Справа № 307/1756/13-а 2а/307/77/13
Суддя: Глушко І.В.
Дата ухвалення: 2014-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2014 р.
Справа № 876/12438/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді:
Глушка І.В.

суддів:
Большакової О.О., Макарика В.Я.

за участю секретаря судового
засідання: Федак С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
Дубівського управління соціального
захисту населення Тячівської районної
державної адміністрації Закарпатської
області на постанову Тячівського
районного суду Закарпатської області
від 19.09.2013 р. по справі за позовом ОСОБА_1
до Дубівського управління соціального
захисту населення Тячівської районної
державної адміністрації Закарпатської
області про стягнення заробітної плати
за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди,-

встановив:

17.05.2013 року позивач - ОСОБА_1 звернулась
до суду із позовною заявою до
відповідача - Дубівського управління
соціального захисту населення
Тячівської районної державної
адміністрації Закарпатської області
про стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди. У позовній заяві, із
урахуванням збільшення позовних вимог,
ОСОБА_1 просить суд стягнути з
відповідача 100 471 грн. 80 коп. середнього
заробітку за весь час вимушеного
прогулу, 70 000 грн. моральної шкоди та 2 000
грн. за юридичні послуги.

Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що
постановою Тячівського районного суду
від 26 травня 2008 року задоволено позовні
вимоги ОСОБА_1 до Дубівського
управління праці та соціального
захисту населення про поновлення її на
посаді начальника відділу державних
соціальних допомог в Дубівському
управлінні праці та соціального
захисту населення Тячівської районної
державної адміністрації. Постановою
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 24 лютого 2009
року постанову суду першої інстанції
скасовано, у задоволенні позовних
вимог відмовлено. Ухвалою Вищого
адміністративного суду від 14 березня
2013 року (справа К-12817/09) постанову
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 24 лютого 2009
року скасовано, а постанову
Тячівського районного суду від 26
травня 2008 року залишено без змін.

Позивач зазначає, що попри судове
рішення, яке набрало законної сили,
відповідач не поновив її на роботі та
не оплатив заробітну плату за час
вимушеного прогулу. Відтак, позивач
перебуває по вині відповідача у
вимушеному прогулі з дня її звільнення,
тобто з 09 січня 2008 року.

Таким чином, позивач наголошує на тому,
що Дубівське управління соціального
захисту населення Тячівської районної
державної адміністрації Закарпатської
області своїми протиправними діями за
цей період зобов'язане виплатити на
користь позивача заробітну плату
виходячи з середньомісячної
заробітної плати, тобто 1522,28 грн. х 66
місяці вимушеного прогулу, що
становить 100 471,09 грн..

Крім того, ОСОБА_1 зазначає, що
неправомірними діями відповідач
завдав їй і моральну шкоду, що
складається з моральних переживань та
страждань. Зокрема відсутність
грошових коштів вплинули на
забезпечення її сім'ї продуктами
харчування, грошима, яких постійно не
хватало. Через недостатність коштів
позивач принижувалася перед своїми
родичами та сусідами, в яких вона
позичала грошові кошти. Це все вплинуло
і на тривалі негативні наслідки на неї
та її сім'ю. Згадану моральну шкоду
позивачка оцінює в сумі 70 000 гривень.

Постановою Тячівського районного суду
Закарпатської області від 19.09.2013 р.
позов задоволено частково. Стягнуто з
Дубівського управління праці та
соціального захисту населення на
користь ОСОБА_1 заробітну плату за час
вимушеного прогулу в сумі 100471,09 грн.
(сто тисяч чотириста сімдесят одна грн.
дев'ять коп.), та 10000 грн. моральної шкоди
(десять тисяч гривень). В решті позовних
вимог відмовлено.

Додатковою постановою Тячівського
районного суду Закарпатської області
від 30.09.2013 року допущено до негайного
виконання постанову суду від 19.09.2013 р. в
частині стягнення середньомісячної
заробітної плати розміром 1522,28 з
Дубівського управління праці та
соціального захисту населення на
користь ОСОБА_1

Задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції виходив з того, що
позовні вимоги є належним чином
обґрунтованими та підтвердженими
належними та допустимими доказами, що
містяться у матеріалах справи, відтак
вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення з
відповідача 100 471 грн. 09 коп. середнього
заробітку за весь час вимушеного
прогулу та 10 000 грн. моральної шкоди -
підлягають задоволенню.

Не погоджуючись із вказаним рішенням
суду, відповідач оскаржив його в
апеляційному порядку. Вважає, що
оскаржувана постанова прийнята з
неповним з'ясуванням обставин, що мають
значення для справи, з помилковим
застосуванням норм матеріального
права, порушенням норм процесуального
права та підлягає скасуванню з підстав,
викладених у апеляційній скарзі.
Просить скасувати оскаржувану
постанову та прийняти нову, якою в
задоволенні позову відмовити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги відповідач зокрема посилається
на те, що суд розглянув позовні вимоги
ОСОБА_1 з порушенням вимог закону про
підсудність, оскільки розглянув справу
не в порядку цивільного судочинства
(позовного провадження). Апелянт також
посилається на ч.1 ст.233 КЗпП, постанови
Пленуму ВСУ №9 від 06.11.1992 р. та № 4 від
31.03.1995 р. та зазначає, що позивачем не
оскаржувалось рішення Тячівського
районного суду від 26.05.2008 року та ухвала
від 07.04.2010 року.

В судове засідання сторони не
з'явились, хоча були повідомлені
належним чином про час та місце
розгляду справи у суді, а тому суд
вважає за можливе розглянути справу
без їх участі та відповідно до вимог ч. 1
ст. 41 КАС України фіксування судового
засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснювати.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи,
апеляційну скаргу, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційну
скаргу апелянта слід залишити без
задоволення, а оскаржувану постанову -
без змін, з наступних підстав.

Так, постановою Тячівського районного
суду Закарпатської області від 26
травня 2008 року (справа № 2а-23/08)
поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника
відділу державних соціальних допомог в
Дубівському управлінні праці та
соціального захисту населення
Тячівської районної державної
адміністрації (а.с.2-3).

Постановою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 24 лютого 2009
року (справа № 10148/08/9104) апеляційну
скаргу Дубівського управління праці та
соціального захисту населення
задоволено, постанову Тячівського
районного суду Закарпатської області
від 26.05.2008 року та додаткову постанову
Тячівського районного суду
Закарпатської області від 27.05.2008 року
скасовано та прийнято нову постанову. В
позові відмовлено (а.с.4-6).

Ухвалою Вищого адміністративного
суду України від 14 березня 2013 року
(справа № К-12817/09) касаційну скаргу
ОСОБА_1 задоволено. Постанову
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 24 лютого 2009
року скасовано, а постанову
Тячівського районного суду
Закарпатської області від 26 травня 2008
року залишено без змін (а.с.7-8).

Наказом Дубівського управління
соціального захисту населення від
07.08.2013 року поновлено ОСОБА_1 на посаді
начальника відділу державних
соціальних допомог.

Згідно наявних у матеріалах справи
довідок, зокрема довідки про
середньомісячний заробіток, виданий
Дубівським управлінням соціального
захисту населення Тячівської районної
державної адміністрації від 17.04.2013 року
№ 253, середньомісячна заробітна плата
ОСОБА_1 становить 1522,28 грн. Судом
встановлено, що період вимушеного
прогулу ОСОБА_1 мав місце з 09.01.2008 року
по 09.07.2013 року, тобто 66 місяців. Відтак,
розмір заробітної плати за час
вимушеного прогулу становить 100 471,09
грн. яка підлягає стягненню з
відповідача на користь позивача.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 256 КАС України,
негайно виконуються постанови про
присудження виплати заробітної плати,
іншого грошового утримання у
відносинах публічної служби - у межах
суми стягнення за один місяць.

Згідно Постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4
(надалі - Постанова Пленуму ВСУ № 4),
відповідно до положень Конституції
України, зокрема статей 32, 56, 62 і
чинного законодавства, фізичні та
юридичні особи мають право на
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди, заподіяної внаслідок порушення
їх прав і свобод та законних інтересів.

Пунктом 3 Постанови Пленуму ВСУ № 4
передбачено, що під моральною шкодою
слід розуміти втрати немайнового
характеру внаслідок моральних чи
фізичних страждань, або інших
негативних явищ, заподіяних фізичній
чи юридичній особі незаконними діями
або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства
моральна шкода може полягати, зокрема:
у приниженні честі, гідності, престижу
або ділової репутації, моральних
переживаннях у зв'язку з ушкодженням
здоров'я, у порушенні права власності (в
тому числі інтелектуальної), прав,
наданих споживачам, інших цивільних
прав, у зв'язку з незаконним
перебуванням під слідством і судом, у
порушенні нормальних життєвих
зв'язків через неможливість
продовження активного громадського
життя, порушенні стосунків з
оточуючими людьми, при настанні інших
негативних наслідків.

Відповідно до п.9 Постанови Пленуму ВСУ
№ 4, розмір відшкодування моральної
(немайнової) шкоди суд визначає
залежно від характеру та обсягу
страждань (фізичних, душевних,
психічних тощо), яких зазнав позивач,
характеру немайнових втрат (їх
тривалості, можливості відновлення
тощо) та з урахуванням інших обставин.
Зокрема, враховуються стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
ступінь зниження престижу, ділової
репутації, час та зусилля, необхідні
для відновлення попереднього стану,
добровільне - за власною ініціативою
чи за зверненням потерпілого -
спростування інформації редакцією
засобу масової інформації. При цьому
суд має виходити із засад
розумності, виваженості та
справедливості.

Так, ОСОБА_1 заявлено позовну вимогу
щодо зобов'язання відповідача
відшкодувати їй моральну шкоду у
розмірі 70 000 грн., проте колегія суддів
погоджується із висновком суду першої
інстанції про те, що така вимога
підлягає лише частковому задоволенню у
розмірі 10 000 грн., оскільки
неправомірними діями відповідача,
позивачу завдано моральної шкоди, так
як порушено її законні права, що
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків
які вимагали від неї додаткових зусиль
для реалізації свого життя, тому
колегія суддів вважає, що з відповідача
слід стягнути 10000 грн. моральної шкоди
на користь ОСОБА_1

Відповідно до вимог ст.90 КАС України,
витрати, пов'язані з оплатою допомоги
адвоката або іншого фахівця в галузі
права, які надають правову допомогу за
договором, несуть сторони, крім
випадків надання безоплатної правової
допомоги, передбачених законом.

У разі звільнення сторони від оплати
надання їй правової допомоги витрати
на правову допомогу здійснюються за
рахунок Державного бюджету України.

Граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу встановлюється
законом.

Так, колегія суддів вважає, що у
задоволенні позовних вимог в частині
стягнення з відповідача на користь
позивача 2000 грн. за юридичні послуги
(правову допомогу) слід відмовити,
оскільки вони не підтверджені
належними та допустимими письмовими
доказами.

Відповідно до частини першої статті 159
Кодексу адміністративного судочинства
України судове рішення повинно бути
законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав
вказані вимоги процесуального закону,
оскільки до спірних правовідносин
вірно застосував норми матеріального
та процесуального права, що призвело до
ухвалення законного рішення, яке
скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС
України, суд -

ухвалив:

Апеляційну скаргу Дубівського
управління соціального захисту
населення Тячівської районної
державної адміністрації Закарпатської
області залишити без задоволення, а
постанову Тячівського районного суду
Закарпатської області від 19.09.2013 р. по
справі № 307/1756/13-а (2-а/307/77/13) - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання ухвалою
законної сили, а у разі складення
ухвали в повному обсязі відповідно до
ст. 160 КАС України - з дня складення
ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя
І.В. Глушко

Судді
О.О. Большакова

В.Я. Макарик