Справа № 2а-3539/12/2170
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2014-08-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2014 р.м.ОдесаСправа № 2а-3539/12/2170

Категорія: 8.2.1 Головуючий в 1 інстанції:
Дубровна В.А.

Одеський апеляційний адміністративний
суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Золотнікова О.С., Скрипченка
В.О.,

розглянувши в порядку письмового
провадження в м.Одесі апеляційну
скаргу Іванівського відділення
Генічеської міжрайонної державної
податкової інспекції Херсонської
області Державної податкової служби на
постанову Херсонського окружного
адміністративного суду від 08 листопада
2012 року по справі за адміністративним
позовом Фермерського господарства
«Урожай-ІІ» до Іванівського відділення
Генічеської міжрайонної державної
податкової інспекції Херсонської
області Державної податкової служби
(правонаступник - Іванівське
відділення Генічеської ОДПІ ГУ
Міндоходів в Херсонській області) про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

30.08.2012р. Фермерське господарство
«Урожай-II» звернулося до Херсонського
окружного адміністративного суду із
позовом до Іванівського відділення
Генічеської МДПІ Херсонської області
ДПС (правонаступник - Іванівське
відділення Генічеської ОДПІ ГУ
Міндоходів в Херсонській області) про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення - рішення від
14.08.2012 року №, яким збільшено суму
грошового зобов'язання по податку на
додану вартість на загальну суму 39249
грн., в тому числі за основним платежем
у сумі 26166 грн. та за штрафними
санкціями у сумі 13083 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що дії МДПІ щодо
донарахування зобов'язань з податку на
додану вартість та застосування
штрафних санкцій є неправомірними,
оскільки висновок податкового органу
про нікчемність правочинів, укладених
між ФГ «Урожай - ІІ» та ПП «А-Ліра»,
зроблений лише на підставі акту
перевірки контрагента позивача, який
не є первинним документом податкового
та бухгалтерського обліку. При цьому,
позивач вказує, що надані позивачем до
перевірки первинні документи з
невідомих підстав не були прийняті
відповідачем в якості підтвердження
реального здійснення господарської
операції. Посилання ж податкового
органу на відсутність належним чином
заповнених подорожніх листів
вантажного автомобіля за формою №2, як
на відсутність доказу реальної
поставки та транспортування аміачної
селітри також є неправомірним,
оскільки складання подорожніх листів
не є обов'язковим при транспортуванні
товару.

Постановою Херсонського окружного
адміністративного суду від 08 листопада
2012 року адміністративний позов
задоволено. Визнано протиправним та
скасовано податкове повідомлення -
рішення від 14.08.2012 року № щодо
збільшення грошового зобов'язання по
податку на додану вартість на загальну
суму 39249 грн., у тому числі за основним
платежем у сумі 26166 грн. та за штрафними
санкціями у сумі 13083 грн.

Не погоджуючись з вищезазначеною
постановою суду 1-ї інстанції,
представником Іванівського відділення
Генічеської МДПІ Херсонської області
ДПС 13.12.2012р. подано апеляційну скаргу, в
якій зазначено, що судом, при винесенні
оскаржуваної постанови порушено норми
матеріального та процесуального права
та просить скасувати постанову
Херсонського окружного
адміністративного суду від 08.11.2012р. та
прийняти нову постанову, якою
відмовити в задоволенні
адміністративного позову в повному
обсязі.

Згідно приписів п.п.1,2 ч.1 ст.197 КАС
України, суд апеляційної інстанції
може розглянути справу в порядку
письмового провадження за наявними у
справі матеріалами, якщо справу може
бути вирішено на основі наявних у ній
доказів, у разі: відсутності клопотань
від усіх осіб, які беруть участь у
справі, про розгляд справи за їх участю
та/або неприбуття жодної з осіб, які
беруть участь у справі, сповіщених
належним чином про дату, час і місце
судового розгляду.

Заслухавши суддю - доповідача, та
перевіривши матеріали справи і доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку про відсутність
належних підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені
наступні обставини справи.

Позивач - Фермерське господарство
«Урожай-ІІ» є юридичною особою
відповідно до Свідоцтва про державну
реєстрацію юридичної особи від 24.12.2001р.
за №1 000009, яке видане
Іванівською РДА Херсонської області,
та перебуває на обліку в
Нижньосірогозькій МДПІ (Іванівське
відділення) з 08.01.2002р. за №343.

Основним видом діяльності ФГ
«Урожай-ІІ» згідно Довідки про
включення до ЄДРПОУ та коду КВЕД є - 01.11.0
- вирощування зернових, технічних та
решти культу, не віднесених до інших
класів рослинництва, а відповідно до
п.209.2 ст.209 ПК України у перевіреному
періоді ФГ «Урожай-ІІ» перебував на
спеціальному режимі оподаткування та
відповідно був платником фіксованого
сільськогосподарського податку.

В серпні 2012р. на підставі наказу №264
від 03.08.2012 року та службового
посвідчення від 17.05.2012 року №069158,
головним державним податковим
ревізором-інспектором Гученко А.А.,
згідно пп.75.1.2 п.75.1 ст.75, пп.78.1.1 п.78.1 ст.78
ПК України, була проведена
документальна позапланова невиїзна
перевірка з питань дотримання ФГ
«Урожай-ІІ» правомірності формування
податкового кредиту по
взаємовідносинам з ПП "А-Ліра" за період
з 01.11.2011 року по 30.11.2011 року, за
результатами якої складено акт від
09.08.2012 року №12/22/31332719.

У вказаному вище акті перевірки було
зафіксовано порушення підприємством
позивача наступних вимог діючого
законодавства, а саме:

- відсутність факту реального
придбання товарів ФГ «Урожай-ІІ» від ПП
«А-Ліра» у листопаді 2011 року на суму ПДВ
32007 грн., що свідчить про укладення цієї
угоди без мети настання реальних
наслідків та відповідно до ст.ст.203, 215,
216, 228, 626, 629, 655, 656, 658, 662, 664, 902 ЦК України,
така угода є безтоварною та має ознаки
недійсності, і в силу ст.216 ЦК України,
не створює юридичних наслідків, крім
тих, що пов'язані з їх недійсністю;

- порушення ст.209, п.198.1, п.198.2, п.198.6 ст.198,
п.199.1, п.199.4 ст.199 ПК України, в результаті
чого встановлено завищення суми ПДВ -
5841 грн., заниження податку на додану
вартість, що підлягає сплаті (підлягав)
сплаті (р.14 декларації ) всього на
загальну суму 26166 грн., у тому числі по
податкових періодах - листопад 2011 року -
заниження на 26166 грн. за рахунок штучно
сформованого податкового кредиту по
контрагенту ПП «А-Ліра» та в результаті
чого встановлено нецільове
використання спецкоштів у сумі 26166 грн.

В подальшому, на підставі
вищевказаного акту перевірки від 09.08.2012
року №12/22/31332719 уповноваженою особою
ДПІ було прийнято податкове
повідомлення-рішення від 14.08.2012 року
№ про збільшення підприємству
позивача грошового зобов'язання по ПДВ
на загальну суму 39249 грн., в тому числі
за основним платежем у сумі 26166 грн. та
за штрафними санкціями у сумі 13083 грн.

Не погоджуючись із вказаним вище
рішенням податкового органу, позивач
оскаржив його до суду.

Вирішуючи справу по суті та
задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з обґрунтованості та
доведеності позовних вимог та
відповідно, з протиправності рішення
податкового органу, прийнято без
достатніх підстав та без урахування
всіх обставин.

Колегія суддів апеляційного суду,
уважно дослідивши матеріали справи та
наявні в них докази, цілком
погоджується з такими висновками суду
1-ї інстанції і вважає їх
обгрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно із ч.2 ст.19 Конституції України,
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах та у спосіб
визначений Конституцією та законами
України.

З аналізу вказаної правової норми
випливає, що рішення державного органу
чи органу місцевого самоврядування
повинні бути здійснені в межах
компетенції відповідного органу та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України, обґрунтовано, тобто з
урахуванням обставин, що мають
значення для прийняття рішення
(вчинення дії), не порушувати інтереси
держави, прав та інтересів фізичних та
юридичних осіб, з урахуванням права
особи на участь в процесі прийняття
рішення.

Так, спеціальний режим оподаткування
діяльності у сфері сільського та
лісового господарства, а також
рибальства у перевіреному періоді
визначав Податковий кодекс України від
02.12.2010р. № 2755-VI.

Відповідно до вимог п.209.1 ст.209 ПК
України, резидент, який провадить
підприємницьку діяльність у сфері
сільського і лісового господарства та
рибальства та відповідає критеріям,
встановленим у п.209.6 цієї статті, та
може обрати спеціальний режим
оподаткування.

Пунктом 209.2 ст.209 цього Кодексу
встановлено, що згідно із спеціальним
режимом оподаткування сума ПДВ,
нарахована сільськогосподарським
підприємством на вартість поставлених
ним сільськогосподарських
товарів/послуг, не підлягає сплаті до
бюджету та повністю залишається в
розпорядженні такого
сільськогосподарського підприємства
для відшкодування суми податку,
сплаченої (нарахованої) постачальнику
на вартість виробничих факторів, за
рахунок яких сформовано податковий
кредит, а за наявності залишку такої
суми податку - для інших виробничих
цілей.

Зазначені суми податку на додану
вартість акумулюються
сільськогосподарськими
підприємствами на спеціальних
рахунках, відкритих в установах банків
та/або в органах, які здійснюють
казначейське обслуговування бюджетних
коштів у порядку, затвердженому
Кабінетом Міністрів України.

Згідно з приписами пп."а" п.185.1 ст.185 ПК
України, об'єктом оподаткування є
операції платників податку з
постачання товарів, місце постачання
яких розташоване на митній території
України, відповідно до ст.186 цього
Кодексу, у тому числі операції з
передачі права власності на об'єкти
застави позичальнику (кредитору), на
товари, що передаються на умовах
товарного кредиту, а також з передачі
об'єкта фінансового лізингу в
користування
лізингоотримувачу/орендарю.

Також, п.198.3 ст.198 ПК України
передбачено, що податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до ст.39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою п.193.1
ст.193 цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

У відповідності до п.198.6 ст.198 ПК
України, не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог ст.201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
п.201.11 ст.201 цього Кодексу.

У разі, коли на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
цього Кодексу.

У разі ж, якщо платник податку не
включив у відповідному звітному
періоді до податкового кредиту суму
податку на додану вартість на підставі
отриманих податкових накладних, таке
право зберігається за ним протягом 365
календарних днів з дати складання
податкової накладної.

Як слідує зі змісту п.201.6 ст.201 ПК
України, податкова накладна є
податковим документом і одночасно
відображається у податкових
зобов'язаннях і реєстрі виданих
податкових накладних продавця та
реєстрі отриманих податкових
накладних покупця.

Органи ж державної податкової служби, в
свою чергу, за даними реєстрів виданих
та отриманих податкових накладних,
наданих в електронному вигляді,
повідомляють платника податку про
наявність у такому реєстрі
розбіжностей з даними контрагентів.
При цьому, платник податку протягом 10
днів після отримання такого
повідомлення має право уточнити
податкові зобов'язання без
застосування штрафних санкцій,
передбачених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до приписів п.201.10 ст.201 ПК
України, податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

Таким чином, для цілей визначення
об'єкта оподаткування ПДВ витрати
платника щодо сплати (нарахування)
відповідної суми податку у складі ціни
товару мають бути підтверджені
належним чином складеними податковими
накладними та первинними документами,
що відображають реальність
господарської операції та є підставою
для формування податкового обліку
платника податків.

Так, як вбачається з матеріалів справи
та спірного акту перевірки, на
встановлення порушення вимог
Податкового кодексу України та
збільшення грошового зобов'язання з
податку на додану вартість
оскаржуваним податковим
повідомленням-рішенням вплинули
наступні обставини:

1) за даними системи обробки податкових
зобов'язань та податкового кредиту в
розрізі контрагентів на рівні ДПА
України, за даними додатку 2 до
Декларації з податку на додану
вартість за листопад 2011 року ФГ
«Урожай-ІІ» до складу податкового
кредиту віднесена сума ПДВ по
взаєморозрахункам з ПП «А-Ліра» у
розмірі ПДВ 32007 грн.;

2) на момент перевірки ФГ «Урожай»
нібито не було надано договір
купівлі-продажу товару (селітри);

3) на перевірку ФГ «Урожай-ІІ» надано
товарно-транспортні накладні з
порушенням їх заповнення, а саме в
графах № ТТН - записи відсутні, № до
подорожного листа - запис відсутній,
запис про відомості про вантаж -
відсутній, відпуск дозволів - запис
відсутній, відомості про вантаж -
відсутні записи про ціну, суму, вид
пакування, кількість, у видаткових
накладних від ПП «А-Ліра» не зазначено
прізвище та посаду особи, яка прийняла
селітру;

4) на перевірку не надано сертифікати
якості на товар, а також належним чином
заповнені подорожні листи вантажного
автомобіля за формою №2;

5) ДПІ у Скадовському районі
Херсонської області ДПС на адресу
Іванівського відділення Генічеської
МДПІ було направлено для подальшого
відпрацювання матеріали
документальної планової виїзної
перевірки ПП «А-Ліра» з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.07.2010р. по 31.12.2011р., оформлені
актом від 15.06.2012 року №82/22/34323178, згідно
якого встановлено, що до перевірки ПП
«А-Ліра» не надано сертифікати якості
на товар, ТТН оформлені з порушеннями,
подорожні листи вантажного автомобіля
за формою №2 заповнені належним чином,
проте вказані документи не можуть бути
доказом прийняття фактичної участі у
здійсненні вантажних перевезень ПП
«А-Ліра» через відсутність
транспортних засобів. Відповідно до
довідки ГВПМ ДПІ у м. Херсоні від 21.05.2012
року №1873/7 ПП «А-Ліра» за своєю
юридичною адресою не знаходиться.

При цьому, судова колегія зазначає, що
єдиним належним доказом відсутності
підприємства за місцезнаходженням
виключно є наявність відповідного
запису в Єдиному державному реєстрі
фізичних осіб - підприємців та
юридичних осіб, проте, відповідного
витягу з реєстру з наявністю такого
запису податковим органом до суду не
надано.

Так, судами обох інстанцій встановлено,
що перебуваючи на спеціальному режимі
оподаткування ФГ «Урожай-ІІ» у
листопаді 2011 року надало до МДПІ 2 (дві)
податкові декларації з ПДВ:

- загальна Декларація з податку на
додану вартість, де суб'єктом
господарювання декларуються операції,
що не пов'язані з виробництвом
(продажем) сільськогосподарської
продукції (позитивне значення різниці
між сумою податкового зобов'язання та
сумою податкового кредиту з ПДВ
підлягає нарахуванню до сплати в
бюджет на загальних умовах);

- скорочена Декларація з податку на
додану вартість
сільськогосподарського
товаровиробника, сума якого нарахована
сільськогосподарським підприємством
на вартість поставлених ним
сільськогосподарських товарів
(послуг).

При цьому, слід звернути увагу на те, що
відповідач в своєму акті перевірки не
посилається на невідповідність
вимогам законодавству податкових
накладних, за якими позивач формував
податковий кредит та не вказує на
неправильність складання позивачем
податкових декларацій.

Щодо реального виконання умов усного
договору поставки, укладеного між ФГ
«Урожай - ІІ» та ПП «А-Ліра»,
апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до змісті п.1 ст.181 ГК
України, господарський договір за
загальним правилом викладається у
формі єдиного документа, підписаного
сторонами та скріпленого печатками.
Допускається укладення господарських
договорів у спрощений спосіб, тобто
шляхом обміну листами, факсограмами,
телеграмами, телефонограмами тощо, а
також шляхом підтвердження прийняття
до виконання замовлень, якщо законом не
встановлено спеціальні вимоги до форми
та порядку укладення даного виду
договорів.

Як встановлено з матеріалів справи, у
листопаді 2011 року ФГ «Урожай-ІІ» уклав
усний договір поставки селітри
аміачної у кількості 68,100 т. на загальну
суму 192042 грн., в тому числі ПДВ 32007 грн.

Факт поставки ПП «А-Ліра» на адресу ФГ
«Урожай-ІІ» селітри аміачної
підтверджується наявними в матеріалах
справи видатковою накладною №РН-0000192
від 23.11.2011 року та податковою накладною
№34 від 23.11.2011 року на суму ПДВ 32007 грн.

Оплата товару, в свою чергу,
підтверджена банківськими виписками
від 02.11.2011р. та від 23.11.2011р., а
транспортування селітри -
товарно-транспортними накладними від
23.11.2011 року, про що, також було зазначено
на стор.7 самого акту перевірки та ці
факти не заперечувались і
представниками сторін у судовому
засіданні суду 1-ї інстанції.

Також, в якості доказу використання
селітри аміачної в своїй господарській
діяльності ФГ «Урожай-ІІ» надані до
суду акти про використання
мінеральних, органічних і
бактеріальних добрив, ядохімікатів і
гербіцидів, внесених на землях під
урожай 2012 року, а також державне
статистичне спостереження щодо
підсумків збору врожаю
сільськогосподарських культур, плодів,
ягід та винограду на 01.12.2011 року, яке
містить інформацію про посів озимих
культур на зерно та зелений корм під
урожай наступного року. Вказаний факт
теж не заперечувався відповідачем ні в
акті перевірки, ні в запереченнях, ні в
судовому засіданні.

Крім того, у спірному акті перевірки
відповідач, як на додатковий довід щодо
відсутності доказів виконання
поставки, вказує на порушення порядку
заповнення товарно-транспортних
накладних, подорожніх листів
вантажного автомобіля за формою №2 та
відсутність у ФГ «Урожай-ІІ»
сертифікатів якості товару.

Проте, судова колегія, як і суд 1-ї
інстанції, не погоджується з вказаною
позицією відповідача, оскільки метою
складання перевізних документів є
підтвердження правомірності
відображення замовником транспортних
послуг в податковому обліку витрат,
пов'язаних з реальністю їх надання, як
це передбачено п.1.3 «Інструкції про
порядок виготовлення, зберігання,
застосування єдиної первинної
транспортної документації для
перевезення вантажів автомобільним
транспортом та обліку транспортної
роботи» (затв. наказом Міністерства
транспорту України, Міністерства
статистики України від 07.08.1996р. №228/253,
зареєстрованим у Міністерстві юстиції
України 28.08.1996р. за №483/1508), зокрема, для
первинного обліку обсягів перевезених
вантажів і транспортної роботи
автомобільного транспорту необхідними
є: подорожній лист вантажного
автомобіля та товарно-транспортна
накладна.

До того ж, на думку суду 2-ї інстанції,
наявність у платника податків - покупця
транспортної документації та
сертифікатів якості товару або їх
відсутність відповідно до вимог
податкового законодавства суттєво не
впливає на правомірність податкового
кредиту по даній господарській
операції.

При чому, слід зазначити, що вказаний
довід податкового органу мав би
доказове значення якщо сторони умовами
договору передбачили надання
продавцем у підтвердження виконання
обов'язків по передачі у власність
покупця товару, крім видаткової та
податкової накладних, також
товарно-транспортної накладної та
сертифікату якості на товар.

Також, судовою колегією по справі
встановлено, що відповідно до акту
перевірки ПП «А-Ліра» від 15.06.2012р. за
№82/22/34323178, дане підприємство
зареєстровано юридичною особою
Скадовською РДА 28.04.2006р., а платником
ПДВ - 12.05.2006р., але свідоцтво про
реєстрацію платника ПДВ від 12.05.2006р.
№30954843, видане ДПІ у Скадовському
районі було анульовано 29.05.2012 року у
зв'язку із не знаходженням цього
підприємства за юридичною адресою,
однак вказана обставина, в даному
випадку не спростовує наявність у ПП
«А-Ліра» права щодо оформлення
податкової накладної №34 від 23.11.2011р.

Окрім того, судова колегія вважає
помилковими і висновки відповідача,
які покладені в основу оскаржуваного
податкового повідомлення-рішення щодо
«нікчемності» поставки аміачної
селітри ПП «А-Ліра» на адресу позивача
з посиланням на ч.ч.1,5 ст.203 та ч.2 ст.215 ЦК
України, виходячи із наступного.

Так, згідно із приписами ч.1 ст.204 ЦК
України, правочин є правомірним, якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаним судом
недійсним (презумпція правомірності).

А у відповідності до змісту ст.ст.203,215
ЦК України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, що встановлені
ч.ч.1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу. Кожна із цих
вимог є самостійною підставою
недійсності правочину.

Однак, вказані вище приписи ЦК України,
в даному випадку, не були враховані
МДПІ при прийнятті спірного рішення.

Крім того, необхідно зазначити, що
вказаними вище нормами ЦК також
визначено, що головною підставою
вважати правочин нікчемним являється
його недійсність, встановлена виключно
законом, а не актами перевірки, які б
факти в цьому акті не були відображені.

Вказані ж в Акті перевірки висновки є
суто суб'єктивною думкою державного
податкового ревізора-інспектора,
оскільки були зроблені за відсутності
інформації, яка надається в
передбаченому законодавством порядку.

Окрім того, відповідно до приписів
Постанови Пленуму Верховного Суду
України №9 від 06.11.2009 року, Верховним
судом було звернено увагу на наступне:
«...вимога про встановлення нікчемності
правочину підлягає розгляду у разі
наявності відповідної суперечки. Такий
позов може пред'являтися окремо, без
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину. В цьому випадку в
резолютивній частині судового рішення
суд вказує про нікчемність правочину
або відмову в цьому. Вимога про
застосування наслідків недійсності
правочину може бути заявлена як
одночасно з вимогою про визнання
оспорюваного правочину недійсним, так
і у вигляді самостійної вимоги у разі
нікчемності правочину і наявності
рішення суду про визнання правочину
недійсним. Наслідком визнання
правочину (договору) недійсним не може
бути його розірвання, оскільки це
взаємовиключні вимоги. Якщо позивач
посилається на нікчемність правочину
для обґрунтування іншої заявленої
вимоги, суд не має права посилатися на
відсутність судового рішення про
встановлення нікчемності правочину, а
повинен дати оцінку таким аргументам
позивача. Відповідно до ст.ст.215,216 ЦК
України, вимога про визнання
оспорюваного правочину недійсним і про
застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину можуть бути
заявлені як однією із сторін правочину,
так і іншою зацікавленою особою, права
і законні інтереси якої порушені
здійсненням правочину».

Тобто, у зв'язку з вказаним вище, слід
зазначити, що одним з основних завдань
органів державної податкової служби є
здійснення контролю дотримання
податкового законодавства і надання
роз'яснень законодавства з питань
оподаткування платникам податків.
Жодним законом не передбачено право
органу державної податкової служби
самостійно, в позасудовому порядку,
визнавати нікчемними правочини і дані,
вказані платником податків в
податкових деклараціях.

Таким чином, навіть за наявності ознак
нікчемності правочину податкові
органи мають право лише звертатися до
судів з позовами про стягнення в доход
держави коштів, отриманих по
правочинах, здійснених з метою, що
свідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, посилаючись на їх
нікчемність, як це передбачено ст.20
Податкового кодексу України.

Як свідчать матеріали даної справи,
спірний усний договір поставки у
встановленому законом порядку
недійсним не визнаний, а відтак
останній є дійсним (чинним) та
направленим саме на настання реальних
наслідків.

Крім того, суд 2-ї інстанції вважає, що
добросовісний платник податків, який в
силу покладеного на нього законами
обов'язку щодо сплати податків, зборів
(обов'язкових платежів) вступає у
зв'язку з цим у відповідні
правовідносини з державою і тому не
може нести відповідальність за
невиконання чи неналежне виконання
такого обов'язку іншими платниками
податків, якщо інше не встановлено
законом.

Таким чином, якщо контрагент позивача -
ПП «А-Ліра» згідно Витягу з ЄДР станом
на 01.11.2012 року має статус «відсутність
за місцезнаходженням», то це тягне
відповідальність та негативні
наслідки саме щодо цього підприємства.
Зазначена обставина не є підставою для
позбавлення позивача на віднесення
сплачених ним у листопаді 2011 року
відповідних сум ПДВ до податкового
кредиту, якщо останній виконав усі
передбачені законом умови щодо цього
та має всі документальні підтвердження
розміру свого податкового кредиту.

Отже, враховуючи викладене, судова
колегія приходить до аналогічного, що і
окружний суд, висновку про
правомірність формування позивачем
суми податкового кредиту з урахуванням
господарської операції по придбанню
селітри у ПП «А-Ліра» в листопаді 2011
року.

Також, необхідно звернути увагу ще й на
той факт, що представником відповідача
в судовому засіданні суду 1-ї інстанції
було звернуто увагу на те, що оскільки
позивач в скороченій декларації з ПДВ
за листопад 2011 року (№ від 16.12.2011р.)
в розділі 2 «Податковий кредит»
зазначив суму ПДВ у розмірі 36174 грн., яка
включає податковий кредит у сумі ПДВ
32007 грн. по операції, яка є «нікчемною»,
то відповідно заниження суми ПДВ на
загальну суму 26166 грн., яка підлягає
нарахуванню та спрямовується на
спеціальний рахунок
сільськогосподарського підприємства,
є результатом нецільового
використання суми 26166 грн., як
податкової пільги наданої
сільськогосподарським підприємствам з
особливим режимом оподаткування,
встановленим ст.209 ПК України.

Однак, судова колегія,б як і суд 1-ї
інстанції, не погоджується і з вказаною
позицією МДПІ.

У відповідності до п.30.1 ст.30 ПК України,
«податковою пільгою» вважається
передбачене податковим та митним
законодавством звільнення платника
податків від обов'язку щодо
нарахування та сплати податку та збору,
сплата ним податку та збору в меншому
розмірі за наявності підстав, а саме
підставами для надання податкових
пільг є особливості, що характеризують
певну групу платників податків, вид їх
діяльності, об'єкт оподаткування або
характер та суспільне значення
здійснюваних ними витрат.

Платник податків зобов'язаний подавати
контролюючим органам інформацію,
відомості про суми коштів, не сплачених
до бюджету в зв'язку з отриманням
податкових пільг (суми отриманих
пільг), та напрями їх використання (щодо
умовних податкових пільг - пільг, що
надаються за умови використання
коштів, вивільнених у суб'єкта
господарювання внаслідок надання
пільги, у визначеному державою
порядку).

Так, порядок обліку сум податків та
зборів, не сплачених суб'єктом
господарювання до бюджету у зв'язку з
отриманням податкових пільг,
встановлений Постановою КМУ від
27.12.2010р. №1233, є обов'язковим для
виконання суб'єктами господарювання,
які відповідно до Кодексу не сплачують
податки та збори до бюджету у зв'язку з
отриманням податкових пільг. Суб'єкт
господарювання, що не сплачує податки
та збори у зв'язку з отриманням
податкових пільг, веде облік сум таких
пільг та складає звіт про суми
податкових пільг за формою згідно з
додатком до цієї Постанови №1233.

Як вже зазначалось вище, позивач - ФГ
«Урожай-ІІ» у перевіреному періоді
перебував на спеціальному режимі
оподаткування та, відповідно, був
платником фіксованого
сільськогосподарського податку.

Підпунктом 14.1.256. п.14.1. ст.14 ПК України
передбачено, що фіксований
сільськогосподарський податок для
цілей глави 2 розділу XIV цього Кодексу -
податок, який справляється з одиниці
земельної площі у відсотках її
нормативної грошової оцінки та сплата
якого замінює сплату окремих податків
і зборів.

Згідно ж зі ст.307 ПК України,
особливістю обкладення платників
фіксованого сільськогосподарського
податку окремими податками і зборами є
звільнення їх від сплати таких
податків і зборів, як податку на
прибуток підприємств; земельного
податку (крім земельного податку за
земельні ділянки, що не
використовуються для ведення
сільськогосподарського
товаровиробництва); збору за
спеціальне використання води; збору за
провадження деяких видів
підприємницької діяльності (у частині
провадження торговельної діяльності).
Податки і збори, не зазначені у п.307.1
цієї статті, сплачуються платником
податку в порядку і розмірах,
установлених цим Кодексом, а єдиний
внесок на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування - в порядку,
визначеному Законом України «Про збір
та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування».

Крім того, необхідно нагадати, що
Постановою Кабінету Міністрів України
від 12.01.2011р. №11 затверджено «Порядок
акумулювання сільськогосподарськими
підприємствами сум податку на додану
вартість на спеціальних рахунках».

Так, п.4 цього Порядку №11 передбачено,
що сума податку на додану вартість, що
акумулюється на спеціальному рахунку,
не підлягає вилученню до державного
бюджету і використовується
сільськогосподарським підприємством
відповідно до п.209.2 ст.209 ПК України.
Контроль за дотриманням вимог цього
Порядку здійснюють органи державної
податкової служби.

Зокрема, відповідно до п.30.8 ст.30 ПК
України, контролюючі органи здійснюють
контроль за правильністю надання та
обліку податкових пільг, а також їх
цільовим використанням, за наявності
законодавчого визначення напрямів
використання (щодо умовних податкових
пільг) та своєчасним поверненням
коштів, не сплачених до бюджету
внаслідок надання пільги, у разі її
надання на поворотній основі.
Податкові пільги, використані не за
призначенням чи несвоєчасно повернуті,
повертаються до відповідного бюджету.

Проте, в матеріалах справи відсутні
докази порушення позивачем названого
Порядку №11 щодо нецільового
використання коштів податку на додану
вартість та підстави для встановлення
такого порушення позивачем згідно
поданого до МДПІ «Звіту про суми
податкових пільг».

Також, судова колегія зазначає, що
позивач в скороченій декларації з ПДВ
за листопад 2011 року (№) в розділі 2
«Податковий кредит» в рядку 8.1
«придбання (виготовлення, будівництво,
спорудження, створення) з податком на
додану вартість на митній території
України товарів/послуг та необоротних
активів з метою їх використання у межах
господарської діяльності платника
податку для здійснення операцій, які,
зокрема, підлягають оподаткуванню за
основною ставкою та нульовою ставкою»
(колонка Б) зазначив суму податку на
додану вартість у розмірі 36174 грн., яка
включає податковий кредит у сумі ПДВ
32007 по операції з придбання у ПП
«А-Ліра» селітри, яка визнана
податковим органом нікчемною. Однак,
форма та порядок заповнення вказаної
декларації не передбачає розрахунки з
бюджетом, внаслідок чого податкове
зобов'язання, які виникають за цією
декларацією не можуть визначатись як
податкові (або грошові) зобов'язання до
бюджету.

Крім того, п.14.1.39 ст.14 ПК України
передбачено, що грошове зобов'язання
платника податків - це сума коштів, яку
платник податків повинен сплатити до
відповідного бюджету як податкове
зобов'язання та/або штрафну (фінансову)
санкцію, що справляється з платника
податків у зв'язку з порушенням ним
вимог податкового законодавства та
іншого законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на
контролюючі органи, а також санкції за
порушення законодавства у сфері
зовнішньоекономічної діяльності.

А відповідно до змісту п.14.1.156 ст.14 ПК
України, податкове зобов'язання - це
сума коштів, яку платник податків, у
тому числі податковий агент, повинен
сплатити до відповідного бюджету як
податок або збір на підставі, в порядку
та строки, визначені податковим
законодавством (у тому числі сума
коштів, визначена платником податків у
податковому векселі та не сплачена в
установлений законом строк).

Але, визначена МДПІ в оскаржуваному
податковому повідомлені-рішенні сума
грошового зобов'язання по ПДВ в розмірі
26166 грн. має спеціальний режим, оскільки
повністю залишається у розпорядженні
цих сільськогосподарських підприємств
та спрямовується на підтримку власного
виробництва і тому зазначена сума не
підлягає перерахуванню до бюджету і
відповідно не є податковим
зобов'язанням позивача.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд 2-ї
інстанції вважає, що у податкового
органу, в даному випадку, не було
законних підстав для визначення в
оскаржуваному податковому
повідомленні-рішенні податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість у сумі 26166 грн., а тому не має і
підстав для застосування відповідно до
ст.123 ПК України штрафних санкції у
розмірі 50% від суми нарахованого
податкового зобов'язання.

Таким чином, відповідачем, як суб'єктом
владних повноважень, не доведено
правомірність прийнятого ним
податкового повідомлення-рішення від
14.08.2012 року № на підставі
висновків акту перевірки №12/22/31332719 від
09.08.2012 року, а тому, відповідно,
апеляційний суд вважає, що суд 1-ї
інстанції дійшов правильного висновку
про задоволення позовних вимог
Фермерського господарства «Урожай-ІІ».

До того ж, ще необхідно зазначити, що
згідно із приписами ст.ст.11,71 КАС
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, а суд, у
відповідності до ст.86 цього ж Кодексу,
оцінює докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

При цьому, у відповідності до ч.2 ст.71
КАС України, в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень, обов'язок щодо
доказування правомірності свого
рішення, дії чи бездіяльності
покладається на відповідача, якщо він
заперечує проти адміністративного
позову, що, в свою чергу, в даному
випадку не було зроблено відповідачем
при розгляді справи в судах 1-ї та 2-ї
інстанцій.

Враховуючи вищевикладене, судова
колегія приходить до висновку, що суд
першої інстанції порушень норм
матеріального і процесуального права
при вирішенні даної справи не допустив,
вірно встановив фактичні обставини
справи та надав їм належної правової
оцінки. Наведені ж у апеляційній скарзі
доводи, правильність висновків суду не
спростовують, оскільки ґрунтуються на
припущеннях та невірному трактуванні
норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.198 КАС України,
суд апеляційної інстанції за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції має право залишити
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову суду - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів
апеляційного суду, діючи виключно в
межах доводів апеляційної скарги,
відповідно до ст.200 КАС України, залишає
цю апеляційну скаргу податкового
органу без задоволення, а оскаржувану
постанову окружного суду - без змін.

Керуючись ст.ст.195,197,198,200,205,206,254 КАС
України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Іванівського
відділення Генічеської міжрайонної
державної податкової інспекції
Херсонської області Державної
податкової служби - залишити без
задоволення, а постанову Херсонського
окружного адміністративного суду від 08
листопада 2012 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили через п'ять днів після
направлення її копій особам, які беруть
участь у справі, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого Адміністративного Суду України
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили судовим рішенням
апеляційного суду.

Головуючий:
Ю.В. Осіпов

Судді:
О.С. Золотніков

В.О. Скрипченко