Справа № 826/2521/14
Суддя: Іваненко Я.Л.
Дата ухвалення: 2014-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"09" вересня 2014 р. м. Київ
К/800/34052/14

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

головуючого - судді суддів:Іваненко
Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,секретар
Бруй О.Д.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом Публічного акціонерного
товариства «Райффайзен Банк Аваль» до
Державної виконавчої служби України,
треті особи - Товариство з обмеженою
відповідальністю «Господарник»,
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Кредитні
ініціативи» про визнання незаконною та
скасування постанови, зняття арешту з
майна за касаційною скаргою Державної
виконавчої служби України на постанову
Київського апеляційного
адміністративного суду від 04 червня 2014
року,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2014 року ПАТ «Райффайзен Банк
Аваль» звернулось до суду з позовом, в
якому просило визнати незаконною та
скасувати постанову державного
виконавця про арешт майна боржника та
зняти арешт з об'єктів, що належать ТОВ
«Господарник».

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
24 березня 2014 року в задоволенні позову
ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»
відмовлено.

Постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 04 червня 2014
року постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
24 березня 2014 року скасовано та прийнято
нову постанову, якою визнано
незаконною та скасовано постанову
старшого державного виконавця відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
від 31 грудня 2013 року (ВП № 41398172) про
арешт майна боржника та заборону на
його відчуження в частині накладення
арешту на все майно, що належить
Товариству з обмеженою
відповідальністю «Господарник»;
зобов'язано Державну виконавчу службу
України зняти арешти з об'єктів
нерухомого майна, що належать
товариству з обмеженою
відповідальністю «Господарник»,
накладені постановою старшого
державного виконавця відділу
примусового виконання рішення
Державної виконавчої служби України
від 31 грудня 2013 року (ВП № 41398172) про
арешт майна боржника та заборону на
його відчуження.

У касаційній скарзі Державна виконавча
служба України, посилаючись на
порушення судом апеляційної інстанції
норм матеріального та процесуального
права, просить скасувати постанову
Київського апеляційного
адміністративного суду від 04 червня 2014
року та залишити в силі постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 24 березня 2014 року.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, які беруть участь у
розгляді справи, перевіривши доводи
касаційної скарги та правильність
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального і процесуального права,
правової оцінки обставин у справі у
межах, встановлених статтею 220 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів приходить до
висновку, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 16 вересня 2004 року між
ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», ТОВ
«Господарник» і Дочірнім
підприємством «Маркет-Плаза» укладено
генеральну кредитну угоду № 010/08/2349 на
загальну суму 6 000 000 доларів США,
зокрема, встановлено субліміти для
позичальників в розмірі 5 000 000 доларів
США та 1 000 000 доларів США відповідно.

В забезпечення виконання зобов'язання
за генеральною кредитною угодою між
позивачем та ТОВ «Господарник» було
укладено ряд іпотечних договорів,
посвідчених нотаріально та належним
чином зареєстрованих, що
підтверджується наявними в матеріалах
справи копіями Інформаційних довідок з
Державного реєстру іпотек та
Інформаційних довідок з Єдиного
реєстру заборон відчуження об'єктів
нерухомого майна про реєстрацію
обтяження.

В подальшому державним виконавцем
Відділу примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України за
заявою ТОВ «Кредитні ініціативи», що є
правонаступником ПАТ «УкрСиббанк»,
було відкрито виконавче провадження по
примусовому виконанню наказу від 16
січня 2013 року № 5011-35/7074-2012, виданого на
виконання рішення Господарського суду
міста Києва від 17 вересня 2012 року про
стягнення солідарно з ПрАТ «ФУРШЕТ» та
ТОВ «Господарник» на користь ПАТ
«УкрСиббанк» заборгованості за
кредитом.

У межах виконавчого провадження
державним виконавцем 31 грудня 2013 року
винесено постанову про накладення
арешту на нерухоме майно ТОВ
«Господарник» та оголошено заборону на
його відчуження, про що 10 січня 2014 року
внесено запис до Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції дійшов висновку, що
відповідачем правомірно накладено
арешт на майно божника та оголошено
заборону на його відчуження.

Скасовуючи постанову суду першої
інстанції та задовольняючи позовні
вимоги, суд апеляційної інстанції
виходив з того, що у Державної
виконавчої служби України були
відсутні правові підстави для
накладення арешту на майно боржника,
яке передане позивачу в іпотеку,
оскільки вказані дії унеможливлюють
реалізацію банком першочергового
права задоволення вимог до боржника за
рахунок предмету іпотеки.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду апеляційної інстанції
з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 8 ст. 54 Закону України
"Про виконавче провадження" примусове
звернення стягнення на предмет іпотеки
здійснюється державним виконавцем з
урахуванням положень Закону України
«Про іпотеку».

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку»
визначено, що іпотека - вид
забезпечення виконання зобов'язання
нерухомим майном, що залишається у
володінні і користуванні іпотекодавця,
згідно з яким іпотекодержатель має
право в разі невиконання боржником
забезпеченого іпотекою зобов'язання
одержати задоволення своїх вимог за
рахунок предмета іпотеки переважно
перед іншими кредиторами цього
боржника у порядку, встановленому цим
Законом.

Згідно ч. 6 ст. 3 Закону України «Про
іпотеку» у разі порушення боржником
основного зобов'язання відповідно до
іпотеки іпотекодержатель має право
задовольнити забезпечені нею вимоги за
рахунок предмета іпотеки переважно
перед іншими особами, права чи вимоги
яких на передане в іпотеку нерухоме
майно не зареєстровані у встановленому
законом порядку або зареєстровані
після державної реєстрації іпотеки.

У відповідності до ст. 7 вищевказаного
Закону за рахунок предмета іпотеки
іпотекодержатель має право
задовольнити свою вимогу за основним
зобов'язанням у повному обсязі або в
частині, встановленій іпотечним
договором, що визначена на час
виконання цієї вимоги, включаючи
сплату процентів, неустойки, основної
суми боргу та будь-якого збільшення
цієї суми, яке було прямо передбачене
умовами договору, що обумовлює основне
зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України
«Про заставу» в силу застави кредитор
(заставодержатель) має право в разі
невиконання боржником (заставодавцем)
забезпеченого заставою зобов'язання
одержати задоволення з вартості
заставленого майна переважно перед
іншими кредиторами.

Пунктом 5.3.1 Інструкції про проведення
виконавчих дій, затвердженої Наказом
Міністерства юстиції України від 15
грудня 1999 року № 74/5, передбачено, що
стягнення на заставлене майно в
порядку примусового виконання
допускається за виконавчими
документами для задоволення вимог
стягувача - заставодержателя. За
постановою державного виконавця про
стягнення виконавчого збору, винесеною
у виконавчому провадженні про
звернення стягнення на заставлене
майно, стягнення звертається на вільне
від застави майно боржника.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 54 Закону
України «Про виконавче провадження»
для задоволення вимог стягувачів, які
не є заставодержателями, стягнення на
заставлене майно боржника може бути
звернено у разі виникнення права
застави після винесення судом рішення
про стягнення з боржника коштів; коли
вартість предмета застави перевищує
розмір заборгованості боржника
заставодержателю.

Відповідно до ч. 4 ст. 54 вказаного Закону
про звернення стягнення на заставлене
майно для задоволення вимог
стягувачів, які не є
заставодержателями, державний
виконавець повідомляє
заставодержателя не пізніше
наступного дня після накладення арешту
на майно або тоді, коли йому стало
відомо, що арештоване майно боржника
знаходиться у заставі, та роз'яснює
заставодержателю право на звернення до
суду з позовом про зняття арешту із
заставленого майна.

Як вбачається з матеріалів справи,
вартість предмету іпотеки не перевищує
розміру заборгованості боржника перед
позивачем як іпотекодержателем. При
цьому, договір із іпотекодержателем та
обтяження на майно боржника
зареєстровано раніше винесеного
рішення суду про стягнення
заборгованості за кредитом, а тому
підстав для застосування вимог ч. 3 ст. 54
Закону України «Про виконавче
провадження» у відповідача не було.

Враховуючи викладене, суд апеляційної
інстанції прийшов до обґрунтованого
висновку щодо відсутності правових
підстав для накладення арешту на майно
боржника, яке передано позивачу в
іпотеку, оскільки вказані дії
унеможливлюють реалізацію Банком
першочергового права задоволення
вимог до боржника за рахунок предмету
іпотеки на користь інших кредиторів, що
не є заставодержателями.

З огляду на наведене, колегія суддів
приходить до висновку, що рішення суду
апеляційної інстанції є законним,
обґрунтованим, а тому відсутні
підстави для його зміни чи скасування.

Доводи касаційної скарги не дають
підстав для висновку, що судом
апеляційної інстанції при розгляді
справи допущено порушення норм
матеріального чи процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 220 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції не може
досліджувати докази, встановлювати та
визнавати доведеними обставини, що не
були встановлені в судовому рішенні, та
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу.

За правилами ст. 224 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанції не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Тому колегія суддів, перевіривши у
межах касаційної скарги правильність
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
приходить до висновку, що касаційну
скаргу необхідно залишити без
задоволення, а судове рішення суду
апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Державної виконавчої
служби України залишити без
задоволення, а постанову Київського
апеляційного адміністративного суду
від 04 червня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: З оригіналом згідно
помічник судді
Н.В. Мостова Я.Л. Іваненко М.І.
Мойсюк В.В. Тракало