Справа № 810/3116/14
Суддя: Журавель В.О.
Дата ухвалення: 2014-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 вересня 2014 року 15:30
810/3116/14

м. Київ

Київський окружний адміністративний
суд у складі: головуючий суддя Журавель
В.О., при секретарі судового засідання
Мкртчян Н.Ц., розглянувши у відкритому
судовому засіданні адміністративну
справу за позовом Публічного
акціонерного товариства "Український
Професійний банк" до Відділу державної
виконавчої служби Обухівського
районного управління юстиції, третя
особа: ОСОБА_1, публічне акціонерне
товариство "Ерсте Банк" (правонаступник
- ПАТ "Фідокомбанк"), про зобов'язання
вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного
адміністративного суду звернулось
Публічне акціонерне товариство
"Український Професійний банк"
(далі-позивач) з позовом до Відділу
державної виконавчої служби
Обухівського районного управління
юстиції (далі-відповідач), третя особа:
ОСОБА_1, публічне акціонерне товариство
"Ерсте Банк" (правонаступник - ПАТ
"Фідокомбанк"), про зобов'язання вчинити
певні дії - звільнити майно з-під
арешту, накладеного за зверненням
публічного акціонерного товариства
"Ерсте Банк" (з урахуванням заяви про
уточнення позовних вимог).

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що між ним та ОСОБА_1 01.11.2006
укладено договір застави власного
рухомого майна, який забезпечує
виконання зобов'язань за кредитним
договором від 01.11.2006. У зв'язку з
невиконанням ОСОБА_1 зобов'язань за
кредитним договором позивач звернувся
до суду, заочним рішенням
Дніпровського районного суду м. Києва
від 18.10.2011 стягнуто із ОСОБА_1 на користь
ПАТ "УПБ" борг в сумі 65322,99 грн. Із метою
добровільного виконання рішення суду
між позивачем та ОСОБА_1 досягнуто
домовленість про реалізацію
заставного майна в позасудовому
провадженні шляхом його продажу третім
особам. Зазначає, що здійснити
відчуження предмета застави неможливо,
оскільки відповідачем до цього було
накладено арешт на все рухоме майно
боржника. Вважає, що арешт, накладений
відповідачем на рухоме майно, що
знаходиться в заставі у ПАТ «УПБ»,
підлягає скасуванню, оскільки позивач
має пріоритетне право на задоволення
своїх кредиторських вимог переважно
перед іншими кредиторами.

У судовому засіданні представник
позивача підтримав позовні вимоги
повністю, адміністративний позов
просив задовольнити.

Представник відповідача в судове
засідання не прибув, проти позову
заперечував, у його задоволенні просив
відмовити та надав клопотання про
розгляд справи без його участі.

Третя особа ОСОБА_1 та публічне
акціонерне товариство "Ерсте Банк"
(правонаступник - ПАТ "Фідокомбанк") в
судове засідання не прибули, про дату,
час та місце судового розгляду справи
повідомлені належним чином, явку
представників в судове засідання не
забезпечили, жодних заяв чи клопотання
до суду не надали.

Заслухавши пояснення представника
позивача, дослідивши матеріали справи,
надавши оцінку доказам, суд встановив
наступні обставини справи та
правовідносини, що склалися між
сторонами.

Між позивачем та ОСОБА_1 01.11.2006 укладено
кредитний договір № 551, відповідно до
умов якого банк надає кредит з лімітом
заборгованості у 13442 доларів США зі
сплатою 12% річних строком до 10.10.2011. З
метою забезпечення виконання
позичальником своїх зобов'язань перед
банком 01.11.2006 сторонами укладено та
нотаріально посвідчено договір
застави, за умовами якого ОСОБА_1
передав банку в заставу власне рухоме
майно: автомобіль марки ГАЗ 3302,
вантажний, бортовий тентований, 2006 року
випуску, синього кольору, шасі (кузов)
НОМЕР_2, реєстраційний № НОМЕР_1.

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_1
зобов'язань за кредитним договором
позивач звернувся до суду.
Дніпровським районним судом м. Києва
від 18.10.2011 винесено заочне рішення по
справі № 2-2623/11 про стягнення з ОСОБА_1
на користь ПАТ «УПБ» боргу в сумі 65322,99
грн. Ухвалою Апеляційного суду Києва
від 21.05.2013 рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 18.10.2011
залишено без змін.

З метою добровільного виконання
рішення суду сторонами було досягнуто
домовленість про реалізацію
заставного майна в позасудовому
провадженні, у зв'язку з чим виконавчий
лист на виконання заочного рішення по
справі №2-2623/11 до відповідача не
подавався.

Із витягу з Державного реєстру
обтяжень рухомого майна судом
встановлено, що відповідачем накладено
арешт на все рухоме майно боржника
постановою від 09.03.2011.

23 квітня 2014 року позивач надіслав лист
№01-10/1026 відповідачу про скасування
заставного майна з-під арешту.

Листом від 23.05.2014 №8383 відповідач
повідомив позивача, що Законом України
"Про виконавче провадження"
передбачено вичерпний перелік
обставин, коли державним виконавцем в
межах виконавчого провадження
знімається арешт з майна боржника.
Згідно з ст. 50 Закону України "Про
виконавче провадження" арешт
знімається у зв'язку з фактичним
виконанням або у разі завершення
виконавчого провадження на підставі п.1
ст.47 ЗУ "Про виконавче провадження". У
свою чергу ч.5 ст.60 цього Закону
передбачає, що в усіх інших випадках
незавершеного виконавчого провадження
арешт з майна може бути знятий за
рішенням суду.

При дослідженні виконавчого
провадження судом встановлено, що
арешт на все майно ОСОБА_1 накладено
відповідачем на підставі виконавчого
листа, виданого Дніпровським районним
судом м. Києва 08.09.2010, згідно з яким з
ОСОБА_1 на користь ПАТ "Ерсте Банк"
стягнуто заборгованість за кредитним
договором у розмірі 1340323,44 грн та судові
витрати - 1820 грн, а всього 1342143,44 грн.
Заступником начальника відділу органу
державної виконавчої служби
Обухівського районного управління
юстиції 21.10.2010 на підставі цього
виконавчого листа винесено постанову
про відкриття виконавчого провадження
№23363987, а 09.03.2011 заступником начальника
відділу органу державної виконавчої
служби Обухівського районного
управління юстиції у зв'язку з
невиконанням рішення суду боржником
винесено постанову про арешт майна
боржника та оголошено заборони на його
відчуження, про що внесено відомості в
єдиний реєстр заборон відчуження
об'єктів нерухомого майна.

Надаючи правову оцінку відносинам, що
виникли між сторонами, суд виходить з
такого.

Відповідно до статті 17 Закону України
"Про виконавче провадження" примусове
виконання рішень здійснюється
державною виконавчою службою на
підставі виконавчих документів,
визначених цим Законом, зокрема,
виконавчих листів, виданих судом.

Статтею 25 Закону України "Про виконавче
провадження" визначено, що державний
виконавець зобов'язаний прийняти до
виконання виконавчий документ і
відкрити виконавче провадження, якщо
не закінчився строк пред'явлення
такого документа до виконання, він
відповідає вимогам, передбаченим цим
Законом, і пред'явлений до виконання до
відповідного органу державної
виконавчої служби.

Законом України "Про виконавче
провадження" передбачено вичерпний
перелік обставин, коли державним
виконавцем в межах виконавчого
провадження знімається арешт з майна
боржника.

Статтею 50 цього Закону визначено, що у
разі закінчення виконавчого
провадження (крім направлення
виконавчого документа за належністю
іншому органу державної виконавчої
служби, офіційного оприлюднення
повідомлення про визнання боржника
банкрутом і відкриття ліквідаційної
процедури, закінчення виконавчого
провадження за рішенням суду,
винесеним у порядку забезпечення
позову чи вжиття запобіжних заходів, а
також крім випадків нестягнення
виконавчого збору або витрат,
пов'язаних з організацією та
проведенням виконавчих дій),
повернення виконавчого документа до
суду або іншого органу (посадовій
особі), який його видав, арешт,
накладений на майно боржника,
знімається, скасовуються інші вжиті
державним виконавцем заходи
примусового виконання рішення, а також
провадяться інші дії, необхідні у
зв'язку із завершенням виконавчого
провадження. Завершене виконавче
провадження не може бути розпочате
знову, крім випадків, передбачених цим
Законом. У разі якщо у виконавчому
провадженні державним виконавцем
накладено арешт на майно боржника, у
постанові про закінчення виконавчого
провадження або повернення
виконавчого документа до суду або
іншого органу (посадовій особі), який
його видав, державний виконавець
зазначає про зняття арешту,
накладеного на майно боржника. За
заявою боржника державний виконавець
видає йому додаткові копії постанови,
зазначеної в частині другій цієї
статті, для їх пред'явлення до органів,
що здійснюють реєстрацію майна або
ведуть реєстр заборони на його
відчуження, для зняття арешту,
накладеного на майно. У разі закінчення
виконавчого провадження внаслідок
офіційного оприлюднення повідомлення
про визнання боржника банкрутом і
відкриття ліквідаційної процедури
виконавчі документи можуть бути
повторно пред'явлені до виконання у
визначені статтею 22 цього Закону
строки, якщо у зв'язку із припиненням
провадження у справі про банкрутство
вимоги, підтверджені такими
документами, не були задоволені
повністю або частково та не вважаються
погашеними (списаними, прощеними)
відповідно до Закону України "Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом.

Крім того, арешт знімається з майна
боржника у разі завершення виконавчого
провадження на підставі ч.1 ст.47 Закону
України "Про виконавче провадження".

Разом з тим ч.5 ст.60 Закону України "Про
виконавче провадження" передбачено, що
в усіх інших випадках незавершеного
виконавчого провадження арешт з майна
може бути знятий за рішенням суду.

Отже, чинним законодавством
передбачено вичерпний перелік
обставин, коли державним виконавцем в
межах виконавчого провадження
знімається арешт з майна боржника.

Судом встановлено, що арешт на майно
ОСОБА_1 накладено відповідачем на
підставі виконавчого листа, виданого
Дніпровським районним судом м. Києва
08.09.2010, виконавче провадження за яким
відкрито 21.10.2010, а постанову про арешт
майна боржника та оголошення заборони
на його відчуження винесено ще 09.03.2011,
тобто задовго до винесення
Дніпровським районним судом м. Києва
заочного рішення по справі № 2-2623/11 від
18.10.2011 про стягнення з ОСОБА_1 на користь
ПАТ «УПБ» боргу в сумі 65322,99 грн.

Таким чином, рішення державного
виконавця про арешт усього майна
боржника ОСОБА_1 прийнято на підставі
належних документів і є правомірним,
відтак постанова державного виконавця
про накладення арешту на це майно від
09.03.2011 відповідає вимогам закону.

У цій справі встановлено, що одне й те ж
майно боржника ОСОБА_1 (вказаний у
позові автомобіль) забезпечує
виконання різних заставних і кредитних
зобов'язань цього боржника перед
різними кредиторами (позивачем та
третьою особою).

Суд враховує, що позивач не зазначає
позовних вимог про скасування
постанови від 09.03.2011 про арешт майна в
частині щодо вказаного автомобіля, а
просить саме про зняття арешту з цього
майна. При цьому відомостей про
порушення саме відповідачем своїх прав
позивач не наводить, а вказує тільки на
своє переважне право щодо зазначеного
у позові майна.

Наведені позивачем норми закону в
обґрунтування вищого пріоритету
обтяження та переважного права на
звернення стягнення на предмет
обтяжень не спростовують законність
арешту на автомобіль, накладеного
державним виконавцем 09.03.2011, і не
утворюють підстав для зняття такого
арешту у порядку адміністративного
судочинства. Вимоги ч.5 ст.60 Закону
України "Про виконавче провадження"
передбачають лише право на зняття
арешту з майна за рішенням суду, проте
не визначають підсудність таких справ.

Це свідчить про наявність спору між
кредиторами щодо способу та черговості
погашення одним і тим же боржником
(ОСОБА_1) своїх зобов'язань за рахунок
одного й того ж майна (автомобіля). Тому
позов з таким предметом спору повинен
вирішуватися у порядку цивільного
судочинства. Згідно з приписами ч.2 ст.114
ЦПК України позови про зняття арешту з
майна пред'являються за
місцезнаходженням цього майна або
основної його частини.

Суд визнає, що заявляючи позовну вимогу
про зняття арешту з цього майна саме у
порядку адміністративного судочинства
позивачем неправильно обрано спосіб
захисту своїх прав.

Відповідно до частини другої статті 19
Конституції України органи державної
влади та місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

За таких обставин, виходячи з меж
заявлених позовних вимог, системного
аналізу положень чинного
законодавства України та матеріалів
справи, враховуючи те, що відповідач
діяв правомірно, у порядку, у спосіб та
в межах повноважень, передбачених
чинним законодавством, суд дійшов
висновку про відсутність підстав для
задоволення адміністративного позову.

Відповідно до частини другої статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони - суб'єкта владних
повноважень, суд присуджує з іншої
сторони всі здійснені нею
документально підтверджені судові
витрати, пов'язані із залученням
свідків та проведенням судових
експертиз.

Оскільки спір вирішено на користь
суб'єкта владних повноважень, а доказів
понесення ним інших витрат, пов'язаних
з розглядом справи суду не надано,
судові витрати стягненню з позивача не
підлягають.

Керуючись статтями 11, 14, 69, 70, 71, 158-163, 167,
254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

У задоволенні адміністративного
позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано в
установлені строки. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після повернення апеляційної скарги,
відмови у відкритті апеляційного
провадження або набрання законної сили
рішенням за наслідками апеляційного
провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду
подається до Київського апеляційного
адміністративного суду через
Київський окружний адміністративний
суд протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Суддя
Журавель В.О.

Дата виготовлення і
підписання повного тексту постанови -
06 вересня 2014 р.