловий будинок АДРЕСА_2 (а.с.33).

Встановивши зазначені обставини і
визначивши відповідно до них
правовідносини, суд вважає, що позовна
заява не підлягає задоволенню виходячи
з наступного.

Вирішуючи питання про застосування
правової норми до цих правовідносин,
суд застосовує чинне на час прийняття
оскаржуваного рішення законодавство
та виходив з такого.

Відповідно до ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

З ч.1, 2 ст.116 ЗК (далі - ЗК) (тут і далі
посилання на норми у редакції, яка була
чинною на момент виникнення спірних
правовідносин) вбачається, що
громадяни та юридичні особи набувають
права власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом або за результатами аукціону.
Набуття права власності громадянами та
юридичними особами на земельні
ділянки, на яких розташовані об'єкти,
які підлягають приватизації,
відбувається в порядку, визначеному
частиною першою статті 128 цього
Кодексу. Набуття права на землю
громадянами та юридичними особами
здійснюється шляхом передачі
земельних ділянок у власність або
надання їх у користування.

Згідно ч.1, 4, 7 ст.118 ЗК громадянин,
громадянин, зацікавлений у
приватизації земельної ділянки, яка
перебуває у його користуванні, подає
заяву до відповідної районної,
Київської чи Севастопольської міської
державної адміністрації або сільської,
селищної, міської ради за
місцезнаходженням земельної ділянки.

Відповідний орган місцевого
самоврядування або орган виконавчої
влади в місячний термін розглядає
клопотання і надає дозвіл
підприємствам, установам та
організаціям на розробку проекту
приватизації земель.

Вибір місця розташування земельної
ділянки та надання дозволу і вимог на
розроблення проекту її відведення
здійснюються у порядку, встановленому
статтею 151 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.125 ЗК право власності та
право постійного користування на
земельну ділянку виникає після
одержання її власником або
користувачем документа, що посвідчує
право власності чи право постійного
користування земельною ділянкою, та
його державної реєстрації.

Документи, що посвідчують право на
земельну ділянку, визначені у ст.126 ЗК
України.

Способи захисту прав на земельні
ділянки визначені ст.152 ЗК України.

Застосовуючи зазначенні в постанові
нормативно-правові акти, письмові
докази, відмовляючи у задоволенні
позову суд виходить з таких мотивів.

Положення статей 116, 118, 125, 126 ЗК України
дають підстави вважати, що отримання
дозволу на розробку проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки не означає позитивного рішення
про надання її у власність, що фактично
вказує про відсутність обтяжень
земельної ділянки у такому випадку.

Підставою відмови у наданні такого
дозволу може бути лише невідповідність
місця розташування об'єкта вимогам
законів, прийнятих відповідно до них
нормативно-правових актів, генеральних
планів населених пунктів та іншої
містобудівної документації, схем
землеустрою і техніко-економічних
обґрунтувань використання та охорони
земель адміністративно-територіальних
одиниць, проектів землеустрою щодо
впорядкування територій населених
пунктів, затверджених у встановленому
законом порядку.

Отже законом встановлений виключний
перелік підстав для відмови у наданні
дозволу на складання землеустрою, яких
відповідачем при прийнятті
оскаржуваного рішення не встановлено.

Слід вважати, що питання про
розмежування земельних ділянок
повинні бути враховані при складанні
землеустрою та вирішенні питання про
можливість надання запитаної
земельної ділянки, та не можуть бути
враховані відповідачем на стадії
ухвалення рішення про надання дозволу
на складання проекту землеустрою.

Переваги того чи іншого заявника на
стадії надання дозволу на розробку
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки встановлюватись не
можуть, а оскаржуване рішення й акти
жодним чином не порушують право
позивача на земельну ділянку.

Суд не бере до уваги твердження
позивача про те, що актами від 08 травня
2008 року, 14 грудня 2010 року комісією
встановлювалися та узгоджувалися межі
їхніх земельних ділянок, оскільки, на
думку суду, такі акти є тільки
результатом розгляду комісією
сільської ради земельного питання між
позивачем та третьою особою. Крім того,
в самих актах вказано, що тільки в
процесі виготовлення державних актів
будуть чітко винесені межі в натурі та
площа спірних земельних ділянок. Акти,
що оскаржуються носять
рекомендаційний характер, є не
нормативними документами, а лише
фіксують обставини обстеження
земельних ділянок не порушуючи
безпосередньо прав позивача.

Оскільки межі між спірними земельними
ділянками не встановлені, тому суд
вважає необґрунтованою позицію
позивача про те, що рішенням 23 грудня 2008
року до земельної ділянки ОСОБА_5
включено частину виділеної йому
земельної ділянки.

Оскаржуваними позивачем рішенням та
актами його прав, як землекористувача
не порушено, так як на даний час,
відповідно до вимог ЗК він не є
законним землекористувачем тієї
земельної ділянки на яку тільки збирає
відповідні документи для передачі у
власність.

Вирішуючи справу керуючись
процесуальними нормами суд зазначає,
що згідно з ч.1 ст.2 КАС України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч.1 ст.6 КАС України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до адміністративного суду, якщо вважає,
що рішенням, дією чи бездіяльністю
суб'єкта владних повноважень порушені
її права, свободи або інтереси.

Адміністративне судочинство
спрямоване на захист саме порушених
прав осіб у сфері публічно-правових
відносин, тобто для відновлення
порушеного права в зв'язку із
прийняттям рішення суб'єктом владних
повноважень особа повинна довести,
яким чином відбулось порушення її прав.

Таким чином, підставами для визнання
акта (рішення) недійсним є
невідповідність його вимогам чинного
законодавства та/або визначеній
законом компетенції органу, який видав
цей акт (рішення). Обов'язковою умовою
визнання акта (рішення) недійсним є
також порушення у зв'язку з прийняттям
відповідного акта (рішення) прав та
охоронюваних законом інтересів
позивача у справі.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір,
суд повинен надати об'єктивну оцінку
наявності порушеного права чи інтересу
на момент винесення оспорюваного акту
(рішення), а також визначити, чи
відповідає обраний позивачем спосіб
захисту порушеного права тим, що
передбачені законодавством, та чи
забезпечить такий спосіб захисту
відновлення порушеного права позивача.

З системного аналізу вказаних норм
законодавства слід прийти до висновку,
що підставами для визнання недійсним
акта (рішення) є невідповідність його
вимогам законодавства або визначеній
законом компетенції органу, який видав
цей акт, і порушення у зв'язку з
прийняттям відповідного акта прав та
охоронюваних законом інтересів
позивача у справі. При цьому захист
таких прав має бути нерозривно
пов'язаний з тим фактом, що у особи
існує правовий інтерес як власника або
як користувача на цю земельну ділянку.

Відсутність порушеного права чи
невідповідність обраного позивачем
способу його захисту способам,
визначеним законодавством,
встановлюється при розгляді справи по
суті та є підставою для прийняття судом
рішення про відмову в позові.

Передчасне уявлення позивача про
наявність підстав для задоволення
позову у обраний спосіб, за відсутності
при цьому порушень його прав та
інтересів оспорюваним рішенням, не є
підставою для задоволення такого
позову, оскільки відповідно до
приписів ч. 1 ст. 2 КАС України особа
звертається до суду саме за захистом
своїх порушених або оспорюваних прав
та охоронюваних законом інтересів.

Отже всупереч наведеним вище приписам,
позивач не надав до суду належного
документального підтвердження, що він
є власником чи користувачем земельної
ділянки, на захист якого він звернувся
до суду, не зазначив, яким чином в
момент прийняття оспорюваного акту
оскаржуване рішення порушувало його
права на землю.

За таких обставин, суд приходить до
переконання, що відповідач приймаючи
оскаржуване рішення діяв у межах
повноважень, на підставі та у спосіб
передбачений Законом, та не вбачає
підстав для скасування оскаржуваного
рішення, актів.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 2, 11, 86, 159-163 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до
Бузинівської сільської ради
Іванівського району Одеської області
про визнання неправомірними та
скасування рішення, визнання
недійсними актів обстеження земельних
ділянок - відмовити.

Постанова може бути оскаржена до
Одеського апеляційного
адміністративного суду через
Іванівський районний суд Одеської
області шляхом подачі апеляційної
скарги протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
постанова суду, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

СуддяО. О. Кравчук