Справа № 182/3271/14-а (2-а/0182/155/2014)
Суддя: Іванов С.М.
Дата ухвалення: 2014-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

08 серпня 2014 рокусправа № 182/3271/14-а
(2-а/0182/155/2014)

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Іванова С.М.

суддів: Чабаненко С.В.,
Шлай А.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
управління Пенсійного фонду України в
м. Нікополі та Нікопольському районі на
постанову Нікопольського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 21.05.2014 року у справі за
позовом ОСОБА_1 до управління
Пенсійного фонду України в м. Нікополі
та Нікопольському районі про визнання
протиправною бездіяльність управління
та зобов'язання поновити виплату
пенсії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з
адміністративним позовом до
управління Пенсійного Фонду України в
м. Нікополі та Нікопольському районі
про визнання протиправною
бездіяльність управління та
зобов'язання поновити виплату пенсії.

В обґрунтування позовних вимог
посилається на те , що він є
громадянином України та з 08 жовтня 1991
року йому в м. Нікополі була призначена
пенсія за вислугою років.

В грудні 1998 року він, не змінюючи
громадянства України, вибув на
постійне місце проживання до держави
Ізраїль, де перебуває на консульському
обліку держави України.

При переїзді на постійне місце
проживання за кордон виплата пенсії
йому була припинена згідно діючого на
той час законодавства про пенсійне
забезпечення.

Рішенням Конституційного" Суду України
від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 положення
ч. 2 ст. 49 та статті 51 Закону № 1058-ІУ, які
надавали право територіальним органам
Пенсійного фонду припиняти виплату
пенсії на весь час проживання
пенсіонера за кордоном, визнані такими,
що не відповідають Конституції України
(є неконституційними). При цьому, в
Рішенні Конституційним Судом
зазначено, що право громадянина на
одержання призначеної йому пенсії не
може пов'язуватися з такою умовою, як
постійне проживання в Україні,
оскільки держава відповідно до
конституційних принципів зобов'язана
гарантувати це право незалежно від
того, де проживає особа, якій
призначена пенсія, в Україні чи за її
межами. З прийняттям даного Рішення
Конституційного Суду України від 07
жовтня 2009 року № 25-рп/2009 виключена така
підстава для припинення пенсійних
виплат як проживання пенсіонера за
кордоном, що є підставою для поновлення
конституційного права позивача на
виплату пенсії, незалежно від місця
його постійного проживання. З приводу
поновлення виплати призначеної пенсії
позивач звернувся до УПФУ в м.
Нікополі та Нікопольському районі,
однак листом № 0-292-1/12/10 від 16.12.2013
відповідач роз'яснив йому, що
відповідно до ст. 47 Закону України „Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" пенсія виплачується за
зазначеним у заяві місцем фактичного
проживання пенсіонера в межах України.
Також, йому було запропоновано для
поновлення виплати пенсії на території
України звернутися до управління
особисто з паспортом громадянина
України. Враховуючи те, що після
прийняття зазначеного рішення і на
теперішній час інших законів, які
регламентують виплату пенсій
пенсіонерам, які постійно проживають у
державах, з якими Україною не укладено
відповідного договору, не прийнято, та
з урахуванням прав громадян,
закріплених у

ст.ст. 24,46 Конституції України, ОСОБА_1
просив суд задовольнити його позовні
вимоги.

Постановою Нікопольського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 21.05.2014 року
адміністративний позов ОСОБА_1
задоволено повністю.

Визнано протиправною бездіяльність
управління Пенсійного фонду в м.
Нікополі та Нікопольському районі щодо
непоновлення виплати призначеної
пенсії.

Зобо'язано поновити ОСОБА_1 виплату
пенсії з 07 жовтня 2009 року, здійснивши її
розрахунок згідно Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" з урахуванням довідок про
заробітну плату № 19 від
05 січня 2010 року та № 20 від 05 січня 2010
року та наявного загального трудового
стажу.

Зобов'язано виплатити ОСОБА_1
заборгованість, що утворилася з
07 жовтня 2009 року.

Рішення суду першої інстанції
мотивовано тим, що закони, інші правові
акти або їх окремі положення, що
визнані неконституційними, втрачають
чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
про їх неконституційність.

Не погоджуючись з прийнятим у справі
судовим рішенням, у поданій
апеляційній скарзі відповідач, вказує
на невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги її заявник посилається на те, що
позивач особисто не звертався до
управління з заявою для призначення
пенсії та не надав жодного документа на
підставі яких можливо було б поновити
йому виплату пенсії. В той же час,
поновлення пенсії здійснюється за
матеріалами, що є в пенсійній справі із
урахуванням додатково наданих
документів.

До того ж, згідно ст. 46 Закону України
„Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування" виплата пенсії
за минулий час виплачується за минулий
час, але не більше ніж три роки до дня
звернення за отриманням пенсії. У цьому
разі частина суми недоотриманої пенсії
але не більш як за 12 місяців,
виплачується одночасно, а решта суми
виплачується щомісячно рівними
частинами, що не перевищують місячного
розміру пенсії.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши
доводи апеляційної скарги та
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права в межах доводів
останньої, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Як встановлено судом першої інстанції,
ОСОБА_1, є громадянином України
(а.с 6) та з жовтня 1991 року управлінням
ПФУ в м. Нікополі йому було призначено
пенсію за вислугою років (а.с. 7).

В грудні 1998 року не змінюючи
громадянства України, ОСОБА_1 вибув на
постійне місце проживання до держави
Ізраїль де перебуває на консульському
обліку держави Україна(а.с.6).

При переїзді на постійне місце
проживання за кордон виплата його
пенсії була припинена згідно діючого
на той час законодавства про пенсійне
забезпечення.

Рішенням Конституційного Суду України
від 07 жовтня 2009 року
№ 25-рп/20 положення частини 2 статті 49
та статті 51 Закону № 1058-ІУ, які надавали
право територіальним органам
Пенсійного фонду припиняти виплату
пенсії на весь час проживання
пенсіонера кордоном, визнані такими, що
не відповідають Конституції України (є
неконституційними).

При цьому, в Рішенні Конституційним
Судом зазначено, що право громадянина
на одержання призначеної йому пенсії
не може пов'язуватися з такою умовою, як
постійне проживання в Україні,
оскільки держава відповідно до
конституційних принципів зобов'язана
гарантувати це право незалежно від
того, де проживає особа, якій
призначена пенсія, в Україні за її
межами.

Також Конституційний Суд України
звернув свою увагу на те, що
закріплюючи на конституційному рівні
право на соціальний захист кожного
громадянина, без будь-яких винятків
держава реалізує положення стаття 24
Конституції України, відповідно до
яких громадяни мають рівні
конституційні права і не може бути
обмежень за ознаками раси, кольору
шкіри, політичний релігійних та інших
переконань, статі, етнічного та
соціального походження, майнового
стану місця проживання, за мовними або
іншими ознаками.

Пунктом 3 резолютивної частини Рішення
Конституційного Суду України
визначено звернути увагу Верховної
Ради України на необхідність
приведення у відповідність до
Констититуції України положень інших
Законів, які регламентують виплату
пенсій пенсіонерам, які постійно
проживають у державах, з якими Україною
не укладено відповідного договору, а
також прийняти Закон про відшкодування
матеріальної та моральної шкоди,
завданою фізичним або юридичним особам
актами і діями, що визнані
неконституційними. З прийняттям
рішення Конституціям Судом України від
07 жовтня 2009 року
виключена така підстава для припинення
пенсійних виплат як проживання
пенсіонера за кордоном, що є підставою
для поновлення конституційних прав
позивача на виплату пенсії, незалежно
від місця його постійного проживання.

Після прийняття зазначеного рішення і
на теперішній час інших законів, які
регламентують виплату пенсій
пенсіонерам, які постійно проживають у
державах, з якими Україною не укладені
відповідні договори, не прийнято.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України "Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в України" реєстрація
місця проживання чи місця перебування
особи або відсутність не може бути
умовою реалізації прав і свобод,
передбачених Конституцією, законами чи
міжнародними договорами України, або
підставою для їх обмеження.

Таким чином, починаючи з 7 жовтня 2009
року, у позивача немає перешкод
відновлення виплати пенсії, яку він
раніше отримував, оскільки кожний
громадянин України включаючи
пенсіонерів, має право на вибір свого
місця проживання зі збереженням
конституційних прав.

За змістом ст. 24 Конституції України,
громадяни мають рівні конституційні
права і свободи та є рівними перед
законом. Не може бути привілеїв чи
обмежень за ознаками раси, кольору
шкіри, політичних, релігійних та інших
переконань, статі, етнічної та
соціального походження, майнового
стану, місця проживання, за мовними або
іншими ознаками.

Статтею 46 Конституції України
встановлено, що громадяни мають право
на соціальний захист, що включає право
на забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втраті
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом.

У Рішенні від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009
Конституційний Суд зазначив, що
оспорюваними нормами Закону
конституційне право на соціальний
захист поставлене в залежність від
факту укладення Україною з відповідною
державою міжнародного договору з
питань пенсійного забезпечення. Таким
чином держава, всупереч конституційним
гарантіям соціального захисту для всіх
осіб, що мають право на отримання
пенсії у старості, на законодавчому
рівні позбавила цього права
пенсіонерів у тих випадках, коли вони
обрали постійним місцем проживання
країну, з якою не укладено відповідного
договору.

Згідно з ч. 2 ст. 152 Конституції України
закони, інші правові акти або їх окремі
положення, що визнані
неконституційними, втрачають чинність
з дня ухвалення Конституційним Судом
України рішення про їх
неконституційність.

Таким чином, з 7 жовтня 2009 року відсутні
норми, які унеможливлювали виплату
ОСОБА_1 пенсії.

До того ж, 11 грудня 2013 року при
зверненні позивача до УПФУ в м.
Нікополі та Нікопольському районі з
заявою про поновлення виплати,
призначеної раніше пенсії, ним були
вказані усі необхідні дані та надані
усі необхідні документи, однак
відповідач не вчинив жодних дій щодо
поновлення призначеної ОСОБА_1 пенсії.

Отже, вивчивши обставини справи,
колегія суддів зазначає, що суд першої
інстанції прийшов до вірного висновку,
що УПФУ в м. Нікополі та Нікопольському
районі неправомірно не поновило ОСОБА_1
призначену йому пенсію.

Відносно посилань відповідача в
апеляційній скарзі на не застосування
судом першої інстанції приписів ст. 99
КАС України щодо процесуальних строків
звернення до суду та ч. 1 ст. 46
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", колегія суддів зазначає,
що ч. 2 ст. 49 визначеного Закону
передбачено, що поновлення виплати
пенсії здійснюється за рішенням
територіального органу Пенсійного
фонду протягом десяти днів після
з'ясування обставин та наявності умов
для відновлення її виплати. Виплата
пенсії поновлюється в порядку,
передбаченому частино 3 статті 35 та
статтею 46 цього Закону.

Приписами ч. 2 ст. 46 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", визначено, що нараховані
суми пенсії, не отримані з вини органу,
що призначає і виплачує пенсії,
виплачуються за минулий час без
обмеження будь - яких строків з
нарахуванням компенсації втрати
частини доходів.

Отже, враховуючи, що з часу прийняття
рішення Конституційним Судом України,
яке є обов'язковим для виконання на
території України, позивачу з вини
відповідача не була поновлена та не
виплачувалась пенсія, суд першої
інстанції вірно не обмежив позивача
строком звернення до суду та періодом
виплати заборгованості.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
доводи апеляційної скарги не
спростовують правильності висновків
суду першої інстанції і не дають
підстав для висновку про помилкове
застосування судом першої інстанції
норм матеріального або процесуального
права, яке призвело б до неправильного
вирішення справи.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Зважаючи на відсутність підстав для
задоволення апеляційної скарги,
колегія суддів дійшла висновку про
залишення оскаржуваного рішення суду
першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 195, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в м. Нікополі
та Нікопольському районі - залишити без
задоволення.

Постанову Нікопольського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 21.05.2014 року у справі за
позовом ОСОБА_1 до управління
Пенсійного фонду України в м. Нікополі
та Нікопольському районі про визнання
протиправною бездіяльність управління
та зобов'язання поновити виплату
пенсії - залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
С.М. Іванов

Суддя:
С.В. Чабаненко

Суддя:
А.В. Шлай

З оригіналом згідно

судовий розпорядник
С. А. Макогон