Справа № 2а-9622/10/1570
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2014-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

2а-9622/10/1570

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2014 р.

м.Одеса

Справа № 2а-9622/10/1570

Категорія: 8.2.1

Головуючий в 1 інстанції: Єфіменко К. С.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого: судді Домусчі С.Д.

суддів: Кравця О.О., Милосердного М.М.

за участю секретаря судового засідання – Тутової Л.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Ізмаїльської об’єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 26 липня 2012 року по справі за адміністративним позовом Ізмаїльського управління водного господарства до Ізмаїльської об’єднаної Державної податкової інспекції в Одеській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень про збільшення сум грошового зобов’язання з податку на додану вартість, з податку на прибуток та про збільшення суми бюджетного відшкодування з ПДВ, -

ВСТАНОВИВ:

Ізмаїльська об’єднана Державна податкова інспекція в Одеській області, правонаступником якої є Ізмаїльської об’єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів в Одеській області, подала апеляційну скаргу на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 26 липня 2012 року, в якій просить скасувати оскаржену постанову та ухвалити нову, якої відмовити у задоволенні адміністративного позову в повному обсязі.

Справа неодноразово розглядалась судами.

Вимоги апеляційної скарги апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального і процесуального права, та неповно з'ясував обставини, які мають значення для справи.

Ізмаїльське управління водного господарства письмових заперечень на апеляційну скаргу не надало.

Ухвалюючи постанову про часткове задоволення адміністративного позову суд першої інстанції встановив, що на підставі направлення від 15 серпня 2005 року №1506 посадовими особами відповідача, згідно п.1 ст.11 Закону України «Про державну податкову службу в Україні», в період з 15 серпня 2005 року по 22 грудня 2005 року проведена планова виїзна документальна перевірка позивача з питань дотримання податкового законодавства за період з 01 жовтня 2003 року по 31 березня 2005 року, валютного та іншого законодавства за період з 01 жовтня 2003 року по 31 березня 2005 року.

За результатами перевірки складений акт №0371/2301/01034202 від 29 грудня 2005 року (а.с.35-42 т.1), в якому зафіксовані допущені, на думку податкового органу, за перевірений період порушення позивачем п. 7.11.9 п. 7.9 ст. 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 року, п. 4.1 ст.4, п.п. 7.3.1 п. 7.3, ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 року.

За результатами розгляду повторної скарги Ізмаїльською ОДПІ прийняті податкові повідомлення-рішення від 13 червня 2006 року(т. 1 а.с. 65-67):

Суд першої інстанції встановив, що відповідно до акту перевірки, за період, який перевірявся, позивач до податкового органу надавав звіт про використання коштів неприбуткових організацій та установ по формі, яка затверджена наказом ДПА №233 від 11.07.2003 року в редакції Наказу ДПА України №3153 від 03.04.2003 року.

Перевіркою вказаного звіту податковим органом встановлено, що позивач до рядку 10 Звіту за період з 01 січня 2004 року по 31 березня 2005 року не включив доходи, одержані на рахунки спецфонду у вигляді вартості платних послуг від сауни, за проживання в готельних номерах, доходи від продажу покупних будівельних матеріалів.

При цьому податковий орган посилався на те, що згідно п. 16.10 ст. 16 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» неприбуткові організації сплачують податок на прибуток від неосновної діяльності у загальному порядку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1999 року за №1379 «Про затвердження переліку платних послуг, які можуть надаватися бюджетними установами та організаціями, що належать до сфери управління Державного комітету по водному господарству, на замовлення юридичних і фізичних осіб» та Положення про Ізмаїльське УВГ не передбачено проведення діяльності з реалізації послуг сауни, проживання в готельних номерах та продажу покупних товарно-матеріальних цінностей.

Згідно п.п.7.11.9 п.7.11 ст.7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» у разі коли неприбуткова організація отримує доход з джерел, інших ніж визначені відповідними підпунктами 7.11.2 - 7.11.7 цього пункту, така неприбуткова організація зобов'язана сплатити податок на прибуток, який визначається як сума доходів, отриманих з таких інших джерел, зменшена на суму витрат, пов'язаних із отриманням таких доходів, але не вище суми таких доходів.

При цьому, в акті перевірки відповідачем вказано, що в порушення п.п.7.11.9 п.7.11 ст.7 та п.16.10 ст.16 Закону Ізмаїльським УВГ допущено заниження валового доходу за перевіряємий період в сумі 207 715,00 грн., в т.ч. по періодам: 1 кв. 2004 року – 32 165,00 грн., 2 кв. 2004 року – 27 790,00 грн., 3 кв. 2004 року – 61 025,00 грн., 4 кв. 2004 року – 44 680,00 грн., 1 кв. 2005 року – 42 055,00 грн. Фактична сума валового доходу, що підлягає оподаткуванню на загальних умовах за період з 01 січня 2004 року по 31 березня 2005 року встановлена згідно даних обліку підприємства по меморіальним ордерам №1, №13, № 13-а. Виходячи з цього, відповідач зробив висновок щодо не відображення позивачем у звіті про використання коштів неприбуткових організацій та установ валового доходу в сумі 205 994,00 грн.

Також, в акті перевірки зазначено, що в порушення п.п.7.11.9 п.7.11 ст.7 та п.16.10 ст.16 Закону за період з 01.01.2004 року по 31.03.2005 року по рядку 11 «Витрати, що прямо пов’язані з отриманням доходів з інших джерел, але не вище суми таких доходів» Звіту про використання коштів неприбуткових організацій та установ позивачем не відображалися витрати, пов’язані з отриманням доходів від неосновної (нестатутної) діяльності. Фактична сума валових витрат за період з 01 січня 2004 року по 31 березня 2005 року встановлена згідно даних обліку підприємства по меморіальним ордерам №13, №13-а в сумі 179 951,00 грн. У зв'язку з цим податковий орган дійшов висновку щодо невідображення позивачем у звіті про використання коштів неприбуткових організацій та установ валових витрат в сумі 179 951,00 грн.

За таких обставин податковий орган дійшов висновку, викладеного в п.3.5 акту перевірки, про заниження позивачем суми оподаткованого прибутку в розмірі 25 993,00 грн. (205 994,00 грн. – 179 951,00 грн.), в т.ч. по періодам 1 кв. 2004 року – 3 195,00 грн., 2 кв. 2004 року – 3 584,00 грн., 3 кв. 2004 року – 1 664,00 грн., 4 кв. 2004 року – 5 421,00 грн., 1 кв. 2005 року – 7 138,00 грн., що відповідно призвело до заниження податку на прибуток в сумі 6 499,00 грн., в т.ч. по періодам: 1 кв. 2004 року – 799,00 грн., 2 кв. 2004 року – 896,00 грн., 3 кв. 2004 року – 1 664,00 грн., 4 кв. 2004 року – 1 355,00 грн., 1 кв. 2005 року – 1 785,00 грн.

Суд першої інстанції встановив, що в акті перевірки від 29.12.2005 року, зазначено, що позивач в порушення п.4.1 ст.4 Закону України «Про податок на додану вартість» при визначенні бази оподаткування з продажу ремонтно-будівельних робіт та послуг по затвердженню лімітів водокористування за період, який перевірявся, надлишково включено 62 750,00 грн., що призвело до завищення податкових зобов’язань по податку на додану вартість в сумі 12 550,00 грн. Згідно даних обліку позивача сума податкових зобов’язань по меморіальному ордеру №14 за період, який перевірявся, складає 109 490,00 грн., а фактична сума податкових зобов’язань згідно актів виконаних робіт, Журналу реєстрації виданих лімітів складає 96 940,00 грн., внаслідок чого відхилення податкових зобов’язань по даному порушенню складають 12 550,00 грн.

Також суд першої інстанції встановив, що податковий орган в акті перевірки зазначив, що в порушення п.4.1 ст.4 та п.п.7.3.1 п.7.3 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість», позивачем нараховувалися зобов’язання по податку на додану вартість з порушенням порядку визначення бази оподаткування та дати виникнення податкового зобов’язання (першої події), що призвело до заниження загальної суми зобов’язань в розмірі 32 865,00 грн., в т.ч.: у жовтні 2003 року – заниження 3429,00 грн., листопаді 2003 року – заниження 1972,00 грн., грудні 2003 року – заниження 8567,00 грн., січні 2004 року – завищення 6685,00 грн., лютому 2004 року – заниження 180,00 грн., березні 2004 року –заниження 1176,00 грн., квітні 2004 року – заниження 7582,00 грн., травні 2004 року –завищення 546,00 грн., червні 2004 року – завищення 588,00 грн., липні 2004 року –заниження 4834,00 грн., серпні 2004 року – заниження 932,00 грн., вересні 2004 року –заниження 4694,00 грн., жовтні 2004 року – заниження 1448,00 грн., листопаді 2004 року –заниження 6599,00 грн., грудні 2004 року – завищення 5282,00 грн., січні 2005 року –заниження 3195,00 грн., лютому 2005 року – заниження 866,00 грн., березні 2005 року –заниження 492,00 грн.

За таких обставин податковий орган дійшов висновку про заниження чистої суми зобов’язань по податку на додану вартість в сумі 41 663,00 грн. (розрахунок наведено у додатку №4 до акту перевірки) та заниження від’ємного значення податку на додану вартість в сумі 21 348,00 грн.

Однак, суд першої інстанції встановив, що податковий орган не зазначив чим саме позивач порушив п.4.1 ст.4 Закону України «Про податок на додану вартість», зазначивши в акті перевірки лише про порушення порядку визначення бази оподаткування, без зазначення яким саме чином позивачем порушений вказаний порядок. За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку про порушення податковим органом приписів Порядку оформлення результатів невиїзних документальних, виїзних планових та позапланових перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого Наказом Державної податкової адміністрації України від 10.08.2005 року №327, щодо викладення фактів встановлених порушень чітко, об’єктивно та в повній мірі. Також зазначений в акті перевірки факт порушення не доведений і при судовому розгляді справи.

Перевіряючи зафіксоване податковим органом порушення позивачем вимог п.п.7.3.1 п.7.3 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» суд першої інстанції встановив, що в акті перевірки при розрахунку податкових зобов’язань перевіркою використані дані меморіальних ордерів №№1,2а,13,13а,17, звітів подачі води, розробок банку по надходженню коштів на спецрахунок (додатки до акту перевірки №3 та №4); суми податкових зобов'язань з ПДВ позивача розраховані перевіряючими суцільним порядком за період, який перевірявся, на підставі даних бухгалтерського обліку з урахуванням коригування зобов'язань по даті першої події, а саме: по надходженню коштів в касу та на рахунки платника податку (Дт 301, 311).

Також, суд першої інстанції встановив, що після перевірки наданих до суду матеріалів податкова інспекція прийняла часткову зміну податкових зобов'язань по податку на додану вартість в бік зменшення на суму 7527,00 грн. (а.с.93 т. 2), внаслідок чого підтверджений той факт, що донарахування позивачу суми податкових зобов’язань з податку на додану вартість здійснено без аналізу первинних документів.

Також суд першої інстанції встановив, що податковий орган посилався на те, що позивач до суду не надав підтверджень, що сплата постачальникам за товарно-матеріальні цінності, які відображено в податкових накладних, додатково представлених до суду, проведена зі спец рахунку; тобто збільшення сум податкового кредиту в даному випадку пов'язано з тим, що позивачем надано до суду податкові накладні на придбання ТМЦ, за які сплачено за рахунок бюджетних коштів.

З урахуванням положень п.п.7.4.1 та п.7.4.2 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», суд першої інстанції дійшов висновку, що податковим органом не спростовані доводи позивача про відсутність порушення п.п.7.3.1 п.7.3 ст.7 зазначеного Закону, за яке донараховано податок на додану вартість, оскільки податковий орган посилається на інші порушення позивачем положень Закону щодо правомірності включення сум податку на додану вартість до складу податкового кредиту, які не були встановлені проведеною перевіркою.

Вирішуючи питання правомірності збільшення податковим органом позивачу суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість в розмірі 21 348,00 грн. суд першої інстанції встановив, що законом передбачені два випадки неможливості включення витрат по сплаті податку на додану вартість до податкового кредиту звітного періоду, а саме: у разі, коли вартість придбаних товарі не відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу) чи основних фондів; та у разі не підтвердження витрат по сплаті податку на додану вартість податковим накладними, а тому будь-які інші вимоги щодо включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту не відповідають приписам Закону.

За таких обставин, враховуючи неправильність визначення податковим органом позивачу суми податкових зобов'язань з податку на додану вартість, що встановлено при розгляді справи, суд першої інстанції дійшов висновку про неправомірність збільшення позивачу суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість в розмірі 21 348,00 грн. При цьому суд першої інстанції зауважив про відсутність порушень позивачем п.4.1 ст.4 та п.п.7.3.1 п.7.3 ст.7 Закону, за які завищено суму бюджетного відшкодування.

Також враховуючи вказівки Вищого адміністративного суду України, зазначені в ухвалі цього суду від 09.09.2010 року (а.с.198-200 т.2), дослідивши питання щодо перевірки звітів про використання позивачем коштів неприбуткових організацій та установ, які подані позивачем до податкового органу за період перший-четвертий квартали 2004 року та перший квартал 2005 року, обставини отримання доходів від вказаних видів діяльності, що підтверджено додатковими первинними документами бухгалтерського та податкового обліку позивача (а.с.51-206 т.3), з урахуванням факту визнання посадовими особами позивача фактів порушень податкового законодавства (заперечення проти позову (а.с.57-65 т.2) на суму податку на прибуток з урахуванням суми штрафних санкцій – 522,00 грн. та податку на додану вартість з урахуванням суми штрафних санкцій – 1987,00 грн., суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення осіб, присутніх у судовому засіданні, розглянувши та обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не може бути задоволена.

Апеляційний суд встановив, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив та оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив правову природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, які не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді справи, та які не спростовують висновків суду першої інстанції апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв’язку з чим, відповідно до ст. 200 КАС України, апеляційна скарга має бути залишена без задоволення, а оскаржена постанова – без змін.

Керуючись ст.ст. 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. ст. 200, 206, 211, 212, ч. 5 ст. 254 КАС України, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Ізмаїльської об’єднаної Державної податкової інспекції головного управління Міндоходів в Одеській області залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 26 липня 2012 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання судового рішення в повному обсязі.

Повний текст судового рішення складений 22 липня 2014 року.

Головуючий: суддя С.Д.Домусчі

суддя О.О.Кравець

суддя М.М.Милосердний