Справа № 810/4649/14
Суддя: Брагіна О.Є.
Дата ухвалення: 2014-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 вересня 2014 року
справа №810/4649/14

Суддя Київського окружного
адміністративного суду Брагіна О.Є.;

при секретарі судового засідання -
Колесові Г.В.;

за участю

представника позивачки- Духоти В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу:

за позовом ОСОБА_1

до реєстраційної служби
Вишгородського районного управління
юстиції Київської області

про визнання нечинним та скасування
рішення, зобов'язання вчинити певні
дії,

в с
т а н о в и в:

позивачка звернулась до Київського
окружного адміністративного суду з
вимогами до реєстраційної служби
Вишгородського районного управління
юстиції Київської області про визнання
нечинним та скасування рішення
відповідача №13137682 від 19.05.2014 р. про
відмову у державній реєстрації прав та
їх обтяжень, зобов?язання провести
державну реєстрацію права власності на
квартиру №1 по вул.Миру в с.Лютіж
Вишгородського району Київської
області за нею та членами її родини.

Вимоги обґрунтовані безпідставністю
рішення відповідача та порушенням у
зв?язку з цим прав позивачки як
власниці нерухомого майна.

У судовому засіданні представник
позивачки заявлені вимоги підтримав з
підстав, викладених у позовній заяві та
пояснив, що рішення суду для нього є
зрозумілим та достатнім для проведення
реєстраційних дій, про що, на його
думку, свідчить чинне, на момент
ухвалення рішення Вишгородським судом,
законодавство.

Відповідач у судове засідання не
з?явився, надавши через канцелярію суду
письмові заперечення (вх. №150004 від
08.09.2014 р.), мотивуючи відмову в
реєстрації права на нерухоме майно
позивачки тим, що правоустановим
документом, в даному випадку рішення
суду, на підставі якого мала
проводитись державна реєстрація, не
зазначено вид власності за яким
необхідно зареєструвати спірну
квартиру за заявниками.

Заслухавши пояснення представника
позивачки, дослідивши наявні у справи
докази, надавши їм відповідної
правової оцінки, суд приходить до
висновку, що у задоволенні позовних
вимог слід відмовити, з огляду на таке:

13.05.2014 р., о 10:07:46, позивачкою та гр.
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до реєстраційної
служби Вишгородського районного
управління юстиції Київської області
була подана заява про реєстрацію права
власності на нерухоме майно- квартиру
№1 по вул. Миру в с.Лютіж Вишгородського
району Київської області разом із
документами, згідно Порядку №703, а саме:
технічний паспорт на квартиру, рішення
Вишгородського районного сулу від
12.11.1996 р., ухвалу цього ж суду від 28.03.2014
р. про виправлення описки.

В процесі опрацювання поданої заяви та
доданих до неї документів виявилося, що
у рішенні Вишгородського суду
Київської області від 12.11.1996 р. не
визначено щодо якої спільної власності
має проводитись реєстрація (спільної
чи часткової), з урахуванням положень
ст.ст.355-356 ЦК України.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до постанови Пленуму ВСУ
№14 рішення суду повинно також бути
гранично повним, ясним, чітким та
послідовним ,- ст. 215 ЦПК України.

Законом України «Про приватизацію
державного житлового фонду» від 19.06.1992
р. №2482-XII з наступними змінами та
доповненнями (у редакції чинній на
момент ухвалення рішення
Вишгородським судом) ч 2. ст.8
передбачено, що "передача квартир
(будинків), житлових приміщень у
гуртожитках здійснюється в спільну
сумісну або часткову власність за
письмовою згодою всіх повнолітніх
членів сім'ї, які постійно мешкають у
цій квартирі (будинку), житловому
приміщенні у гуртожитку, в тому числі
тимчасово відсутніх, за якими
зберігається право на житло, з
обов'язковим визначенням
уповноваженого власника квартири
(будинку), житлового приміщення у
гуртожитку".

Крім того, п.5 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 22.12.1995 р. №5
зазначено, що «розглядаючи позови,
пов'язані з спільною власністю
громадян, суди повинні виходити з того,
що відповідно до чинного законодавства
спільною сумісною власністю є: майно,
нажите подружжям за час шлюбу (ст.16
Закону "Про власність", ст.22 Кодексу про
шлюб та сім'ю України; майно, придбане
внаслідок спільної праці членів сім'ї
чи майно, що є у власності осіб, які
ведуть селянське (фермерське)
господарство, якщо письмовою угодою
відповідно між членами сім'ї чи членами
селянського (фермерського)
господарства не передбачено інше або
майно, придбане внаслідок спільної
праці громадян, що об'єдналися для
спільної діяльності, коли укладеною
між ними письмовою угодою визначено, що
воно є спільною сумісною власністю (п.1
ст.17, ст.18, п.2 ст.17 Закону "Про
власність"); квартира (будинок), кімнати
в квартирах та одноквартирних
будинках, передана при приватизації з
державного житлового фонду за
письмовою згодою членів сім'ї наймача
у їх спільну сумісну власність (ст.8
Закону України "Про приватизацію
державного житлового фонду". Тобто, в
постнові Пленуму ВСУ зазначається про
необхідність визначення судом при
ухваленні рішення (чи при проведенні
приватизації житла) статусу спільної
власності, позаяк ч.2 ст.8 Закону України
«Про приватизацію державного
житлового фонду» допускається
передача житла (квартир, будинків) як у
спільну часткову, так і спільну сумісну
власність.

Рішенням суду від 12.11.1996 р. спільна
власність осіб не визначена, тому
будь-яке тлумачення цього рішення має
характер припущення.

Правові, економічні, організаційні
засади проведення державної
реєстрації речових та інших прав, які
підлягають реєстрації за цим Законом,
та їх обтяжень врегульовано Законом
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень».

Пунктом 5 частини 1 статті 19 Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень» передбачено, що державна
реєстрація прав проводиться на
підставі, зокрема, рішень судів, що
набрали законної сили.

Згідно із пунктом 1 частини 2 статті 9
цього ж Закону державний реєстратор
встановлює відповідність заявлених
прав і поданих документів вимогам
законодавства, а також відсутність
суперечностей між заявленими та вже
зареєстрованими правами на нерухоме
майно та їх обтяженнями, зокрема:
відповідність відомостей про нерухоме
майно, наявних у Державному реєстрі
прав, та поданих документах.

Процедура державної реєстрації прав
визначена Порядком державної
реєстрації прав на нерухоме майно та їх
обтяжень, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 №
703.

Державний реєстратор зобов'язаний, у
разі звернення до нього суб'єкта права,
відкрити розділ та зареєструвати право
власності на об'єкт нерухомого майна,
право на який заявлено вперше (п. 2
Порядку державної реєстрації прав на
нерухоме майно та їх обтяжень,
затвердженого постановою КМУ від 22.06.
2011 №703, далі - Порядок № 703), у разі
відсутності підстав для відмови згідно
зі ст. 24 Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень».

З точки зору юридичних фактів
встановленню підлягають наступні
обставини: чи відповідає поведінка
особи на момент вчинення правочину тим
правовим моделям, які в подальшому є
необхідними для державної реєстрації
прав, що виникли внаслідок цього
правочину; чи виникло в особи право,
яке підлягає державній реєстрації; чи
належним чином зафіксовані юридичні
факти в документах, які подаються для
проведення реєстрації; чи достатньо їх
для проведення реєстрації тощо. Іншими
словами - державний реєстратор повинен
встановити ті юридичні факти, які
виникають безпосередньо з поданих
документів. Фактично, державний
реєстратор проводить аналіз змісту та
форми документів.

Державний реєстратор у силу свого
правового статусу не може лише
слідкувати документам тих органів, які
їх видали, позаяк за нього несе
відповідальність держава, а тому він
повинен робити все в межах його
компетенції для того, щоб надати
учасникам обороту нерухомості
державні гарантії охорони та захисту
їх прав на нерухомість.

Дослідивши дії та рішення відповідача
на предмет їх відповідності викладеним
вище вимогам чинного законодавства,
суд приходить до висновку про їх
правомірність, оскільки дійсно у
рішенні Вишгородського суду Київської
області від 12.11.1996 р. не визначено в
порядку якої власності (спільної чи
часткової) отримали квартиру №1 в
будинку №28 с.Лютіж Вишгородського
району Київської області ОСОБА_1 та
члени її родини, а тому юридичний факт,
викладений в рішенні суду є
недостатнім, в розумінні вимог Закону
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень» для
проведення державної реєстрації
нерухомого майна.

У зв'язку з вищевикладеним, суд
приходить до висновку, що у задоволенні
позову необхідно відмовити.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159-163,
167, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

У задоволенні адміністративного
позову,-відмовити.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано в
установлені строки. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після повернення апеляційної скарги,
відмови у відкритті апеляційного
провадження або набрання законної сили
рішенням за наслідками апеляційного
провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду
подається до Київського апеляційного
адміністративного суду через
Київський окружний адміністративний
суд протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Суддя
Брагіна О.Є.

Дата виготовлення і підписання
повного тексту постанови - 16 вересня 2014
р.