Справа № 820/5864/14
Суддя: Рубан В.В.
Дата ухвалення: 2014-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

03 вересня 2014 р.
№ 820/5864/14

Харківський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді - Рубан. В.В.,

за участі

секретаря судового засідання
-Салацької Я.І.,

представника позивача - Деревінського
В.С.,

представника відповідача - не прибув;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю
"Металіст-будметалконструкція" до
Державної екологічної інспекції у
Харківській області про визнання
протиправним та скасування припису , -

В С Т А Н О В
И В:

Позивач, Товариство з обмеженою
відповідальністю
"Металіст-будметалконструкція",
звернувся до Харківського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом, в якому
просить суд визнати протиправним та
скасувати припис Державної
екологічної інспекції у Харківській
області від 30 грудня 2013 р. №08-25/235.

В обґрунтування позовних вимог
зазначив, що Державною екологічною
інспекцією в Харківській області з
10.12.2013 по 27.12.2013 року була проведена
перевірка дотримання вимог
законодавства в галузі охорони
атмосферного повітря, водних і
земельних ресурсів щодо поводження з
відходами та небезпечними хімічними
речовинами ТОВ "Металіст
Будметалконструкція" та винесено
відповідний акт. На підставі акту
перевірки Державної екологічної
інспекції у Харківській області
виданий припис №08-25/235 від 30 грудня 2013 р.
Позивач вважає оскаржуваний припис
таким, що прийнятий з порушенням норм
діючого законодавства України, що є
підставою для його скасування.

Представник позивача в судовому
засіданні підтримав позовні вимоги в
повному обсязі та просив їх
задовольнити.

Представник відповідача в
судовому засіданні проти задоволення
позовних вимог заперечував та просив у
їх задоволенні відмовити через
безпідставність. Згідно наданих до
суду письмових заперечень пояснив, що
припис Державної екологічної
інспекції у Харківській області №08-25/235
від 30 грудня 2013 року є законним та
обґрунтованим, винесеним відповідачем
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені чинним
законодавством України, а позовні
вимоги позивача є безпідставними.

Суд, заслухавши пояснення
представників сторін, дослідивши
матеріали справи та зібрані по справі
докази в їх сукупності,
проаналізувавши зміст норм
матеріального і процесуального права,
які врегульовують спірні
правовідносини, вважає позовні вимоги
такими, що підлягають задоволенню,
виходячи з таких підстав та мотивів.

Судом встановлено, що на підставі
наказу Державною екологічною
інспекцією у Харківській області від
04.12.2013 року №1686/01-03 та направлення на
проведення планового заходу
(перевірки) дотримання вимог
природоохоронного законодавства
України співробітниками Державної
екологічної інспекції у Харківській
області у період з 10.12.2013 р. по 27.12.2013 р.
проведено планову перевірку
дотримання вимог природоохоронного
законодавства в галузі охорони
атмосферного повітря, водних і
земельних ресурсів щодо поводження з
відходами та небезпечними хімічними
речовинами Товариством з обмеженою
відповідальністю
«Металіст-Будметалконструкція», про що
складено акт перевірки №16086/01-03/08-11.

З метою усунення порушень
виявлених під час здійснення планового
заходу (перевірки), Державної
екологічної інспекції у Харківській
області складено припис від 30 грудня 2013
року № 08-25/235.

Пунктом 1 оскаржуваного припису
Товариство з обмеженою
відповідальністю
«Металіст-Будметалконструкція»
зобов'язано на підставі даного припису
розробити план оргтехзаходів по
усуненню виявлених недоліків, з
встановленням термінів та
відповідальних виконавців, затвердити
його відповідним наказом та копію
наказу і плану надати Державній
екологічній інспекції у Харківській
області.

Щодо позовних вимог про
скасування вказаного пункту суд
зазначає наступне:

Відповідно до частини сьомої та
восьмої статті 7 Закону України «Про
основні засади державного нагляду
(контролю) у сфері господарської
діяльності» на підставі акта, який
складено за результатами здійснення
планового заходу, в ході якого виявлено
порушення вимог законодавства,
протягом п'яти робочих днів з дня
завершення заходу складається припис,
розпорядження або інший розпорядчий
документ про усунення порушень,
виявлених під час здійснення заходу.
Припис - обов'язкова для виконання у
визначені строки письмова вимога
посадової особи органу державного
нагляду (контролю) суб'єкту
господарювання щодо усунення
порушень вимог законодавства.

Розкриваючи зміст правової суті
припису, суд зазначає, що припис є актом
владного реагування, який виноситься
органом держаної влади у випадках, коли
виявлено порушення закону з боку
суб'єкта господарювання. При цьому,
таке порушення має очевидний характер,
є дійсним (триваючим) і має бути
припиненим внаслідок винесення
припису.

Як вбачається зі змісту пункту 1
оскаржуваного припису, в обґрунтування
підстав його винесення суб'єкт владних
повноважень посилався на положення
статті 20-2 Закону України «Про охорону
навколишнього природного середовища».
В судовому засіданні Відповідач також
вказував на пункту 6.2. Положення про
Державну екологічну інспекцію України,
яке затверджено Указом Президента
України 454/2011 від « 13» квітня 2011 року.

Разом з тим, положення
вищезазначених норм чинного
законодавства не містять посилань на
підстави та не закріплюють за
відповідачем права вимагати від
суб'єктів господарювання розробляти
план оргтехзаходів по усуненню
виявлених недоліків, з встановленням
термінів та відповідальних виконавців,
його затвердженням відповідним
наказом та надання копії наказу і плану
Державній екологічній інспекції, а
також надавати звіт про хід виконання
припису.

Оскільки обов'язку у суб'єктів
господарювання щодо здійснення усіх
перелічених в пункті 1 оскаржуваного
припису заходів чинним законодавством
України не передбачено, їх
нездійснення не є порушенням в
розумінні Закону України «Про основні
засади державного нагляду (контролю) у
сфері господарської діяльності», а
тому зазначений пункт припису має
рекомендаційний, а не обов'язковий
характер. У зв'язку з цим, його
невиконання не може тягнути за собою
застосування штрафних санкцій до
такого суб'єкта господарювання.

Враховуючи вищевикладене, суд
дійшов до висновку, що пункт 1
оскаржуваного припису є незаконним та
таким, що підлягає скасуванню.

Стосовно пункту 2 оскаржуваного
припису, яким Товариство з обмеженою
відповідальністю
«Металіст-Будметалконструкція»
зобов'язано отримати дозвіл на викиди
забруднюючих речовин в атмосферне
повітря стаціонарними джерелами
підприємства, суд зазначає наступне.

Згідно частини 1 статті 10 Закону
України «Про охорону атмосферного
повітря» підприємства, установи,
організації та громадяни - суб'єкти
підприємницької діяльності, що
здійснюють викиди забруднюючих
речовин в атмосферне повітря та
діяльність яких пов'язана з впливом
фізичних та біологічних факторів
на його стан, зобов'язані здійснювати
організаційно-господарські, технічні
та інші заходи щодо забезпечення
виконання вимог, передбачених
стандартами та нормативами
екологічної безпеки у галузі охорони
атмосферного повітря, дозволами на
викиди забруднюючих речовин.

Відповідно до статті 1 Закону
України «Про охорону атмосферного
повітря» джерело викиду - об'єкт
(підприємство, цех, агрегат,
установка, транспортний засіб тощо),
з якого надходить в атмосферне
повітря забруднююча речовина або суміш
таких речовин.

Згідно статті 1 Закону України
«Про охорону атмосферного повітря»
забруднююча речовина - речовина
хімічного або біологічного
походження, що присутня або надходить
в атмосферне повітря і може прямо або
опосередковано справляти негативний
вплив на здоров'я людини та стан
навколишнього природного середовища.

Відповідно до частини 1 статті 11
Закону України «Про охорону
атмосферного повітря» для
забезпечення екологічної безпеки,
створення сприятливого середовища
життєдіяльності, запобігання
шкідливому впливу атмосферного
повітря на здоров'я людей та навколишнє
природне середовище здійснюється
регулювання викидів найбільш
поширених і небезпечних забруднюючих
речовин, перелік яких встановлюється
Кабінетом Міністрів України. Такий
перелік зокрема затверджений
Постановою Кабінету міністрів України
від 29.11.2001 р. №1598 «Про затвердження
переліку найбільш поширених і
небезпечних забруднюючих речовин,
викиди яких в атмосферне повітря
підлягають регулюванню».

Згідно положень пункту 6.4. та
пункту 6.5. Методики розрахунку розмірів
відшкодування збитків, які заподіяні
державі в результаті наднормативних
викидів забруднюючих речовин в
атмосферне повітря, затвердженою
наказом Мінекономбезпеки України №38
від 18.05.1995 р., за аналогією якої
розрахунки потужностей викидів
забруднюючих речовин по джерелах або
речовинах, щодо яких немає дозволу на
викид, ведуться на основі потужності
фактичного викиду, визначеної
інструментальними вимірами.

Відповідно до пункту 4.7. Наказу
Міністерства охорони навколишнього
природного середовища України №464 від
10.09.2008 р. «Про затвердження Порядку
організації та проведення перевірок
суб'єктів господарювання щодо
дотримання вимог природоохоронного
законодавства» державні інспектори
під час здійснення перевірок мають
право відбирати зразки продукції,
одержувати пояснення, довідки,
документи, матеріали, відомості з
питань, що виникають під час державного
контролю, відповідно до закону.

Згідно положень частини 5 статті 11
Закону України «Про охорону
атмосферного повітря» викиди
забруднюючих речовин в атмосферне
повітря стаціонарними джерелами
можуть здійснюватися на підставі
дозволу, виданого суб'єкту
господарювання.

У зв'язку з цим, суд приходить до
висновку, що об'єкт (підприємство, цех,
агрегат, установка, транспортний
засіб тощо) може бути джерелом викиду
в атмосферне повітря лише у випадку,
якщо з нього фактично надходить в
атмосферне повітря забруднююча
речовина або суміш таких речовин,
перелік яких затверджений Постановою
Кабінету Міністрів України.

Відповідачем не надано доказів того, що
з приточно-витяжної вентиляції цеху №1,
зварювальної дільниці та гаражних
боксів здійснюються викиди в
атмосферне повітря забруднюючих
речовин або сумішей таких речовин, та
які саме. Тому, у суду немає підстав
вважати, що зазначені відповідачем
об'єкти є джерелом викиду в розумінні
Закону України «Про охорону
атмосферного повітря». У зв'язку з цим,
суд приходить до висновку, що у
позивача відсутній обов'язок
отримувати дозвіл на викиди
забруднюючих речовин в атмосферне
повітря від приточно-витяжної
вентиляції цеху №1, зварювальної
дільниці та гаражних боксів, а тому
пункт 2 оскаржуваного припису підлягає
скасуванню.

Стосовно пункту 3 оскаржуваного
припису, відповідно до якого
Товариство з обмеженою
відповідальністю
«Металіст-Будметалконструкція»
зобов'язано здійснювати виробничий
контроль за охороною атмосферного
повітря, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 29 Закону
України «Про охорону атмосферного
повітря» виробничий контроль за
охороною атмосферного повітря
здійснюється підприємствами,
установами, організаціями та
громадянами - суб'єктами
підприємницької діяльності в процесі
їх господарської та іншої діяльності,
якщо вона справляє шкідливий вплив на
стан атмосферного повітря.

Згідно пункту 1.1. Наказу
Міністерства екології та природних
ресурсів України «Про затвердження
Інструкції про порядок та критерії
взяття на державний облік об'єктів, які
справляють або можуть справити
шкідливий вплив на здоров'я людей і
стан атмосферного повітря, видів та
обсягів забруднюючих речовин, що
викидаються в атмосферне повітря» №177
від 10.05.2002 р. інструкція встановлює
критерії взяття на державний облік
об'єктів у залежності від видів і
обсягів забруднюючих речовин, що
викидаються в атмосферне повітря, та
обов'язкові вимоги щодо єдиного на
території України порядку подання
матеріалів для взяття на державний
облік підприємств, установ,
організацій та громадян - суб'єктів
підприємницької діяльності, що
здійснюють викиди забруднюючих
речовин в атмосферне повітря із
стаціонарних джерел.

Відповідно до положень пункту 2
вказаного Наказу узяття на державний
облік здійснюється за такими
критеріями: об'єктів - якщо в їх
викидах присутня хоча б одна
забруднююча речовина (або група
речовин), потенційний викид якої
рівний або перевищує величину,
зазначену в Переліку забруднюючих
речовин та порогових значень
потенційних викидів, за якими
здійснюється державний облік; видів та
обсягів забруднюючих речовин, що
викидаються в атмосферне повітря, - за
умови, що обсяг потенційних викидів
рівний або перевищує порогові
значення за окремою речовиною або
групою речовин, наведених у додатку 1 до
цієї Інструкції.

На підставі цього суд приходить
до висновку, що виробничий контроль
здійснюють лише ті підприємства,
установи та організації, які, по-перше:
в процесі своєї господарської та іншої
діяльності, справляють шкідливий вплив
на стан атмосферного повітря, а
по-друге: перебувають на державному
обліку.

Доказів того, що Позивач в процесі
своєї діяльності справляє шкідливий
вплив на стан атмосферного повітря, а
також перебуває на державному обліку,
Відповідач до суду не надав. У зв'язку з
цим, у суду не має підстав вважати, що
Позивач є підприємством, яке
зобов'язане здійснювати виробничий
контроль за охороною атмосферного
повітря. Тому, суд приходить до
висновку, що пункт 3 оскаржуваного
припису підлягає скасуванню.

Стосовно пункту 4 оскаржуваного
припису, в якому зазначений обов'язок
проводити інструментально-лабораторні
вимірювання параметрів викидів
забруднюючих речовин стаціонарних
джерел підприємства та ефективності
роботи газоочисних установок на
підприємстві, пункту 7 оскаржуваного
припису, в якому зазначений обов'язок
здійснювати
інструментально-лабораторні
вимірювання параметрів викидів
забруднюючих речовин пересувних
джерел підприємства та пункту 13
оскаржуваного припису, в якому
зазначений обов'язок забезпечити
безперебійну ефективну роботу і
підтримання у справному стані споруд,
устаткування та апаратури для очищення
викидів для зменшення рівнів впливу
забруднюючих речових в атмосферне
повітря на підприємстві, суд зазначає
наступне.

Відповідно до частини 7 статті 10
Закону України «Про охорону
атмосферного повітря» підприємства,
установи, організації та громадяни -
суб'єкти підприємницької діяльності,
що здійснюють викиди забруднюючих
речовин в атмосферне повітря та
діяльність яких пов'язана з впливом
фізичних та біологічних факторів
на його стан, зобов'язані
забезпечувати здійснення
інструментально-лабораторних
вимірювань параметрів викидів
забруднюючих речовин стаціонарних і
пересувних джерел та ефективності
роботи газоочисних установок.

На підставі цього, суд приходить
до висновку, що проведення
інструментально-лабораторних
вимірювань параметрів викидів
забруднюючих речовин стаціонарних і
пересувних джерел, визначення
ефективності роботи газоочисних
установок є обов'язковим лише для тих
підприємств, які здійснюють викиди
забруднюючих речовин в атмосферне
повітря, а також діяльність яких
пов'язана з впливом фізичних та
біологічних факторів на його стан,
оскільки відповідачем, як зазначалось
раніше, не було надано доказів того, що
позивач здійснює викиди забруднюючих
речовин в атмосферне повітря, чи
доказів того, що його діяльність
пов'язана з впливом фізичних та
біологічних факторів на стан
атмосферного повітря, суд приходить до
висновку, що пункт 4, 7, 13 припису є
безпідставними та підлягають
скасуванню.

Стосовно пункту 5 оскаржуваного
припису, в якому зазначений обов'язок
вирішити питання щодо взяття
підприємства на державний облік у
галузі охорони атмосферного повітря,
суд зазначає наступне.

Як вбачається зі змісту пункту 5
оскаржуваного припису, в обґрунтування
підстав його винесення Відповідач
посилається на положення статті 31
Закону України «Про охорону
атмосферного повітря» та на положення
Постанови Кабінету Міністрів України
«Про затвердження Порядку ведення
державного обліку в галузі охорони
атмосферного повітря» від 13 грудня 2001
р. N 1655.

Відповідно до положень статті 31 Закону
України «Про охорону атмосферного
повітря» державний облік у галузі
охорони атмосферного повітря
здійснюється за єдиною системою у
порядку, визначеному Кабінетом
Міністрів України.

Згідно положень пункту 4
Постанови Кабінету Міністрів України
«Про затвердження Порядку ведення
державного обліку в галузі охорони
атмосферного повітря» від 13 грудня 2001
р. N 1655, взяття на державний облік
об'єктів, які справляють шкідливий
вплив, здійснює Мінприроди за
критеріями, встановленими цим
Міністерством за погодженням з
Держстатом.

Відповідно до пункту 2 Наказу
Міністерства екології та природних
ресурсів «Про затвердження Інструкції
про порядок та критерії взяття на
державний облік об'єктів, які
справляють або можуть справити
шкідливий вплив на здоров'я людей і
стан атмосферного повітря, видів та
обсягів забруднюючих речовин, що
викидаються в атмосферне повітря» №177
від 10.05.2002 р. узяття на державний облік
здійснюється за такими критеріями:
об'єктів - якщо в їх викидах присутня
хоча б одна забруднююча речовина
(або група речовин), потенційний викид
якої рівний або перевищує величину,
зазначену в Переліку забруднюючих
речовин та порогових значень
потенційних викидів, за якими
здійснюється державний облік; видів та
обсягів забруднюючих речовин, що
викидаються в атмосферне повітря, - за
умови, що обсяг потенційних викидів
рівний або перевищує порогові
значення за окремою речовиною або
групою речовин, наведених у додатку 1 до
цієї Інструкції. При цьому, потенційний
викид - це максимальний загальний обсяг
викидів забруднюючої речовини із
стаціонарних джерел при роботі
підприємства в режимі номінального
навантаження технологічного
обладнання, що передбачається
проектно-кошторисною документ.

У зв'язку з цим, суд приходить до
висновку, що державному обліку
підлягають лише ті підприємства,
установи та організації, які
підпадають під критерії, наведені в
Переліку забруднюючих речовин та
порогових значень потенційних
викидів, за якими здійснюється
державний облік (Додаток №1 до Наказу
Міністерства екології та природних
ресурсів «Про затвердження Інструкції
про порядок та критерії взяття на
державний облік об'єктів, які
справляють або можуть справити
шкідливий вплив на здоров'я людей і
стан атмосферного повітря, видів та
обсягів забруднюючих речовин, що
викидаються в атмосферне повітря»).

Відповідачем не надано жодного доказу,
який би свідчив про дійсну наявність у
Позивача викидів в атмосферне повітря
забруднюючих речовин (або груп
речовин), потенційний викид яких рівний
або перевищує величину, зазначену в
переліку забруднюючих речовин, а також
не доведено наявність перевищення
порогових значень за окремою речовиною
або групою речовин.

За таких обставин, суд вважає, що
пункт 5 припису є безпідставним та
таким, що підлягає скасуванню.

Стосовно пункту 6 оскаржуваного
припису, в якому визначений обов'язок
складати та подавати статистичну
звітність у галузі охорони
атмосферного повітря за встановленою
формою та пункту 9 оскаржуваного
припису, де встановлено зобов'язання
складати та подавати статистичну
звітність про водокористування за
встановленою формою, суд зазначає
наступне.

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону
України «Про державну статистику»
державна статистична діяльність
проводиться органами державної
статистики згідно з цим Законом та
відповідно до завдань, віднесених до
їх компетенції, на засадах
професійної незалежності та
самостійності.

В частині 2 статті 5 Закону України
«Про державну статистику»
зазначається про те, що втручання
будь-яких державних органів та
органів місцевого самоврядування,
інших юридичних осіб, об'єднань
громадян, посадових та інших осіб у
державну статистичну діяльність,
зокрема, з питань змісту статистичної
інформації, вибору джерел її отримання,
статистичної методології, форм і
термінів збирання та поширення даних
статистичних спостережень тощо,
забороняється.

Відповідно до статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачений Конституцією та законами
України.

Згідно пункту 7 частини 4 статті 4
Закону України «Про основні засади
державного нагляду (контролю) у сфері
господарської діяльності» орган
державного нагляду (контролю) не може
здійснювати державний нагляд
(контроль) у сфері господарської
діяльності, якщо закон прямо не
уповноважує такий орган на здійснення
державного нагляду (контролю) у
певній сфері господарської діяльності
та не визначає повноваження такого
органу під час здійснення державного
нагляду (контролю).

Отже, чинним законодавством
України не передбачені повноваження
для Державної екологічної інспекції
зобов'язувати суб'єктів господарювання
здавати статистичну звітність за
певною встановленою формою. Зазначені
повноваження у виключному порядку
належать органам державної статистики.
Відповідач, зазначаючи обов'язок для
позивача щодо здавання статистичної
звітності, скористався повноваженнями
іншого органу державної влади, вийшов
за межі власних повноважень, чим
порушив приписи статті 19 Конституції
України, статті 4 Закону України «Про
основні засади державного нагляду
(контролю) у сфері господарської
діяльності».

Серед форм, які Позивач
зобов'язаний здавати, відсутні форми
статистичної звітності у галузі
охорони атмосферного повітря та
водокористування, про що свідчить
роздруківка з офіційного сайту
Головного управління статистики у
Харківській області http://uprstat.ic.kharkov.ua
щодо позивача.

У зв'язку з цим, можна зробити
висновок про те, що пункт 6 та пункт 9
оскаржуваного припису є
безпідставними та такими, що
підлягають скасуванню.

Стосовно пункту 8 оскаржуваного
припису, в якому зазначений обов'язок
отримати спеціальний дозвіл на
користування надрами (підземними
водами), суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 23 Кодексу
про надра землевласники і
землекористувачі в межах наданих їм
земельних ділянок мають право без
спеціальних дозволів та гірничого
відводу видобувати для своїх
господарських і побутових потреб
корисні копалини місцевого значення і
торф загальною глибиною розробки до
двох метрів, підземні води для
власних господарсько-побутових потреб,
нецентралізованого та
централізованого (крім виробництва
фасованої питної води)
господарсько-питного водопостачання,
за умови що продуктивність водозаборів
підземних вод не перевищує 300 кубічних
метрів на добу та використовувати
надра для господарських і побутових
потреб.

Згідно пункту 8. Постанови
Кабінету Міністрів України від 30.05.2011 р.
№615 «Про затвердження Порядку надання
спеціальних дозволів на користування
надрами» дозвіл надається у разі
геологічного вивчення, в тому числі
дослідно-промислової розробки та
видобування підземних вод для власних
господарсько-побутових потреб,
нецентралізованого та
централізованого господарсько-питного
водопостачання (крім виробництва
фасованої питної води), за умови, що
обсяг видобування підземних вод з
водозаборів перевищує 300 куб. метрів на
добу. Документи, що не відповідають
вимогам цього Порядку, повертаються
заявникові.

Судом встановлено, що позивач має
дозвіл на спеціальне водокористування.
У висновку про умови спеціального
водокористування №29-с від 19.03.2012 р.,
який винесений Державною службою
геології та надр, зазначено, що
водокористувачеві не рекомендується
отримувати спеціальний дозвіл на
користування надрами.

Згідно Паспорту водного господарства
ТОВ «Металіст-Будметалконструкція»,
який затверджений директором Ф.В.
Тищенко та погоджений 09.04.2013 р. з
заступником генерального директора по
збуту та управлінню персоналом -
директором Департаменту збуту КП
«Харківводоканал» розрахункова
кількість води, яка споживається
підприємством, становить 12,260 м3 на добу,
фактично ж підприємство видобуває 7,852
м3 на добу. В паспорті артсвердловини №1
зазначено про те, що продуктивність
артсвердловини становить 0,5 м3 на
годину, 12 м3 на добу. Зазначені
показники є значно меншими від
гранично встановлених чинним
законодавством для отримання дозволу
на користування надрами.

У зв'язку з чим суд приходить до
висновку, що позивач не зобов'язаний
отримувати дозвіл на користування
надрами, а тому пункт 8 оскаржуваного
припису є безпідставним та таким, що
підлягає скасуванню.

Стосовно пункту 10 оскаржуваного
припису, відповідно до якого
встановлений обов'язок забезпечити
ведення первинного поточного обліку
кількості, типу і складу відходів, що
утворюються, збираються, перевозяться,
зберігаються, обробляються,
утилізуються, знешкоджуються та
видаляються на підприємстві, суд
зазначає наступне.

Відповідно до статті 17 Закону
України «Про відходи» суб'єкти
господарської діяльності у сфері
поводження з відходами зобов'язані
виявляти і вести первинний і поточний
облік кількості, типу і складу
відходів, що утворюються,
знешкоджуються та видаляються, і
подавати щодо них статистичну
звітність у встановленому порядку.

Згідно статті 1 Закону України
«Про відходи», поводження з відходами -
це дії, спрямовані на запобігання
утворенню відходів, їх збирання,
перевезення, сортування, зберігання,
оброблення, перероблення, утилізацію,
видалення, знешкодження і захоронення,
включаючи контроль за цими операціями
та нагляд за місцями видалення.

Як встановлено судом, Товариство
з обмеженою відповідальністю
«Металіст-Будметалконструкція» не
здійснює діяльності, пов'язаної з
поводженням з відходами, зазначені дії
в розумінні Закону України «Про
відходи» здійснюється іншим суб'єктом
господарювання Товариством з
обмеженою відповідальністю «ЄДИНІ
ЕКОЛОГІЧНІ СИСТЕМИ» на підставі
договору №1001/4ОУ від 01.10.2013 р. та
ліцензій на поводження з небезпечними
відходами, які надають такому суб'єкту
повноваження здійснювати поводження з
відходами.

Отже, з огляду на вищевикладене та
з урахуванням положень договору
№1001/4ОУ від 01.10.2013 р. про надання послуг
щодо поводження з відходами
здійснюється спеціалізованим
підприємством Товариством з обмеженою
відповідальністю «ЄДИНІ ЕКОЛОГІЧНІ
СИСТЕМИ», а не позивачем.

У зв'язку з цим, суд приходить до
висновку, що пункт 10 припису є
безпідставним та підлягає скасуванню.

Стосовно пункту 11 оскаржуваного
припису, відповідно до якого
зазначений обов'язок отримати дозвіл
та ліміти на утворення та розміщення
відходів 1 та 2 класу небезпеки.

Судом встановлено, що Позивачем
отримано дозвіл та ліміти на утворення
та розміщення відходів 1 та 2 класу
небезпеки. У зв'язку з цим, пункт 11
припису є безпідставним та підлягає
скасуванню.

Стосовно пункту 12 оскаржуваного
припису, в якому зазначений обов'язок
розробити реєстрові карти об'єктів
утворення, оброблення і утилізації
відходів, та необхідність проведення
паспортизації відходів, які
утворюються на підприємстві, суд
зазначає наступне.

Відповідно до пункту 9 Постанови
Кабінету Міністрів «Про затвердження
порядку ведення державного обліку та
паспортизації відходів» від 1
листопада 1999 р. N 2034 паспортизація
відходів ведеться підприємствами з
метою їх вичерпної ідентифікації та
визначення оптимальних
шляхів поводження з ними.

У зв'язку з цим, суд приходить до
висновку, що метою проведення
вищезазначених дій є виявлення усіх
відходів, які виробляються в процесі
здійснення діяльності.

Відповідно пункту 12 та пункту 15
Постанови Кабінету Міністрів України
№1218 від 03.08.1998 р. «Про затверджено
Порядку розроблення, затвердження і
перегляду лімітів на утворення та
розміщення відходів», про які
вказувалося вище, зазначено, що до
заяви про одержання дозволу на
розміщення відходів додаються: проект
лімітів на утворення та розміщення
відходів, відомості про склад і
властивості відходів, що утворюються, а
також ступінь їх небезпечності для
навколишнього природного середовища
та здоров'я людини; довідка про
допустимі обсяги утворення відходів,
довідка про питомі показники утворення
відходів, тощо. Дозвіл набирає чинності
після затвердження лімітів на
утворення та розміщення відходів.

Судом встановлено, що перелік
відходів Позивачем визначено ще під
час отримання дозволу на розміщення
відходів та затвердження лімітів на
утворення та розміщення відходів.
Дозвіл на розміщення відходів №ХОрдж753
від 04.10.2012 р. набрав чинності, оскільки
ліміти на утворення та розміщення
відходів на 2013 рік було погоджено
Заступником начальника Держуправління
охорони навколишнього природного
середовища в Харківській області
Кушнерським М.Я. та затверджено Першим
заступником голови Харківської
області державної адміністрації В.Г.
Дулуб. Сам факт набрання чинності
вищезазначеним дозволом та
затвердження лімітів на утворення та
розміщення відходів підтверджують те,
що склад і властивості відходів, що
утворюються, а також ступінь їх
небезпечності для навколишнього
природного середовища та здоров'я
людини, питомі показники утворення
відходів вже визначались під час
отримання та затвердження
вищезазначених документів.

Відносно розроблення реєстрових
карт об'єктів утворення, оброблення та
утилізації відходів суд зазначає
наступне.

Відповідно до частини 1 статті 27
Закону України «Про відходи» з метою
забезпечення збирання, оброблення,
збереження та аналізу інформації про
об'єкти утворення, оброблення та
утилізації відходів ведеться їх
реєстр, в якому визначаються
номенклатура, обсяги утворення,
кількісні та якісні характеристики
відходів, інформація про поводження з
ними та заходи щодо зменшення обсягів
утворення відходів і рівня їх
небезпеки.

Згідно пункту 10 Постанови
Кабінету Міністрів України від 31.08.1998
року №1360 «Про затвердження Порядку
ведення реєстру об'єктів утворення,
оброблення та утилізації відходів»
Рада міністрів АРК Крим, обласні,
Київська та Севастопольська міські
держадміністрації визначають перелік
об'єктів утворення відходів та об'єктів
оброблення та утилізації відходів, що
підлягають реєстрації, та надсилають
їх власникам повідомлення про
необхідність складання реєстрових
карті строк їх реєстрації.

Відповідачем не надано доказів
того, що Харківською міською радою
надсилалися Позивачу повідомлення про
необхідність складання реєстрових
карт. У зв'язку з цим, Позивач не
зобов'язаний розробляти реєстрові
картки.

На підставі цього, оскільки обов'язку
проводити паспортизацію у Позивача
немає, а відомості, які б визначились за
допомогою проведення вищезазначених
дій, вже встановлені, обов'язок
розробляти реєстрові карти у Позивача
відсутній, пункт 12 припису є
безпідставним та таким, що підлягає
скасуванню.

Стосовно пункту 14 оскаржуваного
припису, в якому зазначено про
обов'язок надати до Державної
екологічної інспекції у Харківській
області довідку про час роботи
технологічного обладнання, від якого
здійснювались викиди забруднюючих
речовин в атмосферне повітря за період
роботи без дозволу на викиди
забруднюючих речовин в атмосферне
повітря завірений у встановленому
порядку, обґрунтовуючи матеріали та
матеріали інвентаризації, суд зазначає
наступне.

Згідно пункту 4.7. Наказу
Міністерства охорони навколишнього
природного середовища України №464 від
10.09.2008 р. «Про затвердження Порядку
організації та проведення перевірок
суб'єктів господарювання щодо
дотримання вимог природоохоронного
законодавства» державні інспектори
під час здійснення перевірок мають
право відбирати зразки продукції,
одержувати пояснення, довідки,
документи, матеріали, відомості з
питань, що виникають під час державного
контролю, відповідно до закону.

Зазначений пункт 14 оскаржуваного
припису не містять посилань на
конкретне порушення та яким чином воно
має бути усунено, адже ні в акті, ні в
приписі не має будь-яких посилань на
ненадання Позивачем інформації в
рамках проведення перевірки. Судом
встановлено, що жодних звернень
державних інспекторів до Позивача щодо
надання даної інформації в ході
перевірки не надходило.

У зв'язку з цим, суд вважає пункт 14
припису безпідставним та таким, що
підлягає скасуванню.

Відповідно до статті 86 КАС
України передбачено, що суд оцінює
докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні (частина 1 статті 86); ніякі
докази не мають для суду наперед
встановленої сили (частина 2 статті 86);
суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності (частина 3
статті 86).

Згідно з частиною 1 статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Будь-яке рішення чи дії суб'єкта
владних повноважень має бути законними
та обґрунтованими, прийнятими чи
вчиненими в межах наданих повноважень,
мати під собою конкретні об'єктивні
факти, на підставі яких його ухвалено
або вчинено, а суд, відповідно до
частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень, перевіряє чи
прийнято такі рішення на підставі, у
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України, з використанням повноважень з
метою, з якою це повноваження надано,
обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення, безсторонньо
(неупереджено), добросовісно,
розсудливо, з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації,
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення,
з урахуванням права особи на участь у
процесі прийняття рішення, своєчасно,
тобто протягом розумного строку. Також
рішення суб'єкта владних повноважень
не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Всупереч наведеним вимогам,
відповідач як суб'єкт владних
повноважень не довів правомірності
винесеного ним припису.

Частина 2 статі 19 Конституції
України встановлює, що органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

При зазначених обставинах, суд
вважає вимоги позивача щодо скасування
припису правомірними та такими, що
ґрунтуються на положеннях діючого
законодавства, належним чином
обґрунтованими, підтвердженими
матеріалами справи, а тому такими, що
підлягають задоволенню.

На підставі викладеного,
керуючись ст. 19 Конституції України,
ст.ст. 9, 11, 94, 128, 159, 160- 163, 186, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Металіст-будметалконструкція" до
Державної екологічної інспекції у
Харківській області про визнання
протиправним та скасування припису
задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати
припис Державної екологічної
інспекції у Харківській області від 30
грудня 2013 р. №08-25/235.

3. Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Харківського
апеляційного адміністративного суду
через Харківський окружний
адміністративний суд шляхом подачі
апеляційної скарги в десятиденний
строк з дня її проголошення, у разі
застосування судом частини третьої
статті 160 КАС України, а також прийняття
постанови у письмовому провадженні
апеляційна скарга подається протягом
десяти днів з дня отримання копії
постанови. 4.
Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо таку скаргу не подано. У
разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

У повному обсязі постанова буде
виготовлена 08.09.2014 р.

Суддя
Рубан В.В.