Справа № 804/14173/13-а
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2014-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2014 р. справа № 804/14173/13-а
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Прудника С.В.

при секретарі судового засідання
Трайдук С.В.

за участю сторін:

представників позивача
Бороденко А.В.,
Нетесіна Д.Ю.

представника відповідача
Чохелі Т.Р.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Дніпропетровську
адміністративну справу за позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Металургійна
транспортна компанія" до Державної
податкової інспекції у Жовтневому
районі м. Дніпропетровська Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення - рішення №
від 01.10.2013 р. про визначення суми
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість за основним платежем в
сумі 2 089 352,55 грн., та штрафними
санкціями у сумі 1 044 676,28 грн., -

ВСТАНОВИВ :

01 листопада 2013 року товариство з
обмеженою відповідальністю
«Металургійна транспортна компанія»
(далі - ТОВ «Металургійна транспортна
компанія», позивач) звернулось до
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом (том 1, а.с. 3-7)
до Державної податкової інспекції у
Жовтневому районі м.Дніпропетровська
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області (далі - ДПІ у
Жовтневому районі, відповідач) в якому
просить суд визнати протиправним та
скасувати прийняте Державною
податковою інспекцією у Жовтневому
районі м.Дніпропетровська Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області на підставі
акту від 12.07.13 р. № 161/222/33115436 про
результати документальної
позапланової виїзної перевірки з
питань підтвердження господарських
відносин з ТОВ «Меноріта», дослідження
їх реальності та повноти відображення
в обліку за лютий 2013 року податкове
повідомлення-рішення № від
01.10.2013р. про визначення суми грошового
зобов'язання з ПДВ за основним платежем
на суму 2089352,55 грн. і штрафними
санкціями у сумі 1044676,28 грн.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує
тим, що ДПІ у Жовтневому районі
безпідставно дійшла висновку про
заниження підприємством за лютий 2013р.
податку на додану вартість на загальну
суму 2089352,55 грн. Позивач зазначає, що всі
взаємовідносини його з контрагентом
підтверджується достатніми
документами, які надавались позивачем
до перевірки, та були досліджені
відповідачем, що зазначено в акті
перевірки. Позивач зазначає, що
придбані послуги (роботи) підприємство
використало з метою господарської
діяльності. На суму доходу були
нараховані зобов'язання з ПДВ, що
знайшло своє відображення в податковій
звітності. Проте, податковим органом за
результатами проведеної перевірки
безпідставно зроблено висновок, та
прийнято рішення про збільшення сум
податкових зобов'язань з податку на
додану вартість.

Ухвалою Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 01.11.2013 р.
відкрито провадження у
адміністративній справі, та призначено
справу до розгляду у відкритому
судовому засіданні. (а.с. 1).

У судовому засіданні представники
позивача заявлені позовні вимоги
підтримали у повному обсязі, надали
пояснення аналогічні викладеним у
позовній заяві, просили суд позов
задовольнити.

У судовому засіданні представник
відповідача заперечив проти позову та
просив суд відмовити у задоволенні
позовних вимог, надав письмові
заперечення проти позову (том 1,
а.с. 160-163, том 2, а.с. 80-82), в яких
адміністративний позов не визнав, та
зазначив, що до перевірки не було
надано деякі документи на
підтвердження господарських
взаємовідносин із деякими
контрагентами, а саме: по контрагенту
ТОВ «Меноріта». Проводячи перевірку та
приймаючи оскаржуване рішення
податковий орган діяв відповідно до
вимог чинного законодавства України та
у спосіб, передбачений
нормативно-правовими актами України.

Враховуючи пояснення представника
позивача, викладені у позовній заяві та
враховуючи позицію відповідача,
викладену у письмових запереченнях,
дослідивши всі матеріали справи,
розглянувши справу в межах заявлених
позовних вимог і наданих сторонами
доказів, оцінивши докази відповідно до
вимог ст. ст. 69 - 72 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд вважає позовні вимоги
такими, що підлягають частковому
задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами
справи підтверджено, що ТОВ
«Металургійна транспортна компанія»
() зареєстровано
Виконавчим комітетом
Дніпропетровської міської ради 04.08.2004
р. та перебуває на обліку у ДПІ у
Жовтневому районі як платник податків
(том 1, а.с. 18-19).

Згідно ч. 1 ст. 6 Кодексу
адміністративного судочинства
України, кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до адміністративного суду,
якщо вважає, що рішенням, дією чи
бездіяльністю суб'єкта владних
повноважень порушені її права, свободи
або інтереси.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 17 Кодексу
адміністративного судочинства
України, юрисдикція адміністративних
судів поширюється на публічно - правові
спори фізичних чи юридичних осіб із
суб'єктом владних повноважень щодо
оскарження його рішень (нормативно -
правових актів чи правових актів
індивідуальної дії), дій чи
бездіяльності.

Частиною 3 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що у справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; 2) з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; 3) обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); 4) безсторонньо
(неупереджено); 5) добросовісно; 6)
розсудливо; 7)з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
всім формам дискримінації;
8)пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); 9) з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення; 10)
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України,
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Порядок та спосіб реалізації
результатів перевірок визначено
Податковим кодексом України.

Так, згідно п.п. 21.1.1. п. 21.1. ст. 21
Податкового кодексу України, посадові
особи контролюючих органів зобов'язані
дотримуватися Конституції України та
діяти виключно у відповідності з цим
Кодексом та іншими законами України,
іншими нормативними актами.

Підпунктом 20.1.4 п. 20.1 ст. 20 Податкового
кодексу України передбачено, що органи
державної податкової служби мають
право проводити перевірки платників
податків (крім Національного банку
України) в порядку, встановленому цим
Кодексом.

Відповідно до п. п. 78.1.1 п. 78.1. ст. 78
Податкового кодексу України,
документальна позапланова перевірка
здійснюється за наслідками перевірок
інших платників податків або отримання
податкової інформації виявлено факти,
що свідчать про можливі порушення
платником податків податкового,
валютного та іншого законодавства,
контроль за дотриманням якого
покладено на органи державної
податкової служби, якщо платник
податків не надасть пояснення та їх
документальні підтвердження на
обов'язковий письмовий запит органу
державної податкової служби протягом 10
робочих днів з дня отримання запиту.

Отже, чинне законодавство дозволяє
податковому органу за результатами
перевірок інших платників податків або
отримання податкової інформації, якою
виявлено факти, що свідчать про можливі
порушення платником податків
податкового, валютного та іншого
законодавства, контроль за дотриманням
якого покладено на органи державної
податкової служби, проводити
документальні позапланові перевірки.

Судом встановлено та матеріалами
справи підтверджено, що посадовою
особою ДПІ у Жовтневому районі
проведено перевірку, за результатами
якої складено акт від 12.07.2013р. №
161/222/36575022 «Про результати
документальної позапланової виїзної
перевірки ТОВ «МТК», , з
підтвердження господарських відносин
з ТОВ «Меноріта» (контрагент - покупець,
), дослідження їх
реальності та повноти відображення в
обліку за лютий 2013 року» (том 1, а.с. 9-17).

Як зазначено у висновках акту,
перевіркою встановлено, що п.п. 14.1.181 п.
14.1. ст.14, п. 198.1, п. 198.3 ст. 198 ПК України,
ТОВ «МТК» за лютий 2013р. занижено суму
ПДВ на загальну суму 2089352,55 грн. (том 1,
а.с. 16).

Судом встановлено, що за результатами
складеного акту перевірки, ДПІ у
Жовтневому районі винесено податкове
повідомлення-рішення № від
01.10.2013р. за платежем: податок на додану
вартість із вироблених в Україні
товарів (робіт, послуг) на загальну суму
грошового зобов'язання 3134028,83 грн. (том 1,
а.с.8).

Судом встановлено, що винесеним
податковим повідомленням-рішенням
нараховано за основним платежем сумму
грошового зобов'язання в розмірі 2089352,55
грн., та за фінансовими (штрафними)
санкціями 1044676,275 грн. (том 1, а.с. 8).

Судом встановлено та матеріалами
справи підтверджено, що ТОВ «МТК» за
перевіряємий податковим органом
період мало господарські відносини з
ТОВ «Меноріта» ().

З метою всебічного та об'єктивного
розгляду справи по суті заявлених
позовних вимог, судом досліджено
надані ТОВ «МТК» письмові докази на
підтвердження реальності
господарських відносин з ТОВ
«Меноріта», а саме:

- копія договору поставки від 28.12.22012р.
за № 177 (том 1, а.с. 29-35);

- копія акту приймання-здачі товару від
06.02.2013р. (том 1, а.с. 36);

- копія накладної № РН0001 від 06.02.2013р.
(том 1, а.с. 37);

- копія накладної № РН0002 від 06.02.2013р.
(том 1, а.с. 38);

- копія рахунку-фактури від 06.02.2013р. за №
00000013 (том 1, а.с. 39);

- копія акту приймання-здачі товару від
07.02.2013р. (том 1, а.с. 40);

- копія накладної № РН0003 від 07.02.2013р.
(том 1, а.с. 41);

- копія рахунку-фактури від 07.02.2013р. за №
00000014 (том 1, а.с. 42);

- копія розрахунку № 3 від 04.02.2013р. (том 1,
а.с. 43);

- копія розрахунку № 4 від 04.02.2013р. (том 1,
а.с. 44);

- копія виписки банку від 04.02.2013р. (том 1,
а.с. 50);

- копія платіжного доручення від
14.02.2013р. за № 232 (том 1, а.с. 51);

- копія копія виписки банку від 14.02.2013р.
(том 1, а.с. 52-54);

- копія листа від 17.01.2013р. за № 17-01/13-02
(том 1, а.с. 64);

- копія листа від 01.02.2013р. за № 01-02/13-01
(том 1, а.с. 65);

- копія акту приймання-здачі товару від
06.02.2013р. (том 1, а.с. 68);

- копії накладної № РН0001 від 06.02.2013р.
(том 1, а.с. 69);

- копії накладної № РН0002 від 06.02.2013р.
(том 1, а.с. 70);

- копія заявки від 06.02.2013р. за № 746/1 (том 1,
а.с. 71);

- копія заявки від 07.02.2013р. за № 777/1 (том 1,
а.с. 72);

- копія договору поставки від 01.02.2013р. за
№ 149 (том 1, а.с. 73-75);

- копія видаткової накладної від
07.02.2014р. за № РН-00000002
(том 1, а.с. 76);

- копія накладної № РН0003 від 07.02.2013р.
(том 1, а.с. 77);

- копія видаткової накладної від
06.02.2014р. за № РН-00000001
(том 1, а.с. 78);

- копія накладної № РН0001 від 06.02.2013р.
(том 1, а.с. 79);

- копія накладної № РН0002 від 06.02.2013р.
(том 1, а.с. 80);

- копія акту приймання-здачі товару від
07.02.2013р. (том 1, а.с. 81);

- копія накладної № РН0003 від 07.02.2013р.
(том 1, а.с. 82);

- копії податкових декларацій з ПДВ (том
1, а.с. 83-150);

- копія договору зберігання від 28.12.22011р.
за № С-31 (том 2, а.с. 4-6);

- копії актів прийму-передачі (том 2, а.с.
7-46);

- копії видаткових накладних (том 2, а.с.
50-57);

- копії товаро-транспортних накладних
(том 2, а.с. 58-69).

Отже, факт здійснення господарських
відносин між позивачем та ТОВ
«Меноріта» за умовами договорів
підтверджено наступними податковими
накладними:

- податковою накладною № 7 від 14.02.2013 р.
(том 1, а.с. 45);

- податковою накладною № 8 від 14.02.2013 р.
(том 1, а.с. 46);

- податковою накладною № 11 від 28.02.2013 р.
(том 1, а.с. 47);

- податковою накладною № 2 від 01.02.2013 р.
(том 1, а.с. 48);

- податковою накладною № 1 від 01.02.2013 р.
(том 1, а.с. 49);

- податковою накладною № 5 від 06.02.2013 р.
(том 1, а.с. 66);

- податковою накладною № 6 від 07.02.2013 р.
(том 1, а.с. 67).

Отже, з наданих первинних документів,
наявних в матеріалах справи,
встановлено факт здійснення
господарських відносин та
підтверджено реальність здійснення
господарських операцій між позивачем
та його контрагентами.

Чинним законодавством на сторону, в
господарському зобов'язанні, не
покладено обов'язок з'ясування
обставин сплати податків контрагентом.
Суб'кт господарювання не наділений
можливістю контролю за сплатою
податків іншим платником. Якщо
контрагент не виконав свої
зобов'язання зі сплати податків, це
тягне відповідальність саме до тієї
особи, яка не виконала свої зобовзання,
оскільки юридична відповідальність
особи має індивідуальний характер.

На підтвердження господарських
операцій контолюючим органом
зазначено про наявність актів
виконаних робіт, податкових накладних,
банківських та платіжних документів на
перерахування коштів. На вказані
поставки контрагенти виписали
податкові накладні, на підставі яких
суму ПДВ було віднесена до податкового
кредиту.

У відповідності до інформаційного
листа Вищого адміністративного суду
України від 20.07.2010 року № 1112/11/13-10
"Проблемні питання застосування
законодавства у справах за участю
органів державної податкової служби"
процесуальна діяльність суду із
встановлення обґрунтованості права
платника податку на податковий кредит
та/або бюджетне відшкодування з
податку на додану вартість повинна
включати такі етапи:

1. встановлення факту здійснення
господарської операції. При цьому
дослідженню підлягають усі первинні
документи, які належить складати
залежно від певного виду господарської
операції - договори, акти виконаних
робіт, документи про перевезення,
зберігання товарів тощо. Необхідно
перевірити фізичні, технічні та
технологічні можливості певної особи
до вчинення тих чи інших дій, що
становлять зміст господарської
операції, як-от: наявність
кваліфікованого персоналу, основних
фондів, у тому числі транспортних
засобів для перевезення, приміщень для
зберігання товарів тощо; можливість
здійснення операцій з відповідною
кількістю певного товару у відповідні
строки з урахуванням терміну його
придатності, доступності на ринку тощо;
наявність відповідних ліцензій та
інших дозвільних документів, що
необхідні для ведення певного виду
господарської діяльності.

2. встановлення спеціальної
правосуб'єктності учасників
господарської операції. Особа, яка
видає податкову накладну , повинна бути
зареєстрована як платник податку на
додану вартість на момент вчинення
відповідної господарської операції.

3. встановлення зв'язку між фактом
придбання товарів (послуг),
спорудженням основних фондів, імпортом
товарів (послуг) і господарською
діяльністю платника податку.

4. встановлення дотримання платником
податку спеціальних вимог щодо
документального підтвердження сум
податкового кредиту та/або бюджетного
відшкодування з податку на додану
вартість

5. встановлення факту надмірної сплати
податку на додану вартість у ціні
товарів (послуг), що придбані платником
податку.

Аналогічна правова позиція викладена
також у листі Вищого адміністративного
суду України від 02.06.2011 року № 742/11/13-11.

Також у вищевказаному листі Вищого
адміністративного суду України
зазначено, що не є обов'язковою
передумовою для визначення
контролюючим органом грошових
зобов'язань визнання недійсними (у тому
числі і нікчемними) правочинів, які
укладалися за ланцюгом між попередніми
посередниками, через ланцюг яких
декларувався рух товарів чи послуг,
нібито придбаних останнім у такому
ланцюгу платником податку. При цьому
взаємовідносини між учасниками
попередніх ланцюгів постачань товарів
та послуг не мають безпосереднього
впливу на дослідження факту реальності
господарської операції, вчиненої між
останнім у ланцюгу постачань платником
податків та його безпосереднім
контрагентом.

Оцінюватися при дослідженні факту
здійснення господарської операції
повинні відносини безпосередньо між
учасниками тієї операції, на підставі
якої сформовані дані податкового
обліку.

Відповідач не надав суду беззаперечних
доказів того, що не виконання
контрагентами ТОВ «Меноріта» своїх
договірних зобов'язань, мало наслідки
між позивачем та вищезначеними
контрагентами.

Отже, судом досліджено факт реальності
господарських операцій між позивачем
та ТОВ «Меноріта».

Судом встановлено, що між позивачем та
ТОВ «Меноріта» укладено договори
поставки товарів та надання послуг, у
відповідності до яких контрагенти
зобов'язувались поставити товари та
надати певні послуги, а позивач
зобов'язувався йх оплатити.

Факт поставки товарів та виконання
робіт ТОВ «Меноріта» позивачу за
договорами підтверджується достатніми
доказами, копії яких знаходяться у
матеріалах справи.

Судом під час розгляду справи
встановлено, що вказані документи
відповідають вимогам частини 2 статті 9
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні".

Судом також встановлено, що ТОВ
«Меноріта» видані позивачу податкові
накладні, копії яких знаходяться у
матеріалах справи та які оформлені у
відповідності до норм Законодавства
України.

У відповідності до інформаційного
листа Вищого адміністративного суду
України №1936/11/13-11 від 01.11.2011 року "Щодо
підтвердження даних податкового
обліку" документи та інші дані, що
спростовують реальність здійснення
господарської операції, яка
відображена в податковому обліку,
повинні оцінюватися з урахуванням
специфіки кожної господарської
операції - умов перевезення, зберігання
товарів, змісту послуг, що надаються
тощо.

При цьому сама собою наявність або
відсутність окремих документів, а так
само помилки у їх оформленні не є
підставою для висновків про
відсутність господарської операції,
якщо з інших даних вбачається, що
фактичний рух активів або зміни у
власному капіталі чи зобов'язаннях
платника податків у зв'язку з його
господарською діяльністю мали місце.
Водночас наявність формально
складених, але недостовірних первинних
документів, відповідність яких
фактичним обставинам спростована
належними доказами, не є безумовним
підтвердженням реальності
господарської операції.

Також, слід зазначити про відсутність
компетенції податкового органу щодо
встановлення порушень платником
податків норм Цивільного кодексу
України, якими встановлено вимоги щодо
чинності правочину.

Так, нормами ч.ч. 1, 5 ст. 203 Цивільного
кодексу України передбачено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 204 Цивільного кодексу України
закріплює принцип презумпції
правомірності правочину: правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу
України, недійсним є правочин, якщо
його недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Статтею 228 Цивільного кодексу України
передбачено, що правочин вважається
таким, що порушує публічний порядок,
якщо він був спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, зниження, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

Пленум Верховного Суду України в своїй
постанові від 06 листопада 2009 року № 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» роз'яснив, що
нікчемними правочинами, які порушують
публічний порядок, визначеними ст.
228 ЦК України, є:

1) правочини, спрямовані на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина;

2) правочини, спрямовані на знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.

Правочинами, які посягають на
суспільні, економічні та соціальні
основи держави, зокрема, є: правочини,
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу-землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (стаття 14 Конституції
України); правочини щодо відчуження
викраденого майна; правочини, що
порушують правовий режими вилучення з
обігу або обмеження в обігу об'єктів
цивільного права, тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на
порушення інших об'єктів права,
передбачені іншими нормами публічного
права, не є такими, що порушують
публічний порядок. При кваліфікації
правочину за статтею 228 Цивільного
кодексу України має враховуватися
вина, яка виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін. Доказом вини може
бути вирок суду, постановлений у
кримінальній справі, щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним, тощо.

Нормами ст. 207 Господарського кодексу
України встановлено, що господарське
зобов'язання, що відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

З аналізу наведених правових норм
вбачається, що відповідно до
презумпції правомірності правочину,
всі укладені між сторонами правочини є
чинними, якщо їх недійсність прямо не
встановлена законом (нікчемні
правочини).

В усіх інших випадках питання про
недійсність правочину має бути
встановлено судом на підставі заяви
зацікавленої особи після повного та
всебічного розгляду питання про
недійсність такого правочину. Про
недійсність правочину ухвалюється
судове рішення.

Отже, необхідними умовами для висновку
про нікчемність угоди згідно до статті
207 Господарського кодексу України та
статті 228 Цивільного кодексу України є
доведення факту наявності між
сторонами мети укладення завідомо
суперечної інтересам держави та
суспільства угоди, а також наявність
вини у формі умислу хоча б у однієї із
сторін щодо настання відповідних
наслідків, зокрема, на ухилення від
сплати податків.

При цьому, для того, щоб намір однієї
особи міг бути підставою для висновку
про укладення угоди з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, він має бути
підтверджений певними засобами
доказування, які б давали можливість
судити про наявність волі та
безпосередній зміст такої волі
(усвідомлення протиправності угоди,
свідомо допускати настання
протиправних наслідків, та ін.). Відтак,
суб'єктивний склад правопорушення
повинен бути встановлений відповідним
компетентним органом держави і
підтверджений законодавче визначеними
засобами доказування.

Водночас судових рішень щодо визнання
вказаних правочинів недійсними
податковим органом під час розгляду
справи не надано.

За таких обставин, судом встановлено
реальний факт здійснення
господарських операцій між позивачем
та ТОВ «Меноріта», маються у наявності
акти виконаних робіт (наданих послуг),
податкові накладні, та інша первинна
документація, яка має всі підстави для
включення сум ПДВ позивачем до складу
податкового кредиту на законних
підставах. Аналіз правових норм, якими
врегульовано взаємовідносини вказує
на те, що у разі якщо платник податку
виконав усі передбачені законом умови
щодо документального підтвердження
розміру податкового кредиту, валових
витрат та фактичного здійснення
господарських операцій, він не може
бути позбавлений права на формування
податкового кредиту та валових витрат.
Позивач має у наявності всі первинні
документи, які надавались до перевірки,
що стосуються господарських операцій
за участю контрагентів та які
підтверджують фактичне отримання
товарів (робіт/послуг) та реальне
здійснення правочинів і досягнення
позивачем законної мети їх здійснення.

Частиною 1 ст. 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що розгляд і вирішення справ
в адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд оцінює докази, які є у
справі, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні.

На підставі викладеного, суд вважає
податкове повідомлення-рішення
відповідача № від 01.10.2013р.
про визначення суми грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість за основним платежем у сумі
2089352,55 грн. та штрафними санкціями у
сумі 1044676,28 грн. є протиправним та таким,
що підлягає скасуванню, тому
адміністративний позов підлягає
задоволенню у повному обсязі.

Вирішуючи питання щодо розподілу
судових витрат, суд виходить з
наступного.

Згідно ч. 1 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем - Товариством з обмеженою
відповідальністю «Металургійна
транспортна компанія» при зверненні до
суду понесені судові витрати, пов'язані
зі сплатою судового збору за подання
адміністративного позову до суду в
розмірі 2294,00 грн., що документально
підтверджується платіжним дорученням
№ 2505 від 23.10.2013 р. (том 1, а.с. 2).

Отже, сплачений позивачем судовий збір
за подачу адміністративного позову до
суду відповідно до задоволених судом
позовних вимог в сумі 2294,00 грн. -
підлягає поверненню.

На підставі ч. 3 ст. 160 Кодексу
адміністративного судочинства України
в судовому засіданні 31 січня 2014 року
проголошено вступну та резолютивну
частини постанови. Виготовлення
постанови у повному обсязі відкладено
на 05.02.2014 року, про що повідомлено після
проголошення вступної та резолютивної
частини постанови в судовому
засіданні.

Керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 11, 14, 70, 71, 86, 94, 158-163,
186, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Адміністративний позов Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Металургійна транспортна компанія" до
Державної податкової інспекції у
Жовтневому районі м.Дніпропетровська
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення - рішення №
від 01.10.2013 р. про визначення суми
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість за основним платежем в
сумі 2089352,55 грн., та штрафними санкціями
у сумі 1 044 676,28 грн. - задовольнити
повністю.

Визнати протиправними і скасувати
прийняте Державною податковою
інспекцією в Жовтневому районі м.
Дніпропетровська Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровської
області на підставі акту від 12.07.13 р. №
161/222/33115436 про результати
документальної позапланової виїзної
перевірки з питань підтвердження
господарських відносин з ТОВ
«Меноріта», дослідження їх реальності
та повноти відображення в обліку за
лютий 2013 року податкове
повідомлення-рішення № від 01.10.13
р. про визначення суми грошового
зобов'язання з ПДВ за основним платежем
на суму 2 089 352, 55 грн. і штрафними
санкціями на суму 1 044 676, 28 грн.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Металургійна
транспортна компанія" (;
індекс 49100, м. Дніпропетровськ, вул.
Набережна Перемоги, буд. 120) судові
витрати пов'язані зі сплатою судового
збору у розмірі 2 294,00 грн. (дві тисячі
двісті дев'яносто чотири гривні 00
копійок).

Постанова суду може бути оскаржена до
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду шляхом подання
апеляційної скарги через
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд з одночасним
направленням копії апеляційної скарги
особою, яка її подає, до суду
апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі складення постанови у повному
обсязі, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні, апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

У разі якщо справа розглядалась судом
за місцезнаходженням суб'єкта владних
повноважень і він не був присутній у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, але
його було повідомлено про можливість
отримання копії постанови суду
безпосередньо у суді, то десятиденний
строк на апеляційне оскарження
постанови суду обчислюється з
наступного дня після закінчення
п'ятиденного строку з моменту
отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Постанова суду набирає законної сили
відповідно до вимог ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Повний текст постанови складений 05
лютого 2014 року.

Суддя С. В.
Прудник