Справа № 2а/1270/3791/12
Суддя: Лиска Т.О.
Дата ухвалення: 2014-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"04" вересня 2014 р. м. Київ
К/9991/57665/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Суддів: Лиски Т.О. (доповідач),

Олендера І.Я.,

Штульмана І.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу за
позовом ОСОБА_3 до Луганської митниці
про скасування наказів та поновлення
на роботі, касаційне провадження в якій
відкрито за касаційною скаргою
Луганської митниці на постанову
Луганського окружного
адміністративного суду від 25 червня 2012
року та постанову Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 22 серпня 2012 року, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2012 року ОСОБА_3 звернувся
до суду з позовом до Луганської
митниці, у якому просив визнати
протиправними та скасувати накази
Державної митної служби України від 18
квітня 2012 року та Луганської митниці
від 18 квітня 2012 року № 494-к «По
особовому складу» про його звільнення
з посади заступника начальника
оперативного відділу-начальника
сектору аналітичної роботи служби
боротьби з контрабандою та порушеннями
митних правил Луганської митниці з
18 квітня 2012 року відповідно до пункту 1
статті 36 КЗпП України.

Зобов'язати Державну митну Службу
України та Луганську митницю поновити
його на посаді заступника начальника
оперативного відділу-начальника
сектору аналітичної роботи служби
боротьби з контрабандою та порушеннями
митних правил Луганської митниці.

Стягнути з Луганської митниці на його
користь заробітну плату за час
вимушеного прогулу за період з моменту
фактичного звільнення по час прийняття
судом постанови зі стягненням
відповідних податків та зборів на
доходи фізичних осіб.

Постановою Луганського окружного
адміністративного суду від 25 червня 2012
року позовні вимоги задоволено.

Постановою Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 22 серпня 2012 року було змінено
постанову суду першої інстанції. В
пункті 5 резолютивної частини
постанови Луганського окружного
адміністративного суду від 25 червня 2012
року слова та цифри «з 19 квітня 2012 року
по час прийняття судом постанови
всього у сумі 10432.79 грн. (десять тисяч
чотириста тридцять дві грн. 79 коп.)»
замінити на слова та цифри «з 19 квітня
2012 року по 22 серпня 2012 року в розмірі
15911.76 грн.». В іншій частині суду першої
інстанції залишено без змін.

Не погоджуючись з рішеннями судів
першої та апеляційної інстанцій у
справі, Луганська митниця звернулася з
касаційною скаргою, в якій просить
рішення судів першої та апеляційної
інстанцій скасувати та прийняти нове
рішення, яким відмовити позивачу у
задоволенні позову, посилаючись на
порушення судами норм матеріального
та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
здійснивши перевірку доводів
касаційної скарги, матеріалів справи,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що позивач з 1995 року
перебував на службі у митних органах та
працював на посаді заступника
начальника оперативного
відділу-начальника сектору
аналітичної роботи служби боротьби з
контрабандою та порушеннями митних
правил відповідача Луганської митниці.

18 квітня 2012 року позивач подав заяву
про звільнення його з посади
заступника начальника оперативного
відділу-начальника сектору
аналітичної роботи служби боротьби з
контрабандою та порушеннями митних
правил за угодою сторін відповідно до
пункту 1 статті 36 КЗпП України.

Наказом відповідача від 18 квітня 2012
року за № 494-к «по особовому складу»
позивач був звільнений з посади
заступника начальника оперативного
відділу-начальника сектору
аналітичної роботи служби боротьби з
контрабандою та порушеннями митних
правил за пунктом 1 статті 36 КЗпП
України за угодою сторін.

18 квітня 2012 року позивач подав заяву
про відклик своєї заяви про звільнення.

Статтею 30 Закону України «Про державну
службу» визначено підстави припинення
державної служби. Державна служба
припиняється у разі: 1) порушення умов
реалізації права на державну службу
(стаття 4 цього Закону); 2) недотримання
пов'язаних із проходженням державної
служби вимог, передбачених статтею 16
цього Закону; 3) досягнення державним
службовцем граничного віку
проходження державної служби (стаття 23
цього Закону); 4) відставки державних
службовців, які займають посади першої
або другої категорії (стаття 31 цього
Закону); 5) виявлення або виникнення
обставин, що перешкоджають перебуванню
державного службовця на державній
службі (стаття 12 цього Закону); 6)
відмови державного службовця від
прийняття або порушення Присяги,
передбаченої статтею 17 цього Закону; 7)
неподання або подання державним
службовцем неправдивих відомостей
щодо його доходів, передбачених
статтею 13 цього Закону.

Крім того, Законом України «Про
державну службу» передбачено, що
звільнення з державної служби може
бути також проведено і з підстав,
передбачених трудовим законодавством
у встановленому порядку.

Згідно зі статтею 5-1 КЗпП України
передбачено, що держава гарантує
працездатним громадянам, які постійно
проживають на території України,
правовий захист від незаконного
звільнення.

Право громадян на працю забезпечується
державою, а трудовий договір може бути
розірваний лише з підстав і в порядку,
передбаченому трудовим законодавством
( ст. ст. 2, 36, 40, 41 КЗпП України).

Припинення трудового договору за
пунктом 1 статті 36 КЗпП України
застосовується у випадку взаємної
згоди сторін трудового договору, але
пропозиція (ініціатива) про припинення
трудового договору за цією підставою
може виходити як від працівника, так і
від власника або уповноваженого ним
органу.

Пленум Верховного Суду України в п.8
постанови «Про практику розгляду
судами трудових спорів» №9 від 6
листопада 1992 року, з наступними
змінами, роз'яснив, що судам необхідно
мати на увазі, що при домовленості між
працівником і власником підприємства,
установи, організації або
уповноваженим ним органом про
припинення трудового договору за
пунктом 1 статті 36 КЗпП (за згодою
сторін) договір припиняється в строк,
визначений сторонами. Анулювання такої
домовленості може мати місце лише при
взаємній згоді про це власника або
уповноваженого ним органу і
працівника. Сама по собі згода власника
або уповноваженого ним органу
задовольнити прохання працівника про
звільнення до закінчення строку
попередження не означає, що трудовий
договір припинено за пунктом 1 статті 36
КЗпП, якщо не було домовленості сторін
про цю підставу припинення трудового
договору. В останньому випадку
звільнення вважається проведеним з
ініціативи працівника (ст.38 КЗпП).

У пункті 18 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
1992 року № 9 «Про практику розгляду
судами трудових спорів» роз'яснено, що
при розгляді справ про поновлення на
роботі судам необхідно з`ясувати, з
яких підстав проведено звільнення
працівника згідно з наказом
(розпорядженням), і перевіряти їх
відповідність законові. Суд не вправі
визнати звільнення правильним
виходячи з обставин, з якими власник
або уповноважений ним орган не
пов`язували звільнення.

Як було встановлено судами попередніх
інстанцій, обставини, при яких мало
місце написання позивачем заяви про
звільнення, не свідчить про його
свідоме волевиявлення взагалі на
звільнення, та зокрема з підстав ст. 36
п.1 КЗпП України, оскільки до моменту
написання цієї заяви позивач не мав
наміру звільнятися з будь-яких підстав
взагалі, саму заяву про звільнення він
написав поспішно, піддавшись раптовому
пориву та пропозиції з боку
керівництва відповідача звільнитися,
про що свідчить також обставина, що
керівник відповідача, тобто особа, яка
має право прийому та звільнення, не
обговорював з позивачем підстави його
звільнення, крім того, позивач одразу ж
написав заяву про відкликання своєї
заяви про звільнення.

Колегія суддів погоджується з
висновком судів попередніх інстанцій,
про те, що сторони у встановленому
порядку не узгодили намір позивача
звільнитися саме за пунктом 1 статті 36
КЗпП України.

Таким чином, виходячи з обставин, які
передували звільненню позивача
вбачається, що у даному випадку
відсутня угода сторін трудового
договору на його розірвання, і на
момент подачі позивачем заяви про
відклик своєї заяви про звільнення,
такої угоди ще не було досягнуто.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що судами попередніх
інстанцій вірно зроблено висновок про
задоволення позовних вимог стосовно
визнання наказу про звільнення
позивача протиправним та його
скасування з поновленням позивача на
публічній службі на попередній посаді,
оскільки відповідачем не доведено
правомірності своїх дій при виданні
наказу та звільнення.

Крім того, згідно статті 235 КЗпП України
у разі звільнення без законної
підстави або незаконного переведення
на іншу роботу працівник повинен бути
поновлений на попередній роботі
органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення
на роботі орган, який розглядає
трудовий спір, одночасно приймає
рішення про виплату працівникові
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу або різниці в заробітку за час
виконання нижчеоплачуваної роботи, але
не більш як за один рік. Якщо заява про
поновлення на роботі розглядається
більше одного року, не з вини
працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, виносить рішення про
виплату середнього заробітку за весь
час вимушеного прогулу.

Як було встановлено судами попередніх
інстанцій, позивач у період
знаходження у вимушеному прогулі
знаходився на обліку у центрі
зайнятості населення та отримав
допомогу по безробіттю у сумі 5359.74 грн.,
тому на вказану суму має бути зменшено
розмір суми середнього заробітку за
час вимушеного прогулу.

За наведеного, суд апеляційної
інстанції дійшов правильного висновку,
що відповідач, як податковий агент
згідно норм Податкового Кодексу
України та як страхувальник згідно
Закону України «Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування»,
зобов'язаний виплатити позивачеві суму
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, утримавши із нього при виплаті
прибутковий податок з доходів фізичних
осіб та єдиний страховий внесок.

Враховуючи вищевикладене, а
також те, що постанова суду першої
інстанції змінена судом апеляційної
інстанції, колегія суддів вважає, що
касаційну скаргу слід залишити без
задоволення, а постанову суду першої
інстанції у незміненій частині та
постанову суду апеляційної інстанції
залишити без змін, оскільки вони
прийняті з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
правова оцінка обставинам у справі
дана правильно, а доводи касаційної
скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 222, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів,

ухвалила:

Касаційну скаргу Луганської митниці
залишити без задоволення, а постанову
Луганського окружного
адміністративного суду від 25 червня 2012
року у незміненій частині та постанову
Донецького апеляційного
адміністративного суду від 22 серпня 2012
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: