Справа № 260/2155/13-а
Суддя: Гімон М.М.
Дата ухвалення: 2014-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Трофименко
Суддя-доповідач - Гімон М.М.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2014 року
справа №260/2155/13-а

Донецький апеляційний
адміністративний суд в складі колегії
суддів: судді-доповідача Гімона М.М.,
суддів Гайдара А.В., Яковенка М.М.,
розглянув в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
Управління праці та соціального
захисту населення Ленінської районної
у м. Донецьку ради на постанову
Ленінського районного суду м.Донецька
від 12 травня 2014 р. у справі № 260/2155/13-а за
позовом ОСОБА_2 до Управління праці та
соціального захисту населення
Ленінської районної у м. Донецьку ради
про визнання бездіяльності
протиправною, зобов'язання вчинити
певні дії, -

В С Т А Н О
В И В:

Постановою Ленінського районного суду
м.Донецька від 12 травня 2014 року позов
ОСОБА_2 до Управління праці та
соціального захисту населення
Ленінської районної у м. Донецьку ради
про визнання бездіяльності
протиправною, зобов'язання вчинити
певні дії, задоволено частково.

Визнано протиправними дії Управління
праці та соціального захисту населення
Ленінської районної у м. Донецьку ради
з нарахування та виплати ОСОБА_2
допомоги по догляду за ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, до досягнення ним
трирічного віку в розмірі,
встановленому відповідно до ст. 15
Закону України «Про державну допомогу
сім'ям з дітьми» від 21.11.1992 № 2811-XII «Про
державну допомогу сім'ям з дітьми» у
редакції Закону України від 01.01.2008 року.
Зобов'язано Управління праці та
соціального захисту населення
Ленінської районної в м. Донецьку ради
здійснити перерахунок розміру
виплаченої ОСОБА_2 допомоги по догляду
за дитиною - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,
відповідно до статті 15 Закону України
від 21.11.1992 № 2811-XII «Про державну
допомогу сім'ям з дітьми» у редакції
Закону України від 09.07.2007 року, з 11.09.2012
року по 12.05.2014 року у розмірі
прожиткового мінімуму, встановленого
законом для дітей віком до 6 років та
виплатити цю допомогу з урахуванням
фактично виплачених сум.

Відповідач, не погодившись з
постановою суду першої інстанції,
подав апеляційну скаргу, в якій просив
постанову суду першої інстанції
скасувати та прийняти нову постанову,
якою відмовити у задоволені позовних
вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги
апелянт посилається на те, що на час
виплати щорічної грошової допомоги на
оздоровлення відповідач діяв на
підставі Постанови Кабінету Міністрів
України від 27.12.2001 року № 1751 «Про
затвердження Порядку призначення і
виплати державної допомоги сім'ям з
дітьми», а тому дії відповідача не
можливо вважати такими, що суперечать
законодавству.

Всі особи, які беруть участь у справі, у
судове засідання не прибули, хоча вони
були належним чином повідомлені про
дату, час і місце судового засідання,
тому відповідно до п.2 ч.1 ст. 197 КАС
України суд апеляційної інстанції
розглянув справу в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами.

Вивчивши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів,
здійснюючи апеляційний перегляд
справи в межах доводів апеляційної
скарги, дійшла висновку, що останню
необхідно залишити без задоволення, а
рішення суду першої інстанції залишити
без змін з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції
встановлено, що позивач, є матір'ю
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, перебуває на
обліку у відповідача, отримує допомогу
по догляду за дитиною до трьох років
(а.с. 6, 9).

Відповідачем вказана допомога була
нарахована та виплачена позивачу
відповідно до Постанови Кабінету
Міністрів України від 27.12.2001 року № 1751
«Про затвердження Порядку призначення
і виплати державної допомоги сім'ям з
дітьми» у період з 27.07.2012 року по 16.06.2015
року у розмірі 130,00 грн., як не працюючій
особі (а.с 5).

Задовольняючи позовні вимоги частково,
суд першої інстанції виходив з того, що
відповідач неправомірно виплачував
позивачу у період з 11.09.2012 року по 12.05.2014
року допомогу по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку у
розмірі, який суперечить статті 15
Закону України "Про державну допомогу
сім'ям з дітьми".

Колегія суддів вважає, що висновки суду
першої інстанції про часткове
задоволення позову зроблені на
підставі всебічно досліджених доказів,
обставинам справи дана правильна
правова оцінка, а при прийнятті рішення
вірно застосовані норми матеріального
та процесуального права.

Статтею 5 Закону України «Про державну
допомогу сім'ям з дітьми» від 21
листопада 1992 року № 2811-XII (зі змінами та
доповненнями) передбачено, що всі види
державної допомоги сім'ям з дітьми,
крім допомоги у зв'язку з вагітністю та
пологами жінкам, зазначеним у частині
другій статті 4 цього Закону,
призначають і виплачують органи
соціального захисту населення за
місцем проживання батьків
(усиновителів, опікуна, піклувальника).

З 1 січня 2008 року відповідно до статті 15
Закону України "Про державну допомогу
сім'ям з дітьми" та пункту 3 Прикінцевих
Положень цього Закону, пункту 22 Порядку
про призначення та виплату державної
допомоги сім'ям з дітьми затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 27 грудня 2001 року № 1751, розмір
допомоги по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку
надається у розмірі, що дорівнює
різниці між: з 1 січня 2008 року - 50%; з 1
січня 2009 року -75%; з 1 січня 2010 року - 100%
прожиткового мінімуму встановленого
для працездатних осіб та
середньомісячним сукупнім доходом
сім'ї в розрахунку на одну особу за
попередні шість місяців, але не менше 130
грн.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідачем призначено допомогу по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку відповідно до частини
першої статті 15 Закону України «Про
державну допомогу сім'ям з дітьми» в
редакції Закону № 107-VІ, тобто у розмірі
не менше 130 гривень без врахування
різниці між прожитковим мінімумом,
встановленим для працездатних осіб, та
середньомісячним сукупним доходом
сім'ї в розрахунку на одну особу за
попередні шість місяців.

В той же час, колегія суддів зазначає,
що відповідно до Прикінцевих положень
Закону України «Про Державний бюджет
України на 2008 рік», розділ П «Внесення
змін до деяких законодавчих актів
України», яким викладена зазначена
редакція частини першої статті 15
Закону України «Про державну допомогу
сім'ям з дітьми», діяла по 31 грудня 2008
року.

Порядок призначення і виплати
державної допомоги сім'ям з дітьми був
затверджений постановою Кабінету
Міністрів України 27 грудня 2001 року N 1751
саме на виконання Закону N 2811-XII (пункт 1).

Таким чином, станом на день звернення
позивача до відповідача із заявою при
призначення їй допомоги по догляду за
дитиною до досягнення трирічного віку,
частина 1 статті 15 Закону діє в
наступній редакції: допомога по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку надається у розмірі
встановленого законом прожиткового
мінімуму для дітей віком до 6 років.

В подальшому, ані Законом України «Про
Державний бюджет на 2013 рік», ані
Законом України «Про Державний бюджет
на 2014 рік», ані іншими законами не
встановлювався інший розмір допомоги,
ніж в Законі №2811-ХІІ.

Таким чином, відповідач, виплачуючи
позивачу 11.09.2012 року по 12.05.2014 року
допомогу по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку в
розмірі 130 грн., діяв неправомірно та з
порушенням вимог законодавства.

Посилання апелянта на те, що на час
виплати грошової допомоги відповідач
діяв на підставі Постанови Кабінету
Міністрів України від 27.12.2001 року № 1751
«Про затвердження Порядку призначення
і виплати державної допомоги сім'ям з
дітьми», колегія суддів не приймає до
уваги, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 9
КАС України, у разі невідповідності
нормативно-правового акта Конституції
України, Закону України, міжнародному
договору, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України, або
іншому правовому акту суд застосовує
правовий акт, який має вищу юридичну
силу, в даному випадку положення ст. 15
Закону № 2811-ХІІ.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів дійшла висновку, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та задовольнив позов
з дотриманням норм матеріального та
процесуального права, що в свою чергу, є
підставою для залишення рішення суду
першої інстанції без змін.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 24, 195, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Управління праці та
соціального захисту населення
Ленінської районної у м. Донецьку ради
залишити без задоволення.

Постанову Ленінського районного суду
м.Донецька від 12 травня 2014 р. у справі №
260/2155/13-а за позовом ОСОБА_2 до
Управління праці та соціального
захисту населення Ленінської районної
у м. Донецьку ради про визнання
бездіяльності протиправною,
зобов'язання вчинити певні дії
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь в справі, та
може бути оскаржена безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили судовим рішенням суду
апеляційної інстанції.

Колегія суддів
М.М. Гімон

А.В. Гайдар

М.М. Яковенко