Справа № 754/2586/14-а
Суддя: Ганечко О.М.
Дата ухвалення: 2014-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 754/2586/14-а
Головуючий у 1-й інстанції: Панченко
Суддя-доповідач:
У Х В А Л А

Іменем України

28 серпня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого-судді:
Ганечко О.М.,

суддів:
Коротких А.Ю., Хрімлі
О.Г.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційні скарги
ОСОБА_2 та Київського міського центру
по нарахуванню та здійсненню
соціальних виплат на постанову
Деснянського районного суду міста
Києва від 5 травня 2014 року у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_2 до
Управління праці та соціального
захисту населення Деснянської
районної у місті Києві державної
адміністрації, Київського міського
центру по нарахуванню та здійсненню
соціальних виплат, Управління
Пенсійного фонду України в
Деснянському районі м. Києва, про
визнання неправомірними дій та
зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з
адміністративним позовом до
відповідачів про визнання дій
протиправними щодо перерахунку та
виплати одноразової компенсації та
щорічної разової допомоги на
оздоровлення, виходячи з розмірів
мінімальної заробітної плати, що діяли
на момент належної виплати, та
виплатити недоплачені суми за 1996-2013
роки. В своїх вимогах позивач
посилається на те, що відповідно до ст.
48 Закону України "Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи" щорічна допомога на
оздоровлення повинна виплачуватися
позивачу, як учаснику ліквідації
наслідків аварії на ЧАЕС І категорії, а
тому просить зобов'язати відповідачів
також в подальшому нараховувати та
виплачувати їй щорічну допомогу на
оздоровлення у розмірі 5 мінімальних
заробітних плат. Крім того, вважає, що
їй неправильно нарахована одноразова
компенсація, як інваліду 2 групи з числа
учасників ліквідації наслідків аварії
на ЧАЕС в розмірі 45 мінімальних
заробітних плат. Також просить про
зобов'язання відповідачів здійснити їй
перерахунок, нарахувати та виплатити
одноразову компенсацію за втрату
годувальника в розмірі 60 мінімальних
заробітних плат.

Постановою Деснянського
районного суду міста Києва від 5 травня
2014 року позовні вимоги задоволено
частково.

Не погоджуючись із зазначеним
рішенням суду, позивач подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати постанову суду першої
інстанції, прийняти нову постанову,
якою задовольнити позовні вимоги в
повному обсязі.

Також, не погоджуючись із
зазначеним рішенням суду, Київський
міський центр по нарахуванню та
здійсненню соціальних виплат подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати постанову суду першої
інстанції, прийняти нову постанову,
якою відмовити ОСОБА_2 в перерахуванні
і виплаті щорічної разової допомоги на
оздоровлення за 2013 рік.

У засідання учасники процесу не
з'явилися, будучи належним чином
повідомленими, що не перешкоджає
слуханню спірного питання відповідно
до вимог ч. 4 ст. 196 КАС України.

Відповідно до ч. 6 ст. 12, ч. 1 ст. 41
КАС України, у випадку неявки в судове
засідання всіх осіб, які беруть участь
у справі під час судового розгляду
повне фіксування судового засідання за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу не відбувається.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
в апеляційних скаргах, колегія суддів
вважає, що обидві апеляційні скарги не
підлягають задоволенню, з наступних
підстав.

Судом першої інстанції
встановлено, що позивач ОСОБА_2
знаходиться на обліку в Управлінні
праці та соціального захисту населення
Деснянської районної у м. Києві
державної адміністрації і отримує
щорічну допомогу на оздоровлення,
передбачену ст. 48 Закону України "Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи".

Як вбачається з матеріалів
справи, позивач є учасником ліквідації
наслідків аварії на ЧАЕС 2 групи, І
категорії.

Статтею 48 Закону України "Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи"
встановлено, що щорічна допомога на
оздоровлення виплачується учасникам
ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС в
розмірі 5 мінімальних заробітних плат.

Слід зазначити, що розмір
мінімальної заробітної плати
визначається на момент виплати, що
передбачено ч. 7 ст. 48 вищевказаного
Закону.

Також такий розмір щорічної
допомоги на оздоровлення було
встановлено ст. 48 Закону України з
06.06.1996 року, відповідно до змін,
внесених Законом України "Про внесення
змін і доповнень до Закону України "Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи" № 23096-ВР до
01.01.2008 року з моменту набрання чинності
змін, внесених Законом України "Про
Державний бюджет на 2008 рік" від 28.12.2007
року.

Однак, дію абзацу 2, 4 ч. 4 ст. 48
Закону України "Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи"
було зупинено на 2006 рік в частині
виплати компенсацій і допомог у
розмірах відповідно до мінімальної
заробітної плати згідно із п. 37 ст. 77
Закону України "Про Державний бюджет на
2006 рік" від 20.12.2005 року.

Так, з 01.01.2007 року дію зазначених
абзаців також було зупинено у
відповідності до п. 30 ст. 71 Закону
України "Про Державний бюджет України
на 2007 рік" від 19.12.2006 року в частині
виплати компенсацій і допомог у
розмірах відповідно до мінімальної
заробітної плати.

Проте, Рішенням Конституційного
Суду України від 09.07.2007 року № 6-рп2007
(у справі № 1-292007 за
конституційним поданням 46 народних
депутатів України щодо відповідності
Конституції України (конституційності)
положень статей 29, 36, ч. 2 ст. 56, ч. 2
ст. 62, ч. 1 ст. 66, пунктів 7, 9, 12, 13, 14, 23, 29, 30,
39, 41, 43, 44, 45, 46, ст. 71, статей 98, 101, 103, 111
Закону України "Про Державний бюджет
України на 2007 рік" (справа про соціальні
гарантії громадян) зупинення дії
абзаців 2, 4 ч. 4 ст. 48 на 2007 рік в частині
виплати компенсацій і допомог у
розмірах відповідно до мінімальної
заробітної плати, передбачене пунктом
30 ст. 71 Закону України від 19.12.2006 року,
було визнано таким, що не відповідає
Конституції України (є
неконституційним).

Відповідно до ст. 62 Закону України
"Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи",
роз'яснення порядку застосування цього
Закону провадиться у порядку,
визначеному Кабінетом Міністрів
України, рішення якого є обов'язковими
для виконання міністерствами та іншими
центральними органами державної
виконавчої влади України, місцевими
органами державної виконавчої влади,
всіма суб'єктами господарювання,
незалежно від їх відомчої
підпорядкованості та форм власності.

Частиною 1 ст. 67 Закону
передбачено, що конкретні розміри всіх
доплат, пенсій і компенсацій
підвищуються Кабінетом Міністрів
України відповідно до зміни індексу
вартості життя і зростання мінімальної
заробітної плати.

Отже, вищевказаним Законом не
уповноважено Кабінет Міністрів
України зменшувати конкретні суми
компенсацій і допомоги, змінювати
розмір допомоги на оздоровлення,
встановлений законом, а надано право
роз'яснення порядку застосування цього
Закону.

Колегія суддів погоджується з
позицією суду першої інстанції, в тому,
що при розгляді справи не було взято до
уваги , що встановлення конкретних
(зменшених) сум компенсацій і допомоги,
на оздоровлення Кабінетом Міністрів
України є виконанням норм Закону
України "Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи", оскільки
вказані дії Кабінету Міністрів не
реалізують встановлені Законом права
та гарантії, а змінюють та коректують
встановлені цим законом права та
гарантії в бік їх зменшення, чим, в свою
чергу, порушують його норми, оскільки
ст. 71 Закону встановлює, що дія положень
цього Закону не може призупинятися
іншими законами, крім законів про
внесення змін до цього Закону.

Крім того, зазначене право надане
Кабінету Міністрів України Законом
України "Про Державний бюджет
України на 2007 рік" від 19.12.2006 року, "Про
Державний бюджет України на 2006 рік" в
2006, 2007 роках не було реалізовано жодним
належним чином, в порядку,
встановленому законом. А поширювати
раніше прийняті з цього питання
нормативно-правові акти Кабінету
Міністрів України є безпідставним та
необґрунтованим з огляду на час
надання законом відповідного права і
час прийняття відповідних
нормативно-правових актів.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
здійснення виплат за 2013 рік, згідно
постанови Кабінету Міністрів України є
неправомірним, тобто таким, що не
відповідає вимогам законів України та
Конституції України, як основного
закону держави.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 91
Конституції України виключно законами
визначаються, зокрема, основи
соціального захисту, а стаття 75
Конституції України встановлює, що
єдиним органом законодавчої влади в
Україні є парламент - Верховна Рада
України. Конституція України не
надавала права парламенту делегувати
свої повноваження іншим державним
органам, а останнім - своїми
нормативно-правовими актами змінювати
положення законів. А чинним є лише
зупинення Верховною Радою України дії
ст. 48 Закону України на 2006 рік, яке не
було визнане неконституційним.

Верховний Суд України в своєму
листі від 14 липня 2006 року № 1-5400
акцентує увагу на тому, що реалізація
особою права, що пов'язане з отримання
бюджетних коштів, яке базується на
спеціальних та чинних на час
виникнення спірних правовідносин
нормативно-правових актів
національного законодавства, не може
бути поставлена у залежність від
бюджетних асигнувань. Крім того, у
випадках, коли з набуттям чинності
певним законом, його нормами
призупиняється дія положень закону, що
був прийнятий раніше, до спірних
правовідносин застосовується закон, що
діяв на момент виникнення у особи
відповідного права.

Судом першої інстанції
встановлено, що позивач отримала третю
групу інвалідності 17.03.1997 року,
інформація про виплату одноразової
компенсації за шкоду заподіяну
здоров'ю по 3 групі інвалідності в
Управлінні праці та соціального
захисту населення відсутня. При
присвоєнні 2 групи інвалідності була
призначена різниця між 2 та 3 групами
інвалідності одноразової компенсації
за шкоду заподіяну здоров'ю на момент
встановлення 2 групи 14.10.2002 року в сумі 94
грн. 80 коп. в розмірі, визначеному
постановою Кабінетом Міністрів
України від 26.07.1996 року №836 «Про
компенсаційні виплати особам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» та направлено
розпорядження від 05.09.2003 року для
виплати до Київського міського центру
по нарахуванню та здійсненню
соціальних виплат.

Як вбачається з матеріалів
справи, а саме, в письмових
запереченнях представника УПСЗН,
інформація про виплату позивачці
одноразової компенсації за шкоду,
заподіяну здоров'ю, як інваліду 2 групи
відсутня, оскільки за даним видом
компенсації вона не зверталася.

Також, у 2003 році позивачці була
призначена одноразова компенсація
сім'ям, які втратили годувальника у
розмірі 379,30 грн., що був передбачений
постановою Кабінетом Міністрів
України від 26.07.1996 року №836 «Про
компенсаційні виплати особам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

Не розглядалось і не приймалось
Конституційним Судом України рішення
про визнання неконституційними
постанов Кабінету Міністрів України
від 12.07.2005 року №562 та №836 від 26.07.1996
року. Постанови є чинними і були
прийняті у відповідності до ст.ст.
95, 116, 117 Конституції України, ст.ст. 4,7
Бюджетного кодексу України, ст. 62
Закону України «Про статус та
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», таким чином, суд першої
інстанції прийшов до висновку, що
позовні вимоги в частині виплати
одноразової компенсації за шкоду
заподіяну здоров'ю та про призначення
та виплату одноразової компенсації
сім'ям які втратили годувальника
задоволенню не підлягають, з чим
погоджується і колегія суддів
апеляційної інстанції.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи, зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією
України та законами України.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
відсутні підстави для задоволення
позовних вимог, стосовно зобов'язання
відповідачів перераховувати та
виплачувати позивачці щорічну
допомогу на оздоровлення в подальшому
при зміні мінімальної заробітної
плати, оскільки зазначені вимоги є
вимогами на майбутнє і стосується
захисту, ще не порушених прав позивача.

Виходячи з вищевикладеного, колегія
суддів вважає, що підстави для
скасування постанови - відсутні.

Колегія суддів не бере до уваги
посилання в апеляційних скаргах на
норми законодавства, які не
відносяться до фактичних обставин
справи, та не можуть застосовуватись в
даному випадку. Доводи, викладені в
апеляційних скаргах не спростовують
висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 200 КАС України - суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційні скарги без задоволення, а
постанову суду - без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищевикладене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
вірно встановив фактичні обставини
справи, дослідив наявні докази, дав їм
належну оцінку та прийняв законне та
обґрунтоване рішення, в зв'язку з чим,
апеляційні скарги залишаються без
задоволення, а рішення суду першої
інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 69, 70, 71, 159, 160, 162, 196, 198, 200,
205, 206, 211, 254 КАС України, суд, -

У Х В А
Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без
задоволення.

Апеляційну скаргу Київського міського
центру по нарахуванню та здійсненню
соціальних виплат - залишити без
задоволення.

Постанову Деснянського районного суду
міста Києва від 5 травня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
до Вищого адміністративного суду
України в порядок і строки, визначені
ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя:
О.М. Ганечко

Судді:
А.Ю. Коротких

О.Г. Хрімлі

.

Головуючий суддя
Ганечко О.М.

Судді:
Коротких А. Ю.

Хрімлі О.Г.