Справа № 815/2950/14
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2014-08-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 серпня 2014 р. Справа № 815/2950/14

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції:
Стефанов С. О. Колегія суддів
Одеського апеляційного
адміністративного суду

у складі:

головуючого - Лук'янчук О.В.

суддів - Вербицької Н.В.,

- Градовського
Ю.М.

розглянувши в порядку письмового
провадження в місті Одесі
адміністративну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на постанову Одеського
окружного адміністративного суду від 18
червня 2014 року у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_2 до
Головного управління Державної
міграційної служби України в Одеській
області про визнання нечинним рішення
№ 34 від 12.05.2014 року про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту та зобов'язання прийняти
рішення, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до
Головного управління Державної
міграційної служби України в Одеській
області, в якому зазначив, що він є
громадянином Гвінеї та був членом
опозиційної партії UFR (Союз
Республіканських сил). В 2007 році він
приймав участь у мітингу, основна мета
якого була направлена на висловлювання
протесту відносно президентських
виборів. Після смерті ОСОБА_4 на його
пост прийшов військовий президент
ОСОБА_5. Позивач у вересні 2009 року
приймав також участь у мітингу проти
нової влади та діючого президента. У
зв'язку з чим, після участі в мітингу,
оскільки почались гоніння та
переслідування учасників, вимушений
був покинути країну походження.
Позивач зазначає, що його повернення в
країну, де його життю та свободі може
погрожувати небезпека є неприпустимим
та призведе до порушень Україною своїх
міжнародних зобов'язань. На підставі
викладеного, в 2014 році позивач
звернувся до Управління у справах
біженців Головного управління ДМС
України в Одеській області із заявою
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, проте, як
вказує позивач, рішенням ГУ ДМС України
в Одеській області від 12.05.2014 року № 34
йому було відмовлено в оформленні
документів для вирішення питання про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.Вважаючи
рішення необґрунтованим та незаконним,
позивач просить його визнати нечинним
з моменту прийняття, а також
зобов'язати відповідача прийняти
рішення відносно позивача про
оформлення документів для вирішення
питання про визнання його біженцем, або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 18 червня 2014
року адміністративний позов ОСОБА_2 до
Головного управління Державної
міграційної служби України в Одеській
області про визнання нечинним рішення
№ 34 від 12.05.2014 року про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту та зобов'язання прийняти
рішення, - залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставиться
питання про скасування судового
рішення в зв'язку з тим, що воно
постановлено з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
оскільки судом першої інстанції не
було досліджено обставини справи, що
мають значення для справи, наслідком
чого стало постановлення
необґрунтованого та неправомірного
рішення суду.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість судового
рішення в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_2, є громадянином Гвінеї,
уродженцем м. Конакрі, за
національністю - гвінеєць, за етнічною
належністю - пуляр, за віросповіданням -
мусульманин-суніт. ОСОБА_2 покинув
країну погодження 03.11.2009 року
авіарейсом Конакрі (Гвінея) -
Касабланка (Марокко) - Стамбул
(Туреччина) - Київ (Україна). Державний
кордон України позивач перетнув
легально, 04.11.2009 року на підставі
національного паспорту № НОМЕР_1 та
студентської візи типу О № НОМЕР_2.

Вперше ОСОБА_2 звернувся до Управління
міграційної служби в Одеській області
із заявою про надання статусу біженця
10.12.2009 року. Рішенням Державного
комітету України у справах
національностей та релігій № 325-10 від
30.08.2010 року позивачу було відмовлено в
наданні статусу біженця. Зазначене
рішення позивач оскаржив в судовому
порядку. Постановою Одеського
окружного адміністративного суду від
18.05.2011 року по справі № 2а-9473/10/1570,
позивачу було відмовлено в задоволенні
позивних вимог. Зазначена постанова
Одеського окружного адміністративного
суду від 18.05.2011 року по справі №
2а-9473/10/1570 в апеляційному порядку
позивачем оскаржена не була набрала
законної сили 16.08.2011 року. Разом з тим
позивач територію України не покинув.

28 квітня 2014 року ОСОБА_2, з урахуванням
нової редакції Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
повторно звернувся до Управління у
справах біженців ГУ ДМС України в
Одеській області із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
обґрунтував причини виїзду з країни
громадянської належності його
побоюваннями зазнати переслідувань з
боку влади через участь у мітингах та
страйках, організованих партією UFR
(Союз Республіканських сил), членом
якої він начебто був. Як вказав заявник,
28.09.2009 року в м. Конакрі був
організований великий мітинг, який
проходив на Центральному стадіоні м.
Конакрі. Метою мітингу було позбавити
прав на переобрання колишнього
президента ОСОБА_5. Зі слів заявника у
мітингу приймало участь близько 25 000
тисяч чоловік, але мітинг було
розігнано військовими. Також, заявник
зазначив, що приблизно 150 осіб було
вбито, багато поранених та
зґвалтованих жінок, позивачу вдалося
втекти (згідно протоколу співбесіди
від 07.05.2014 року. При зверненні до
міграційного органу позивач повідомив,
що був членом опозиційної партії Союз
республіканських сил Гвінеї (UFR) з 2008
року та займався пропагандою. Заявник
також розповів, що діяльність вказаної
партії була спрямована проти діючої
влади в особі тимчасового президента
Гвінеї ОСОБА_5 .

07.05.2014 року за результатами розгляду
особової справи заявника № 2014ОД0097
Управління дійшло до висновку про
доцільність відмовити громадянину
Гвінеї ОСОБА_2 в оформленні документів
для вирішення питання щодо надання
статусу біженця, через відсутність
умов передбачених пунктами 1, 13 6 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» .

Вказаний висновок Управління
обґрунтувало, в цілому, тим, що
проведеним аналізом отриманих
відомостей можливо встановити
наступне: виїзд заявника з країни
громадського походження свідчить в
більшій мірі про економічну складову
виїзду з Гвінеї, а ніж про
обґрунтованість його побоювань стати
жертвою переслідувань на Батьківщині.
Про це вказує матеріальне становище
родини, матір домогосподарка, батько
помер у 1993 році. У паспорті заявника
виявлена студентська віза, але вчитись
особа не збиралась. У Києві заявник
перебував 24 доби до органів
міграційної служби не звертався, про що
свідчить, що іноземець не рятував своє
життя, а шукав більш вигідні умови для
проживання. Також заявник повідомив, що
не збирався поїхати до іншої країни
Африки, або Близького Сходу для
отримання захисту, а цілеспрямовано
їхав до країни ЄС, де поважають права та
обов'язки. Після повторного звернення
особа, в якості нових доказів щодо
свого переслідування надав статтю з
газети датованою 21.02.2014 роком, в якій
міститься інформація за 2009 рік.
Аналізом вбачається, що особа
використала прийняття нового Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» для повторного
звернення щодо розгляду справи у
призмі додаткового захисту.
Враховуючи, що документи датуються
періодом 2009 року, інформація що
міститься в документах та при подачі
заяви вже була розглянута у висновку
від 26.07.2010 року. За розглядом заяви було
прийнято рішення про відмову у наданні
особі статусу біженця № 325-10 від 30.08.2010
року. Рішенням Одеського окружного
адміністративного суду особі було
відмовлено у задоволенні позовних
вимог за критеріями статусу біженця.
Нових фактів чи нових доказів
іноземець при повторному зверненні не
надав, тобто особа зловживає
процедурою надання статусу біженця.
Щодо додаткового захисту, особа не
надала жодних документів, що вона є
членом політичної партії. Також
аналізуючи ситуацію яка склалась на
території Гвінеї, а саме владою
переслідуються лише ті особи, які є
лідерами або організаторами масових
заворушень. Аналізом наданих
матеріалів разом із наявною
інформацією по країні громадянського
походження заявника можливо
підтвердити відсутність умов, які
можуть бути розглянуті в контексті
надання заявникові додаткового
захисту в Україні через відсутність
доведених фактів серйозної і не
вибіркової загрози життю, фізичній
цілісності чи свободі в країні
громадянського походження. Також не
встановлено жодних фактів щодо
можливості застосування до заявника
нелюдського поводження або катування у
разі повернення на Батьківщину.

Наказом виконуючого обов'язки
начальника ГУ ДМС України в Одеській
області від 07.05.2014 року № 79 з посиланням
на ст. 8 Закону України «Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту» позивачу
відмовлено в оформленні документів для
вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту .

15.05.2014 року позивач отримав
повідомлення про відмову в оформленні
документів для вирішення питання про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту № 34 від
12.05.2014 року .

Відмовляючи в задоволенні позову
суд першої інстанції виходив з того, що
рішення відповідача відповідає
вимогам закону.

Колегія суддів вважає, що такий
висновок є правильним, з наступних
підстав.

Обставини належності ОСОБА_2 до
громадянства, національності та
залишення країни своєї громадянської
належності сторонами визнаються, а
тому колегія суддів не входить в їх
обго ворення.

За приписами пункту першого і
тринадцятого частини 1 статті 1 Закону
України від 8 липня 2011 року №3671-УІ «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
біженець - особа, яка не є громадянином
України і внаслідок обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами
країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового
захисту - особа, яка не є біженцем
відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Відповідно до частини 1 і 2 статті 5
Закону №3671-УІ особа, яка з наміром бути
визнаною біженцем в Україні або особою,
яка потребує додаткового захисту,
перетнула державний кордон України в
порядку, встановленому законодавством
України, повинна протягом п'яти робочих
днів звернутися до відповідного органу
міграційної служби із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. Особа,
яка з наміром бути визнаною біженцем в
Україні або особою, яка потребує
додаткового захисту, під час в'їзду в
Україну незаконно перетнула державний
кордон України, повинна без зволікань
звернутися до відповідного органу
міграційної служби із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Згідно з пунктом четвертим частини 1
статті 6 Закону №3671-УІ, не може бути
визнана біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, особа,
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктом першим чи
тринадцятим частини 1 статті 1 цього
Закону, відсутні.

Частина 1 статті 10 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
передбачає, що рішення за заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту
приймається спеціально уповноваженим
центральним органом виконавчої влади з
питань міграції протягом місяця з дня
отримання особової справи заявника та
письмового висновку органу
міграційної служби, який розглядав
заяву. Строк прийняття рішення може
бути продовжено керівником спеціально
уповноваженого центрального органу
виконавчої влади з питань міграції, але
не більш як до трьох місяців.

Згідно частини 5 статті 10 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» за результатами
всебічного вивчення і оцінки всіх
документів та матеріалів, що можуть
бути доказом наявності умов для
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
міграції приймає рішення про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, чи про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Конвенції про
статус біженців 1951 року і статті 1
Закону № 3671-УІ, поняття «біженець»
включає чотири основні підстави, за
наявності яких особі може бути наданий
статус біженця: знаходження особи за
межами країни своєї національної
належності або, якщо особа не має
визначеного громадянства - за межами
країни свого колишнього місця
проживання; неможливість або
побоювання користуватись захистом
країни походження; наявність цілком
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань; побоювання стати
жертвою переслідувань повинно бути
пов'язано з причинами, які вказані в
Конвенції про статус біженців 1951 року.

Суд першої інстанції дійшов
правильного висновку, що підстави за
наявності яких позивачу може бути
наданий статус біженця відсутні.

Згідно пунктом 5 статті 4 Директиви Ради
Європейського Союзу «Щодо мінімальних
стандартів для кваліфікації громадян
третіх країн та осіб без громадянства
як біженців або як осіб, що потребують
додаткового захисту за іншими
причинами, а також суті захисту, що
надається» від 27 квітня 2004 року №8043/04 (з
відповідними змінами), заяви є
обґрунтованими, якщо виконуються такі
умови: заявник зробив реальну спробу
обґрунтувати свою заяву; усі важливі
факти, що були в його розпорядженні,
були надані, і було задовільне
пояснення відносно будь-якої
відсутності інших важливих фактів;
твердження заявника є зрозумілими та
правдоподібними і не протирічать
конкретній та загальній інформації за
його справою; заявник подав свою заяву
про міжнародний захист як можливо
раніше, якщо заявник не зможе довести
відсутність поважної причини для
подання такої заяви; визначено, що в
цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва
з процедур та критеріїв визначення
статусу біженця Управління Верховного
комісара Організації Об'єднаних Націй
у справах біженців, особа повинна
вказати переконливу причину, чому вона
особисто побоюється стати жертвою
переслідування. Для того, щоб вважатись
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, особа повинна
надати свідоцтва повністю
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за конвенційними
ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою
переслідувань є визначальним у
переліку критеріїв щодо визначення
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту. Цей критерій
складається із суб'єктивної та
об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона
полягає у наявності в особи
зазначеного побоювання. Побоювання є
оціночним судженням, яке свідчить про
психологічну оцінку особою ситуації,
що склалася навколо неї. Під впливом
цієї суб'єктивної оцінки особа
вирішила покинути країну і стала
біженцем, а тому з'ясування
суб'єктивних обставин є першочерговим
завданням судів під час вирішення
таких спорів.

Так, позивач, під час проведення з ним
анкетування та співбесід, повідомив, що
був членом опозиційної партії Союз
республіканських сил Гвінеї (UFR) з 2008
року та займався пропагандою. Позивач
також розповів, що діяльність вказаної
партії була спрямована проти діючої
влади в особі тимчасового президента
Гвінеї ОСОБА_5.

Разом з тим, позивач не надав ані до
Управління, ані до суду жодних
документів, які б підтверджували його
членство в політичній партії.

Щодо повідомленої позивачем
інформації відносно мітингу, який
проходив 28.09.2009 року в м. Конакрі,
колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
заявник надав в цілому правдоподібну
інформацію щодо політичної ситуації в
країні походження, однак вказана
інформація є загальновідомою та
міститься у відкритих джерелах.

При цьому позивач не надав жодної
додаткової інформації щодо власних
обов'язків як члена політичної
організації, у зв'язку з чим, неможливо
довести причетність позивача до
діяльності вказаної партії, окрім того,
позивач взагалі не навів конкретних
фактів переслідування.

Також судом першої інстанції
встановлено, що в інформації, яку надав
позивач при першому (2009 рік) та другому
(2014 рік) зверненні існують значні
розбіжності та суперечливі факти, які
дають можливість стверджувати, що
надані відомості є неправдоподібними.

Так, при поданні заяви у 2014 році
позивачем було повідомлено про один
мітинг, а саме мітинг, який відбувся
28.09.2009 року, проте за першим зверненням
від 2009 року позивачем було повідомлено
про два мітинги, які відбулися 22.01.2007
року та 28.09.2009 року.

Під час проведення співбесіди при
повторному зверненні позивач
повідомив, що він був членом партії «UFR»
(«Союз республіканських сил») в період
з 2008 року по 2009 рік, проте при
попередньому зверненні у 2010 році
позивачем було повідомлено, що до
політичної партії «Союз
республіканських сил» він вступив у 2003
році.

Також позивач при проведенні протоколу
співбесіди від 07.05.2014 року повідомив, що
він був пропагандистом, але за
матеріалами попереднього звернення
він стверджував, що був лідером та
обіймав посаду головного секретаря з
інформаційних питань одного з
маленьких філіалів партії.

Окрім того, під час проходження
співбесіди у 2014 році позивач повідомив,
що його батько помер в 1993 році, проте
при першому зверненні до міграційної
служби стверджував, що батько працює
кухарем.

Отже, твердження позивача про членство
в опозиційній політичній партії Гвінеї
«Союз республіканських сил Гвінеї» (UFR)
не чим не підтверджується та містять
суперечливі дані, що було вірно
встановлено судом першої інстанції.

Вищезазначені позивачем обставини,
лише підтверджують, те що особа не
потребує міжнародного захисту, як
біженець у відповідності до Конвенції
1951 року, однак ставити під сумнів
поганий політичний та економічний стан
в країні неможливо, що в даному випадку
і є дійсними причинами виїзду позивача
з країни громадської належності.

Крім того, позивач прибув у 2009 році в
Україну, а саме в м. Київ, в якому пробув
майже місяць.

Проте за захистом не звертався,
мотивуючи тим, що в м. Києві не має ПТРБ
та УВКБ ООН, що, свідчить про те, що
позивач не рятувався від небезпеки, а
шукав більш вигідні умови для
проживання. Також зі слів позивача,
останній не розглядав можливість
переїзду до інших країн Африки або
Близького Сходу для отримання захисту,
а цілеспрямовано їхав до країн ЄС.

Таким чином, виїзд позивача з країни
громадського походження свідчить в
більшій мірі про економічну складову
виїзду з Гвінеї, а ніж про
обґрунтованість його побоювань стати
жертвою переслідувань на Батьківщині,
про що також вказує матеріальне
становище родини: матір
домогосподарка, батько помер у 1993 році.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає, що доводи апелянта відносно
його дискримінації з боку державних
органів влади через політичні
переконання є необґрунтованими саме з
боку політичної складової.

При цьому судом першої інстанції вірно
встановлено, що у якості основної
причини виїзду з країни походження під
час першого звернення позивача за
захистом на території України від
10.12.2009 року ним були повідомлені ті ж
обставини, що й під час повторного
звернення до міграційного органу у 2014
році, а саме побоюваннями зазнати
переслідувань з боку влади через
участь у мітингах та страйках,
організованих партією UFR (Союз
Республіканських сил), членом якої він
начебто був.

Як встановлено судом першої інстанції,
постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 18.05.2011 року
по справі № 2а-9473/10/1570, яка набрала
законної сили, позивачу було
відмовлено в задоволенні його позову
до Державного комітету України
національностей та релігій про
визнання рішення нечинним та
зобов'язання надати статус біженця.

Вказаною постановою, зокрема,
встановлено, що позивач не підпадає під
ознаки біженця, передбачені ст.1
Міжнародної конвенції про статус
біженців від 28.07.1951 року, абз. 2 ст. 1
Закону України «Про біженців»,
оскільки він не надав жодного доказу
та не довів суду, що за період з 2007
року по 28.09.2009 року зазнавав
переслідування в країні походження з
боку властей за його відношенням до
певної соціальної, релігійної чи
етнічної групи, також позивач не надав
суду жодних документів, які б
підтверджували його членство у
політичній партії. Крім того, з
матеріалів справи не вбачається що
позивач був жертвою переслідувань в
країні походження, оскільки до України
він прибув офіційно - на підставі
студентської візи.

Судом першої інстанції встановлено, що
після повторного звернення позивач, в
якості нових доказів щодо свого
переслідування надав до Управління
статтю з газети датованою 21.02.2014 роком,
в якій міститься інформація за 2009 рік.
Нових фактів чи нових доказів, позивач
при повторному зверненні до Управління
не повідомив та не надав.

Отже, колегія суддів вважає, що позивач
використав прийняття нового Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту», для повторного
звернення щодо розгляду справи у
призмі додаткового захисту.

Крім того, судом першої інстанції
правомірно зазначено, що зазначені
вище обставини не можуть бути
розглянуті в межах надання заявнику
міжнародного захисту під час
повторного звернення до управління
8.04.2014 року.

Відносно додаткової форми захисту
колегія суддів зазначає, що
характерною рисою такої категорії осіб
є невідповідність критеріям статусу
біженця з одного боку і неможливість
повернення в свою країну з іншого.

Проте, в даному випадку позивач не зміг
довести існування фактів загроз життю,
безпеці чи свободі в країні своєї
громадської належності через
побоювання застосування щодо нього
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує людську гідність
поводження чи покарання.

Таким чином, позивачем не доведено факт
переслідувань його в країні
громадської належності за расовою
належністю, віросповіданням,
національністю, громадянством та
підданством, відношення до певної
соціальної групи, політичних
переконань.

Заявлена позивачем інформація носить
загальний характер і не містить
відомостей про події переслідувань та
утисків на батьківщині її особисто або
членів її сім'ї за політичною,
релігійною чи іншими ознаками.

З огляду на викладене колегія суддів
вважає, що судом першої інстанції вірно
зазначено, що у цілому, позивач не
приховує того факту, що на теперішній
час ніяких погроз з боку органів
державної влади в країні його
громадянської належності для нього не
існує, проте він бажає стабільно жити в
Україні, у зв'язку із чим він фактично і
покинув країну походження,
цілеспрямовано вирушивши до України.
Такі обставини, а також факт того, що
позивач не звернувся за захистом
одразу до міграційних органів під час
проживання у м. Києві - не
узгоджуються із доводами позивача для
отримання статусу біженця (як то
політичне переслідування, наявність
небезпеки для життя в Гвінеї), що судом
першої інстанції оцінено як
неправдоподібність та суперечливість
тверджень позивача.

Згідно з п.п. 99-100 глави 2 Керівництва з
процедур і критеріїв з визначення
статусу біженця УВКБ ООН, під відмовою
в захисті країни громадянської
належності необхідно розуміти, що
особі відмовлено в послугах (тобто
відмова видати національний паспорт,
або і продовжити термін дії, або
відмова в дозволі повернутися на свою
територію).

Вказані факти можуть розглядатися як
відмова в захисті країни громадянської
належності. Термін «не бажає»
відноситься до тих біженців, які
відмовляються прийняти захист уряду
країни своєї громадянської належності.
Його значення розкривається фразою
«внаслідок таких побоювань». Коли
особа бажає скористатись захистом
своєї країни, таке бажання, як правило,
неспівставне з твердженням, що вона
перебуває за межами своєї країни «в
силу цілком обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань». В любому
випадку, якщо приймається захист з боку
своєї країни і немає ніяких підстав для
відмови з причини цілком обґрунтованих
побоювань від цього захисту, дана особа
не потребує міжнародного захисту і не є
біженцем.

Позивач не виявив достатності деталей
і специфіки щодо обставин проживання в
Гвінеї. Надана ним інформація при
викладені причин виїзду з країни
громадянської належності є
непослідовною, документів у
підтвердження обґрунтованості
звернення не надав, не довів жодного
суттєвого факту заяви.

Твердження апелянта щодо існування на
теперішній час небезпеки, яка йому
загрожує в Гвінеї особисто є
безпідставними і не має реального
підґрунтя. Апелянт не надав
переконливих доказів щодо його
особистого переслідування в разі
повернення на батьківщину.

Апелянт користується захистом країни
своєї громадянської належності, про що
свідчить факт добровільного та
безперешкодного отримання ним
паспорта, студентської візи. Зазначене
свідчить про те, що держава,
громадянином якої є позивач,
забезпечує його права як громадянина,
позивач користується захистом органів
офіційної влади, тобто добровільно
прийняла захист від країни своє
громадянської належності, а відтак не
потребує міжнародного захисту та не є
біженцем.

Отже, апелянт не обґрунтував
неможливість повернення до країни
громадянської належності через
індивідуальні побоювання стати
жертвою переслідувань за критеріями
визначеними пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту».

За таких обставин підстав для визнання
позивача біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту не було.

Рішення суду першої інстанції
відповідає дійсним обставинам справи
та нормам матеріального і
процесуального права, доводи
апеляційної скарги їх висновків не
спростовують, а тому підстав для
скасування судового рішення колегія
суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 195, 196; п.1 ч.1 ст. 199; ст. 200;
п.1 ч.1 ст. 205; ст. 206; ч.5 ст. 254 КАС України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без
задоволення, а постанову Одеського
окружного адміністративного суду від 18
червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили через п'ять днів після
направлення їх копій особам, які беруть
учать у справі, та може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили судовим рішенням суду
апеляційної інстанції.

Головуючий:
О.В.Лук'янчук

Суддя:
Н.В.Вербицька

Суддя:
Ю.М.Градовський