Справа № 802/2320/13-а
Суддя: Лиска Т.О.
Дата ухвалення: 2014-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2014 року
м. Київ К/800/46570/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Суддів: Лиски Т.О. (доповідач),

Олендера І.Я.,

Штульмана І.В.,

провівши в порядку касаційного
провадження попередній розгляд
адміністративної справи за позовом
Вінницького обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів до
селянського (фермерського)
господарства ВІА "Прогрес" про
стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені, касаційне провадження в якій
відкрито за касаційною скаргою
Вінницького обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів на
постанову Вінницького окружного
адміністративного суду від 27 травня 2013
року та ухвалу Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 22 серпня 2013 року, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року Вінницьке обласне
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів звернулося до суду з позовом
до селянського (фермерського)
господарства ВІА "Прогрес", у якому
просило стягнути з відповідача на
користь позивача суму
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання нормативу робочих місць
для працевлаштування інвалідів у 2012
році у розмірі 40734, 70 грн. та пеню у
розмірі 244,50 грн.

Постановою Вінницького окружного
адміністративного суду від 27 травня 2013
року, залишеною без змін ухвалою
Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 22 серпня 2013
року, Вінницькому обласному відділенню
Фонду соціального захисту інвалідів
було відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішеннями судів
першої та апеляційної інстанцій у
справі, Вінницьке обласне відділення
Фонду соціального захисту інвалідів
звернулося з касаційною скаргою, в якій
просить рішення судів першої та
апеляційної інстанцій скасувати та
прийняти нове рішення, яким
задовольнити його позовні вимоги у
повному обсязі, посилаючись на
порушення судами норм матеріального та
процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи
касаційної скарги, перевіривши
матеріали справи, колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
вважає, що касаційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи Вінницькому обласному
відділенню Фонду соціального захисту
інвалідів у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився і суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що відповідачем вжито
вичерпних заходів щодо недопущення
вчинення господарського
правопорушення.

Такий висновок судів першої та
апеляційної інстанцій відповідає
обставинам справи, нормам
матеріального та процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 19
Закону України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні» для
підприємств, установ, організацій, у
тому числі підприємств, організацій
громадських організацій інвалідів,
фізичних осіб, які використовують
найману працю, установлюється норматив
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що згідно «Звіту про
зайнятість на працевлаштування
інвалідів за 2012 рік» середньооблікова
чисельність штатних працівників у ТОВ
«ВЕТ Аутомотив Україне» склала 49 осіб,
в зв'язку з чим норматив робочих місць
для працевлаштування інвалідів склав 2
робочих місця. Проте на підприємстві у
2008 році не працювало осіб, яким
встановлена інвалідність.

Відповідно до статті 20 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» підприємства,
установи, організації, у тому числі
підприємства, організації громадських
організацій інвалідів, фізичні особи,
які використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом.

Згідно положень статті 18 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»
забезпечення прав інвалідів на
працевлаштування та оплачувану роботу,
в тому числі з умовою про виконання
роботи вдома, здійснюється шляхом їх
безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості.

Підбір робочого місця здійснюється
переважно на підприємстві, де настала
інвалідність, з урахуванням побажань
інваліда, наявних у нього професійних
навичок і знань, а також рекомендацій
медико-соціальної експертизи.

Підприємства, установи, організації,
фізичні особи, які використовують
найману працю, зобов'язані виділяти та
створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів, у тому
числі спеціальні робочі місця,
створювати для них умови праці з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації і забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Згідно зі статтею 18-1 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні», інвалід, який не
досяг пенсійного віку, не працює, але
бажає працювати, має право бути
зареєстрованим у державній службі
зайнятості як безробітний.

Рішення про визнання інваліда
безробітним і взяття його на облік для
працевлаштування приймається центром
зайнятості за місцем проживання
інваліда на підставі поданих ним
рекомендації МСЕК та інших
передбачених законодавством
документів.

Державна служба зайнятості здійснює
пошук підходящої роботи відповідно до
рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда
кваліфікації та знань, з урахуванням
його побажань.

Відповідно до частини 1 статті 218
Господарського кодексу України
підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.

У частині 2 вище наведеної статті
передбачено, що учасник господарських
відносин відповідає, зокрема за
порушення правил господарської
діяльності, якщо не доведе, що ним вжито
усіх залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення.

Аналіз вказаних положень дає підстави
для висновку про те, що обов'язок
підприємства щодо створення робочих
місць для інвалідів не супроводжується
його обов'язком підбирати і
працевлаштовувати інвалідів на
створені робочі місця.

Як було встановлено судами попередніх
інстанцій, селянське (фермерського)
господарства ВІА "Прогрес" щомісяця
направляло до центру зайнятості звіти
форми 3-ПН про наявність вакансій для
працевлаштування інвалідів.

Проте інваліди до відповідача на
працевлаштування не направлялись та не
зверталися. Докази відмови з боку
відповідача у працевлаштуванні
інвалідів в матеріалах справи
відсутні.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновком судів
попередніх інстанцій, що селянським
(фермерського) господарством ВІА
"Прогрес" було вчинено всі необхідні
дії для працевлаштування інвалідів, а
тому в діях відповідача відсутній
склад правопорушення та на нього не
може бути покладена відповідальність
за ненаправлення уповноваженими
органами необхідної кількості
інвалідів для працевлаштування.

Відповідно до частини третьою
статті 2201 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної
інстанції відхиляє касаційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
касаційну скаргу слід відхилити,
оскільки судові рішення постановлені з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, правова оцінка
обставинам у справі дана вірно, а
доводи касаційної скарги висновків
судів не спростовують.

Керуючись статтями 2201, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів,

ухвалила:

Касаційну скаргу Вінницького
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів
відхилити, а постанову Вінницького
окружного адміністративного суду від 27
травня 2013 року та ухвалу Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 22 серпня 2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: