Справа № П/811/567/14
Суддя: Іванов С.М.
Дата ухвалення: 2014-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П/811/567/14

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

20 червня 2014 року

справа № П/811/567/14

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Іванова С.М.

суддів: Чабаненко С.В., Шлай А.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Кіровоградського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 05.03.2014 року у справі за адміністративним позовом Кіровоградського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Липнязького житлово-комунального господарства про стягнення адміністративно-господарських санкцій,

В С Т А Н О В И В:

Постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 05.03.2014 року в задоволенні адміністративного позову Кіровоградського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Липнязького житлово-комунального господарства про стягнення адміністративно-господарських санкцій відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачем доведено та підтверджено відповідними доказами вжиття ним передбачених чинним законодавством заходів щодо забезпечення працевлаштування інвалідів.

Не погоджуючись з прийнятим у справі судовим рішенням, у поданій апеляційній скарзі позивач, вказує на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах

доводів останньої, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до абзацу другого частини першої статті 4 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" від 21.03.1991 року № 875-XII (далі - Закон № 875-XII) діяльність держави щодо інвалідів виявляється у створенні правових, економічних, політичних, соціальних, психологічних та інших умов для забезпечення їхніх прав і можливостей нарівні з іншими громадянами для участі в суспільному житті та полягає у виявленні, усуненні перепон і бар'єрів, що перешкоджають забезпеченню прав і задоволенню потреб, у тому числі стосовно доступу до об'єктів громадського та цивільного призначення, благоустрою, транспортної інфраструктури, дорожнього сервісу (далі - об'єкти фізичного оточення), транспорту, інформації та зв'язку, а також з урахуванням індивідуальних можливостей, здібностей та інтересів - до освіти, праці, культури, фізичної культури і спорту.

Згідно з частиною першою статті 19 Закону № 875-XII для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

При цьому, частиною другою цієї ж статті встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Липнязьке житлово-комунальне господарство зареєстроване як юридична особа 08.06.2001 року Добровеличківською районною державною адміністрацією Кіровоградської області, про що свідчить свідоцтво про державну реєстрацію юридичної особи, довідка з ЄДРПОУ (а.с. 16-17).

28 січня 2014 року відповідачем до відділення Фонду соціального захисту інвалідів подано звіт форми № 10-ПІ про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2012 рік, зі змісту якого середньооблікова кількість працівників у звітному році на підприємстві становила 10 осіб.

Таким чином, за приписами частини першої статті 19 Закону № 875-XII, у відповідача у 2012 році повинна була працювати 1 особа, якій відповідно до законодавства встановлено інвалідність.

Відповідно до вказаного звіту у відповідача інвалідів працевлаштовано не було (а.с. 9).

Приписами ч. 1 та 2 ст. 20 Закону № 875-XII встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Щодо обґрунтованості стягнення з відповідача адміністративно-господарських санкцій та пені колегія суддів зазначає наступне.

Частинами першою - третьою статті 18 Закону № 875-XII визначено, що забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, де настала інвалідність, з урахуванням побажань інваліда, наявних у нього професійних навичок і знань, а також рекомендацій медико-соціальної експертизи.

Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Приписами ч. 8 ст. 69 Господарського кодексу України від 16.01.2003 року № 436-IV встановлено, що підприємство з правом найму робочої сили забезпечує визначену відповідно до закону кількість робочих місць для працевлаштування неповнолітніх, інвалідів, інших категорій громадян, які потребують соціального захисту. Відповідальність підприємства за невиконання даної вимоги встановлюється законом.

За змістом частини першої статті 238 Господарського кодексу України за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб'єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб'єкта господарювання та ліквідацію його наслідків.

Виходячи з системного аналізу викладених вище норм, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що адміністративно - господарські санкції за порушення нормативів щодо працевлаштування інвалідів можуть застосовуватися до тих суб'єктів, які не виконують вимоги чинного законодавства щодо створення робочих місць для інвалідів, не здійснюють заходів щодо інформування відповідних органів державної влади про наявність вакантних місць для працевлаштування інвалідів, тобто не здійснюють усіх передбачених законом заходів щодо виконання нормативів з працевлаштування інвалідів.

При вирішенні питання про правомірність стягнення адміністративно-господарських санкцій слід виходити з загальних норм права відносно юридичної відповідальності та встановленні у діях або бездіяльності відповідача ознак складу адміністративно-господарського правопорушення з метою застосування юридичної відповідальності у вигляді адміністративно - господарських санкцій. Одним із елементів правопорушення є вина.

Так, якщо відповідачем було вжито усі передбачені чинним законодавством заходи по забезпеченню працевлаштування інваліда, на нього не може бути покладена відповідальність у вигляді стягнення адміністративно-господарських санкцій, оскільки у його діях (бездіяльності) відсутній один з елементів складу адміністративно-господарського правопорушення - вина.

Така правова позиція викладена у довідці Вищого адміністративного суду України "Про результати вивчення та узагальнення судової практики застосування статей 19, 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" від 23.08.2007 року, рекомендації президії Вищого адміністративного суду України від 14.04.2008 № 07.2-10/2 "Про деякі питання практики застосування адміністративними судами законодавства про забезпечення права інвалідів на працевлаштування".

У разі здійснення суб'єктом господарювання заходів щодо створення робочих місць для інвалідів у встановленій законом кількості, регулярного інформування державної служби зайнятості про наявність вакантних місць для інвалідів, своєчасної подачі звітності до органів Фонду соціального захисту інвалідів, на думку суду, є необґрунтованим застосовування адміністративно-господарських санкцій до такого суб'єкта, оскільки чинним законодавством не передбачено обов'язок особи, яка використовує найману працю, здійснювати пошук інвалідів для їх працевлаштування.

Реалізація прав інвалідів на працевлаштування забезпечується шляхом їх безпосереднього звернення до роботодавців та державної служби зайнятості, направлення державною службою зайнятості інвалідів для працевлаштування на підприємства, організації та установи.

Суд першої інстанції вірно вважав, що належними доказами створення робочих місць для інвалідів можуть слугувати документи про створення таких робочих місць, а доказами вжиття заходів, спрямованих на працевлаштування інвалідів є інформування державної служби зайнятості про наявність вакантних робочих місць для інвалідів, подання звітності до Фонду соціального захисту інвалідів.

На підставі викладеного вище вбачається, що у 2012 році відповідачем норматив щодо працевлаштування інвалідів виконано не було, однак протягом 2012 року щомісячно подавались звіти до Добровеличківського районного центру зайнятості, якими служба зайнятості населення повідомлялась про наявність на підприємстві однієї вакансії для інвалідів за спеціальністю охоронник (а.с. 30-41).

Таким чином, відповідачем доведено та підтверджено відповідними доказами вжиття ним передбачених чинним законодавством заходів щодо забезпечення працевлаштування інвалідів.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення оскаржуваного рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 195, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, –

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Кіровоградського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів – залишити без задоволення.

Постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 05.03.2014 року у справі за адміністративним позовом Кіровоградського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Липнязького житлово-комунального господарства про стягнення адміністративно-господарських санкцій – залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів відповідно до ст. 212 та ч. 5 ст. 254 КАС України.

Головуючий: С.М. Іванов

Суддя: С. В. Чабаненко

Суддя: А. В. Шлай