Справа № 2-а-7136/10/1470
Суддя: Димерлій О.О.
Дата ухвалення: 2014-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

----------------------
У Х В А Л А

12 вересня 2014 р.м.ОдесаСправа №
2-а-7136/10/1470

Категорія: 8.3.1 Головуючий в 1 інстанції:
Мороз А. О.

Одеський апеляційний адміністративний
суд у складі колегії суддів:

доповідача, судді - Димерлія О.О.

суддів - Романішина Л.В., Єщенка О.В.

розглянув у порядку письмового
провадження в місті Одесі
адміністративну справу за апеляційною
скаргою товариства з обмеженою
відповідальністю «Рюміз» на постанову
Миколаївського окружного
адміністративного суду від 30 травня 2011
року за адміністративним позовом
товариства з обмеженою
відповідальністю «Рюміз» до Державної
податкової інспекції в Корабельному
районі м.Миколаєва про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2010 року позивач звернувся до
суду з вказаним вище адміністративним
позовом та, посилаючись на хибність
висновків податкового органу
викладених в акті перевірки щодо
встановлення ознак нікчемності
правочинів з придбання у
постачальників ТОВ «ВКФ Транс-Ойл» та
ТОВ «Фабула Н» послуг по здійсненню
збірно-зварювальних робіт, просив суд
визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції в
Корабельному районі м.Миколаєва від 05
жовтня 2010 року №/0 та №/0.

Позов обґрунтовував тим, що єдиною
підставою для виключення сум з
податкового кредиту та валових витрат
стало встановлення в рамках
кримінальних справ №109800046 та №
того, що підписи на всіх наданих до
перевірки первинних документах від
імені директорів ТОВ «ВКФ Транс-Ойл» та
ТОВ «Фабула Н» вчиненні іншими особами.
Однак, попри вказані обставини в акті
перевірки детально описані всі роботи
та підтверджено, що товариство
добросовісно виконало умови укладених
угод, оплатило виконані роботи та
використало їх в подальшій своїй
діяльності.

За наслідками розгляду
адміністративного позову
Миколаївським окружним
адміністративним судом 30 травня 2011
року ухвалено постанову про відмову в
задоволені позову ТОВ «Рюміз».

Приймаючи означене рішення,
Миколаївський окружний
адміністративний суд виходив з того, що
витрати позивача на оплату послуг
контрагентів ТОВ «ВКФ Транс-Ойл» та
ТОВ «Фабула Н» не можуть бути віднесені
до складу валових витрат, оскільки
реальність виконання робіт не
підтверджена належним чином
оформленими первинними документами.
Зокрема, податкові накладні, на
підставі яких формувався податковий
кредит, не містять підписів посадових
осіб ТОВ «ВКФ Транс-Ойл» та ТОВ «Фабула
Н», а тому не можуть вважатися
первинними документами. ТОВ «Рюміз»
лише здійснювало документування
отриманих послуг без фактичного їх
здійснення.

В апеляційній скарзі ТОВ «Рюміз»,
посилаючись на те, що при прийнятті
рішення судом першої інстанції надана
неналежна оцінка матеріалам справи та
нормам чинного законодавства України,
просить суд скасувати оскаржуване
судове рішення та постановити нове -
про задоволення адміністративного
позову в повному обсязі.

Суд апеляційної інстанції заслухав
суддю-доповідача, розглянув та
обговорив доводи апеляційної скарги,
перевірив матеріали справи та вважає,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню.

Перевіряючи повноту з'ясування судом
першої інстанції обставин справи та
правильність застосування правових
норм, апеляційний суд звертає увагу на
таке.

З матеріалів справи вбачається, що на
підставі направлення від 07.09.2010р.
№536/23-021, виданого ДПІ у Корабельному
районі м.Миколаєва, згідно п.7 ч.6 ст.11-1
Закону України «Про державну податкову
службу України», у період з 07.09.2010р. по
20.09.2010р. службовими особами ДПІ у
Корабельному районі м.Миколаєва
проведено позапланову виїзну
перевірку ТОВ «Рюміз» (код за ЄДРПОУ) з
питань дотримання вимог податкового
законодавства за період з 01.07.2007р. по
30.06.2010р., валютного та іншого
законодавства за період з 01.07.2007р. по
30.06.2010р., за результатами якої складено
акт перевірки №3368/35-10/31388363 від 23.09.2010р.

У висновках акту перевірки, серед
іншого, вказується на порушення
позивачем п.п.5.3.9 п.5.3 ст.5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств», в результаті чого
занижено податок на прибуток в періоді,
що перевірявся, на загальну суму 1378012
грн., а також п.п.7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», в результаті чого занижено
податок на додану вартість в періоді,
що перевірявся, на загальну суму 1090536
грн.

Зокрема, в акті перевірки зазначено, що
в порушення п.п.5.3.9 п.5.3 ст.5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» та п.п.7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» позивачем до складу валових
витрат та податкового кредиту з ПДВ
віднесені витрати по придбанню послуг
(збірно-зварювальні роботи) від
постачальників ТОВ «ВКФ Транс-Ойл» та
ТОВ «Фабула Н» на підставі первинних
документів, в яких, згідно висновків
судово-почеркознавчих експертиз
Миколаївського відділення Одеського
НДІСЕ МЮ України здійснених в рамках
кримінальних справ, порушених відносно
керівників ТОВ «ВКФ Транс-Ойл» ОСОБА_2
та ТОВ «Фабула Н» ОСОБА_3, підписи на
податкових накладних, договорах, актах
виконаних робіт та інших
бухгалтерських документах виконанні
не ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а іншими особами. В
протоколах допиту в рамках
кримінальних справ керівники ТОВ «ВКФ
Транс-Ойл» та ТОВ «Фабула Н» дали
свідчення, що вони не причетні до
будь-яких
адміністративно-господарських та
організаційно-розпорядчих функцій
товариств та їм не відомо про наявність
фінансово-господарських відносин з ТОВ
«Рюміз». Як наслідок, податковий орган
дійшов висновку, що бухгалтерський та
податковий облік позивача щодо
взаємовідносин з вказаними
контрагентами ґрунтується на
первинних документах, що мають ознаки
«підробки». Письмові пояснення
посадових осіб суб'єкта господарювання
ТОВ «Рюміз» щодо встановлених
перевіркою порушень не надано.

На підставі вказаного акту перевірки 05
жовтня 2010 року ДПІ у Корабельному
районі м.Миколаєва прийняла податкові
повідомлення-рішення: №/0, яким
позивачу визначено суму податкового
зобов'язання за платежем податок на
прибуток підприємств в розмірі 2751340
грн. (в т.ч. за основним платежем - 1375670
грн., за штрафними (фінансовими)
санкціями - 1375670 грн.) та №/0, яким
товариству визначено суму податкового
зобов'язання за платежем податок на
додану вартість в розмірі 1650804 грн. (в
т.ч. за основним платежем - 1100536 грн., за
штрафними (фінансовими) санкціями - 550268
грн.).

Відмовляючи в задоволенні позову ТОВ
«Рюміз» про визнання протиправними та
скасування зазначених податкових
повідомлень-рішень суд першої
інстанції дійшов висновку, що
відповідачем, як суб'єктом владних
повноважень, на якого ч.2 ст.71 КАС
України покладено обов'язок
доказування в адміністративному суді
правомірності прийнятих ним рішень,
доведено суду наявність порушень,
зафіксованих актом перевірки
№3368/35-10/31388363 від 23.09.2010р. та, у зв'язку з
цим, наявність підстав для визначення
товариству сум податкових зобов'язань
з податку на прибуток та податку на
додану вартість. Оскільки реальність
виконання робіт контрагентами ТОВ «ВКФ
Транс-Ойл» та ТОВ «Фабула Н» не
підтверджена належним чином
оформленими первинними документами, а
тому, на думку суду, у позивача відсутні
підстави для відображення в
податковому обліку таких
господарських відносин. Колегія суддів
погоджується з такими висновками
Миколаївського окружного
адміністративного суду.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції, у
перевіряємий період ТОВ «Рюміз»
укладено договори з виконання
зварювальних робіт при будівництві
суден на суднобудівних заводах ВАТ
«Дамен Шипярдс Океан» (договір
№10020/138В-1-18 від 08.02.2006р., №10020/138В-2-19 від
08.02.2006р. та №3000/109-1 від 05.05.2008р.), ВАТ
«Херсонський суднобудівний завод»
(договір №176-028 від 19.03.2008р.) та ДП
«Суднобудівний завод ім. 61 комунара»
(договір №61/98 від 16.06.2008р.).

Для виконання договірних зобов'язань
перед зазначеними суднобудівними
заводами ТОВ «Рюміз» уклало договір
№01/03 від 01.03.2009р. з ТОВ «Фабула Н» та
договори №4 від 21.08.2007р., №24/03 від
24.03.2008р. і №02/06 від 02.06.2008р. з ТОВ «ВКФ
Транс-Ойл», предметом яких є виконання
вказаними контрагентами зварювальних
робіт при будуванні суден. Тобто,
фактично, позивач переклав обов'язок
виконання робіт за договорами з ВАТ
«Дамен Шипярдс Океан», ДП
«Суднобудівний завод ім. 61 комунара»,
ВАТ «Херсонський суднобудівний завод»
на ТОВ «Фабула Н» та ТОВ «ВКФ
Транс-Ойл».

В якості доказів реального здійснення
вказаних вище договорів в матеріалах
справи містяться акти виконаних робіт,
які підтверджують здійснених робіт
контрагентами позивача, а також акти
виконаних робіт, які підтверджують
отримання виконаного вже замовниками
позивача, тобто суднобудівними
заводами. Також, позивач надав
податкові накладні, виписані ТОВ
«Фабула Н» та ТОВ «ВКФ Транс-Ойл», на
підставі яких позивачем формувалися
податковий кредит та валові витрати.

Відповідно до п.5.1 ст.5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» валові витрати
виробництва та обігу - сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Згідно пп.5.2.1 п.5.2 ст.5 вказаного Закону
до складу валових витрат включаються
суми будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
продажем продукції (робіт, послуг) і
охороною праці, у тому числі витрати з
придбання електричної енергії
(включаючи реактивну), з урахуванням
обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7
цієї статті.

Відповідно до п.п.5.3.9 п.5.3 ст.5 Закону не
належать до складу валових витрат
будь-які витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими документами,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачена правилами ведення
податкового обліку.

Відповідно до п.п.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи із
договірної (контрактної) вартості
товарів (послуг), але не вище рівня
звичайних цін, у разі якщо договірна
ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів, у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку. Право на нарахування
податкового кредиту виникає незалежно
від того, чи такі товари (послуги) та
основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

Якщо у подальшому такі товари (послуги)
починають використовуватися в
операціях, які не є об'єктом
оподаткування згідно зі статтею 3 цього
Закону або звільняються від
оподаткування згідно зі статтею 5 цього
Закону, чи основні фонди переводяться
до складу невиробничих фондів, то з
метою оподаткування такі товари
(послуги), основні фонди вважаються
проданими за їх звичайною ціною у
податковому періоді, на який припадає
початок такого використання або
переведення, але не нижче ціни їх
придбання (виготовлення, будівництва,
спорудження).

Підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 статті 7
вказаного Закону встановлено, що не
підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними. У
разі коли на момент перевірки платника
податку органом державної податкової
служби суми податку, попередньо
включені до складу податкового
кредиту, залишаються не підтвердженими
податковими накладними, платник
податку несе відповідальність у
вигляді фінансових санкцій,
установлених законодавством,
нарахованих на суму податкового
кредиту, не підтверджену податковими
накладними.

З аналізу вказаних норм слідує, що факт
вчинення певних господарських
операцій, та правомірність подальшого
відображення їх у бухгалтерському та
податковому обліку, можливо
досліджувати лише на підставі вивчення
первинних документів платника
податків.

Відповідно до ст.9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» підставою для
відображення у бухгалтерському обліку
господарських операцій є первинні
документи, що фіксують та
підтверджують факти здійснення
господарських операцій і які повинні
мати визначені цим Законом та
Положенням про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженим
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995р. №88, обов'язкові реквізити,
зокрема, такі як: назва документа
(форми); дата і місце складання; назва
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиниця виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Як правильно зазначив суд першої
інстанції, особистий підпис особи є
обов'язковим реквізитом первинного
документу, відсутність якого не
дозволяє вважати документ таким, що
оформлений належним чином, і,
відповідно, вважати його первинним
бухгалтерським документом, який фіксує
факт здійснення господарської
операції.

Витрати для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток, а
також податковий кредит для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на додану вартість мають бути
фактично здійснені і підтверджені
належним чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків.

Як зазначалось вище, в основу висновків
акту перевірки №3368/35-10/31388363 від 23.09.2010р.
про порушення ТОВ «Рюміз» п.п.5.3.9 п.5.3
ст.5 Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» та п.п.7.4.5 п.7.4 ст.7
Закону України «Про податок на додану
вартість» стало посилання на
відсутність у позивача належним чином
оформлених податкових накладних по
взаємовідносинах з ТОВ «Фабула Н» та
ТОВ «ВКФ Транс-Ойл», так як проведеними
судово-почеркознавчими експертизами в
рамках кримінальних справ, порушених
відносно керівників ТОВ «ВКФ
Транс-Ойл» ОСОБА_2 та ТОВ «Фабула Н»
ОСОБА_3, підписи на податкових
накладних, договорах, актах виконаних
робіт та інших бухгалтерських
документах виконанні не ОСОБА_2 та
ОСОБА_3, а іншими особами.

Колегія суддів погоджується з
твердженнями апелянта про
безпідставність посилань ДПІ у
Корабельному районі м.Миколаєва на
висновки експертизи без наявності
обвинувального вироку по кримінальних
справах, в рамках яких проводилися такі
експертизи, однак звертає увагу на те,
що допитаний судом першої інстанції в
якості свідка ОСОБА_2 підтвердив, що ТОВ
«ВКФ Транс-Ойл» ним не створювалось,
він ніколи не укладав договорів від
імені підприємства та не підписував
жодних документів, у тому числі
податкових накладних та актів
виконаних робіт на адресу ТОВ «Рюміз».

У зв'язку з цим, колегія суддів також
вважає встановленим той факт, що
первинні документи, які надавались ТОВ
«ВКФ Транс-Ойл» ТОВ «Рюміз» не містять
підпису посадової особи ТОВ «ВКФ
Транс-Ойл», а тому не можуть вважатись
первинними документами.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги апелянт, серед іншого,
посилається на те, що чинним
законодавством України органу
державної податкової служби не надано
право встановлювати (визнавати)
недійсними договори, так як це виключна
прерогативу суду, однак станом на день
складання акту перевірки сторони не
звертались до судових органів з
позовними вимогами про визнання
недійсними укладених договорів та не
мають претензій один до одного з
приводу виконання договірних
зобов'язань. Колегія суддів критично
ставиться до таких тверджень апелянта,
оскільки наслідки порушення
податкового законодавства повинні
застосовуватися незалежно від того, чи
визнані відповідні цивільні чи
господарські зобов'язання недійсними,
оскільки відповідальність за
порушення норм податкового
законодавства є самостійним видом
юридичної відповідальності і
застосовується незалежно від
відповідальності за порушення правил
здійснення господарської діяльності. У
разі встановлення факту протиправних
дій платника податків, невизнання
судами недійсними правочинів не є
перешкодою для відмови у задоволенні
позову.

В матеріалах справи містяться листи
ВАТ «Херсонський суднобудівний завод»
№1223/10/28-502 від 27.05.2010р. та ВАТ «Дамен
Шипярдс Океан» №50240 від 10.06.2010р., з яких
слідує, що ТОВ «Фабула Н» та ТОВ «ВКФ
Транс-Ойл» на території заводів ніякі
роботи не виконували та перепустки на
працівників вказаних підприємств для
виконання робіт на території цих
заводів не оформлювались. В
апеляційній скарзі вказані обставини
ТОВ «Рюміз» пояснює тим, що керівництво
заводів не було обізнане, що більшість
зварювальних робіт виконано силами ТОВ
«Фабула Н» та ТОВ «ВКФ Транс-Ойл» на
підставі договорів субпідряду,
укладених позивачем з вказаними
контрагентами. Судова колегія критично
ставиться до тверджень апелянта,
оскільки з матеріалів справи
вбачається, що роботи проводилися на
режимних об'єктах, пропуск на територію
яких фіксується. З наявних в матеріалах
справи заявок ТОВ «Рюміз» на
оформлення тимчасових перепусток на
територію ВАТ «Херсонський
суднобудівний завод» вбачається, що
такі перепустки оформлювались
виключно на працівників ТОВ «Рюміз», а
не на працівників ТОВ «Фабула Н» або
ТОВ «ВКФ Транс-Ойл».

Перебування ж контрагентів позивача на
обліку в податковому органі як
платників ПДВ не є безумовною
підставою для висновку, що сама по собі
наявність виданих від імені вказаних
підприємств податкових накладних є
достатньою для віднесення зазначених в
них сум до складу валових витрат та
податкового кредиту позивача. Колегія
суддів вважає, що ТОВ «Рюміз» ні суду
першої, а ні суду апеляційної інстанцій
не доведено факту дійсності та
легальності оподатковуваних
господарських операцій. Надані
податковому органу первинні фінансові
та бухгалтерські документи не є
достатніми для беззаперечного
твердження про дійсне виконання
господарських операцій з
контрагентами, тобто такими, що дають
право позивачу віднести відповідні
суми до податкового кредиту та валових
витрат.

А відтак, підстав для скасування
податкових повідомлень-рішень від 05
жовтня 2010 року №/0 та №/0
немає.

Колегія суддів вважає, що при розгляді
справи судом першої інстанції
правильно застосовано норми
матеріального та процесуального права,
вірно встановлено фактичні обставини
справи та дана відповідна правова
оцінка. Доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують,
підстав для скасування рішення суду та
задоволення апеляційної скарги не
вбачається.

В силу ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст. ст. 185, 195, 197, 198 ч.1 п.1, 200, 205
ч.1 п.1, 206 КАС України, апеляційний суд

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю «Рюміз»
залишити без задоволення, а постанову
Миколаївського окружного
адміністративного суду від 30 травня 2011
року за адміністративним позовом
товариства з обмеженою
відповідальністю «Рюміз» до Державної
податкової інспекції в Корабельному
районі м.Миколаєва про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень від 05
жовтня 2010 року №/0 та №/0 -
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили через п'ять днів після
направлення її копій особам, які беруть
участь у справі, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів.

Суддя-доповідач:
Димерлій О.О.

Судді:
Романішин В.Л.

Єщенко О.В.