Справа № 2а-2779/12/2170
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"09" вересня 2014 р.
м. Київ К/9991/68179/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,
Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження справу за
адміністративним позовом Публічного
акціонерного товариства «Перший
Український Міжнародний банк» до
Відділу державної виконавчої служби
Комсомольського районного управління
юстиції у м. Херсоні про скасування
постанови про відкриття виконавчого
провадження в частині та зобов'язання
вчинити певні дії, за касаційною
скаргою Публічного акціонерного
товариства «Перший Український
Міжнародний банк» на ухвалу
Херсонського окружного
адміністративного суду від 5 липня 2012
року та ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 16 жовтня
2012 року,-

у с т а н о в и л а :

У червні 2012 року Публічне акціонерне
товариство «Перший Український
Міжнародний банк» (далі ПАТ) звернулось
з позовом до Відділу державної
виконавчої служби Комсомольського
районного управління юстиції у м.
Херсоні (далі ВДВС) про скасування
постанови про відкриття виконавчого
провадження, в частині накладення
арешту на майно боржника та
зобов'язання вчинити певні дії.

Ухвалою Херсонського окружного
адміністративного суду від 5 липня 2012
року, залишеною без змін ухвалою
Одеського апеляційного
адміністративного суду від 16 жовтня 2012
року позовну заяву залишено без
розгляду в зв'язку з її поданням після
закінчення строків, установлених
частиною 2 статті 181 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

У касаційній скарзі скаржник,
посилаючись на порушення судами норм
процесуального права, просить ухвалені
ними судові рішення скасувати та
направити справу для продовження
розгляду.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи колегія суддів, в межах статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України, дійшла висновку про
задоволення скарги з таких підстав.

Залишаючи позов без розгляду, суди
виходили з того, що такий поданий після
закінчення строків, установлених
частиною 2 статті 181 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Проте, до такого висновку суди дійшли з
порушенням норм процесуального права,
не врахувавши наступного.

За змістом частини 1 статті 181 Кодексу
адміністративного судочинства України
учасники виконавчого провадження (крім
державного виконавця) та особи, які
залучаються до проведення виконавчих
дій, мають право звернутися до
адміністративного суду із позовною
заявою, якщо вважають, що рішенням, дією
або бездіяльністю державного
виконавця чи іншої посадової особи
державної виконавчої служби порушено
їхні права, свободи чи інтереси, а також
якщо законом не встановлено інший
порядок судового оскарження рішень,
дій чи бездіяльності таких осіб.

За приписами частини 1 статті 7 та
частин 1 і 2 статті 8 Закону України від 21
квітня 1999 року № 606-ХІV «Про виконавче
провадження» (далі Закон № 606-ХІV)
учасниками виконавчого провадження є
державний виконавець, сторони,
представники сторін, прокурор,
експерти, спеціалісти, перекладачі,
суб'єкти оціночної діяльності -
суб'єкти господарювання. Сторонами у
виконавчому провадженні є стягувач і
боржник. Стягувачем є фізична або
юридична особа, на користь чи в
інтересах якої видано виконавчий
документ. Боржником є фізична або
юридична особа, визначена виконавчим
документом.

Частинами 1 і 2 статті 82 цього Закону
встановлено, що рішення, дії або
бездіяльність державного виконавця та
інших посадових осіб державної
виконавчої служби можуть бути
оскаржені стягувачем та іншими
учасниками виконавчого провадження
(крім боржника) до начальника відділу,
якому безпосередньо підпорядкований
державний виконавець, або до керівника
відповідного органу державної
виконавчої служби вищого рівня чи до
суду.

Боржник має право оскаржувати рішення,
дії або бездіяльність державного
виконавця та інших посадових осіб
державної виконавчої служби виключно в
судовому порядку.

А частиною 5 цієї статті передбачено, що
рішення, дії чи бездіяльність
державного виконавця або іншої
посадової особи державної виконавчої
служби щодо виконання рішень інших
органів (посадових осіб) можуть бути
оскаржені до відповідного
адміністративного суду в порядку,
передбаченому законом.

Крім того, згідно частини 6 статті 25
Закону № 606-ХІV постанова про відкриття
виконавчого провадження може бути
оскаржена сторонами у десятиденний
строк у порядку, встановленому цим
Законом.

Виходячи з буквального тлумачення
положень вищезазначених правових норм,
такі є спеціальними та регулюють
конкретні правовідносини, які виникли
між визначеними суб'єктами з певним
обсягом прав і обов'язків під час
здійснення виконавчого провадження, а
отже їх дія поширюється виключно на
учасників виконавчого провадження
(крім державного виконавця) та осіб, які
залучаються до проведення виконавчих
дій.

Таким чином, порядок оскарження рішень,
дій або бездіяльності державного
виконавця чи іншої посадової особи
державної виконавчої служби, а також
строки звернення до суду, встановлені
частиною 2 статті 181 Кодексу
адміністративного судочинства України
поширюються виключно на учасників
виконавчого провадження (крім
державного виконавця) та осіб, які
залучаються до проведення виконавчих
дій.

З матеріалів справи не вбачається, що
позивач є учасником виконавчого
провадження або іншою особою,
залученою до проведення виконавчих
дій, в розумінні Закону № 606-ХІV або
частини 1 статті 181 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

За таких обставин, колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
дійшла висновку, що на позивача не
розповсюджується дія статті 181 Кодексу
адміністративного судочинства
України, зокрема і в частині
встановлених нею строків звернення до
адміністративного суду, яке, в даному
випадку, має відбуватись в загальному
порядку.

Разом з тим, судами встановлено, що
рішення державного виконавця
стосується прав, свобод та інтересів
позивача, а тому він має право
звернутися до суду з метою їх захисту.

Згідно положень частин 1 і 2 статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути
оскаржені будь-які рішення, дії чи
бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України
встановлено інший порядок судового
провадження.

Також, частиною 1 статті 6 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до адміністративного суду,
якщо вважає, що рішенням, дією чи
бездіяльністю суб'єкта владних
повноважень порушені її права, свободи
або інтереси.

Водночас, у відповідності до пункту 1
частини 2 статті 17 Кодексу
адміністративного судочинства України
юрисдикція адміністративних судів
поширюється на публічно-правові спори,
зокрема, спори фізичних чи юридичних
осіб із суб'єктом владних повноважень
щодо оскарження його рішень
(нормативно-правових актів чи правових
актів індивідуальної дії), дій чи
бездіяльності.

За правилами частини 2 статті 99 Кодексу
адміністративного судочинства України
для звернення до адміністративного
суду за захистом прав, свобод та
інтересів особи встановлюється
шестимісячний строк, який, якщо не
встановлено інше, обчислюється з дня,
коли особа дізналася або повинна була
дізнатися про порушення своїх прав,
свобод чи інтересів.

Судами встановлено, що про порушення
своїх прав позивач дізнався з листа
ВДВС від 20 квітня 2012 року, який одержано
ним 7 травня 2012 року.

З позовом ПАТ звернулось 27 червня 2012
року, тобто в межах строку,
встановленого частиною 2 статті 99
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Виходячи з наведеного оскаржувані
ухвали судів першої та апеляційної
інстанцій не можна визнати законними і
обґрунтованими, вони підлягають
скасуванню з направленням справи для
продовження розгляду до суду першої
інстанції.

За правилами частини 1 статті 227 Кодексу
адміністративного судочинства України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи для продовження розгляду є
порушення норм матеріального чи
процесуального права, які призвели до
постановлення незаконної ухвали, яка
перешкоджає подальшому провадженню у
справі.

Керуючись статтями 223, 227, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Перший
Український Міжнародний банк»
задовольнити.

Ухвалу Херсонського окружного
адміністративного суду від 5 липня 2012
року та ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 16 жовтня
2012 року скасувати, а справу направити
до суду першої інстанції для
продовження розгляду.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі і
оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало