Справа № 816/2844/14
Суддя: Старостін В.В.
Дата ухвалення: 2014-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2014 р.Справа № 816/2844/14Колегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Старостіна В.В.

Суддів: Бершова Г.Є. , Бегунца А.О.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Державної податкової
інспекції у м. Полтаві Головного
управління Міндоходів у Полтавській
області на постанову Полтавського
окружного адміністративного суду від
29.07.2014р. по справі № 816/2844/14

за позовом Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1

до Державної податкової інспекції у
м. Полтаві Головного управління
Міндоходів у Полтавській області

про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Фізична особа-підприємець
ОСОБА_1, звернувся до Полтавського
окружного адміністративного суду з
позовом до Державної податкової
інспекції у м. Полтаві Головного
управління Міндоходів у Полтавській
області, в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення від 06
червня 2014 року №12381-15.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначає, що відповідач порушив права
та інтереси позивача у сфері
публічно-правових відносин через
безпідставне визначення податкового
зобов'язання та застосування штрафних
(фінансових) санкцій.

На думку позивача, ДПІ у м. Полтаві
Головного управління Міндоходів у
Полтавській області не врахувало факт
перебування ФОП ОСОБА_2 на спрощеній
системі оподаткування, обліку та
звітності. Так, протягом 2013 року
позивач була платником єдиного податку
та фактично здійснювала у цей період
такий вид підприємницької діяльності
як "здавання в оренду власного
нерухомого майна". Нежитлове
приміщення у будинку АДРЕСА_1 належать
позивачу на праві приватної власності,
що підтверджується відповідними
правовстановлюючими документами. У
позивача не виникло права власності
або постійного користування земельною
ділянкою, оскільки земельна ділянка
належить співвласникам жилого будинку
на праві спільної сумісної власності. З
огляду на дані фактичні обставини та
враховуючи положення підпункту 297.1.4
пункту 297.1 статті 297 Податкового
кодексу України, в силу якого платники
єдиного податку звільняються від
обов'язку нарахування, сплати та
подання податкової звітності із
земельного податку за земельні
ділянки, що використовуються ними
безпосередньо для провадження
господарської діяльності, спірне
податкове повідомлення-рішення ДПІ від
06 червня 2014 року №12381-15 про сплату
земельного податку на суму1452,24 грн. є
протиправним та підлягає скасуванню.

Постановою Полтавського окружного
адміністративного суду від 29.07.14 року
позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
до Державної податкової інспекції у м.
Полтаві Головного управління
Міндоходів у Полтавській області про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення
задоволено.

Визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у м.
Полтаві Головного управління
Міндоходів у Полтавській області від 06
червня 2014 року №12381-15.

Відповідач, не погодившись з
постановою суду першої інстанції,
подав апеляційну скаргу, в якій просив
скасувати вказану постанову та
прийняти нову, якою відмовити позивачу
у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги відповідач посилається на
порушення судом першої інстанції при
прийнятті рішення норм матеріального
та процесуального права, що призвело до
неправильного, на його думку, вирішення
спору судом першої інстанції.

У відповідності до ч. 1 ст. 197 КАС
України, колегія суддів вважає за
можливе розглянути справу у порядку
письмового провадження за наявними у
справі доказами.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши доводи
апеляційної скарги, рішення суду
першої інстанції, дослідивши матеріали
справи, вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено у суді апеляційної
інстанції, що відповідно до наявних у
матеріалах справи документів, а саме:
копії нотаріально посвідченого
договору міни від 30 грудня 2010 року /а.с.
11-12/ та Витягу про державну реєстрації
прав ПП Полтавське бюро технічної
інвентаризації "Інвентаризатор" від 21
січня 2011 року №28744295 /а.с. 14/, ОСОБА_1 є
власником нежитлового приміщення в
будинку АДРЕСА_1.

ОСОБА_1 зареєстрована як фізична
особа-підприємець 05 грудня 2006 року
Виконавчим комітетом Полтавської
міської ради, реєстраційний номер
облікової картки платника податків
НОМЕР_1, про що видано свідоцтво серії
НОМЕР_2, копія якого наявна у матеріалах
справи /а.с. 9/.

Відповідно до Свідоцтва платника
єдиного податку серії НОМЕР_3 від 30
травня 2012 року, виданого суб'єкту
підприємницької діяльності-фізичній
особі ОСОБА_1 ДПІ у м. Полтаві, позивач
був зареєстрований як платник єдиного
податку з періоду 01 січня 2012 року за
наступними видами діяльності: 68.20
Надання в оренду й експлуатацію
власного чи орендованого нерухомого
майна /а.с. 10/.

Згідно письмових пояснень позивача,
належне ФОП ОСОБА_1 на праві приватної
власності нежитлове приміщення, яке
розташоване за адресою: АДРЕСА_1,
здавалися позивачем в оренду іншому
суб'єкту господарювання - ПАТ
"Український інформаційний банк", що
підтверджується наявною у матеріалах
справи копією договору оренди нежилого
приміщення від 01 лютого 2013 року,
укладеного ФОП ОСОБА_1 (Орендодавцем) з
ПАТ "Український інформаційний банк"
(Орендарем), строк дії договору - до 25
січня 2016 року /а.с. 16-18/.

06 червня 2014 року ДПІ у м. Полтаві було
проведено нарахування ФОП ОСОБА_1
земельного податку у розмірі 1452,24 грн
та відповідно до підпункту 54.3.3 пункту
54.3 статті 54 і пункту 286.5 статті 286
Податкового кодексу України прийнято
податкове повідомлення-рішення №12381-15
(форма "Ф") за платежем земельний
податок на суму грошового зобов'язання
у розмірі 1452,24 грн /а.с. 15/.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що податковим
повідомленням-рішенням 06 червня 2014
року №12381-15 порушено права та
охоронювані законом інтереси позивача
у сфері публічно-правових відносин, а
тому вказане рішення підлягає
скасуванню.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції, з
огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 120
Земельного кодексу України, до особи,
яка набула право власності на жилий
будинок, будівлю або споруду, розміщені
на земельній ділянці, що перебуває у
власності іншої особи, переходить
право власності на земельну ділянку
або її частину, на якій вони розміщені,
без зміни її цільового призначення.

Частиною першою статті 377
Цивільного кодексу України
встановлено, що до особи, яка набула
право власності на житловий будинок
(крім багатоквартирного), будівлю або
споруду, переходить право власності,
право користування на земельну
ділянку, на якій вони розміщені, без
зміни її цільового призначення в
обсязі та на умовах, встановлених для
попереднього землевласника
(землекористувача).

У пункті 287.6 статті 287 Податкового
кодексу України визначено, що при
переході права власності на будівлю,
споруду (їх частину) податок за
земельні ділянки, на яких розташовані
такі будівлі, споруди (їх частини), з
урахуванням прибудинкової території
сплачується на загальних підставах з
дати державної реєстрації права
власності на нерухоме майно.

Власник нежилого приміщення (його
частини) у багатоквартирному жилому
будинку сплачує до бюджету податок за
площі під такими приміщеннями (їх
частинами) з урахуванням пропорційної
частки прибудинкової території з дати
державної реєстрації права власності
на нерухоме майно /пункт 287.8 статті 287
Податкового кодексу України/.

За змістом викладених норм,
земельний податок за земельні ділянки,
на яких розташовані будівлі, споруди
(їх частини), з урахуванням
прибудинкової території, сплачується
власниками останніх на загальних
підставах.

При цьому згідно пункту 286.1 статті
286 зазначеного Кодексу підставою для
нарахування земельного податку є дані
державного земельного кадастру.
Відповідні органи виконавчої влади з
питань земельних ресурсів за запитом
відповідного органу державної
податкової служби за
місцезнаходженням земельної ділянки
подають інформацію, необхідну для
обчислення і справляння плати за землю,
у порядку, встановленому Кабінетом
Міністрів України.

Статтею 289 цього ж Кодексу
встановлено, що для визначення розміру
податку використовується нормативна
грошова оцінка земельних ділянок.
Центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
земельних відносин, здійснює
управління у сфері оцінки земель та
земельних ділянок.

Базовим податковим (звітним)
періодом для плати за землю є
календарний рік /пункт 285.1 статті 285
зазначеного Кодексу/.

Пунктом 286.5 вказаної статті
Податкового кодексу України визначено,
що нарахування фізичним особам сум
податку проводиться органами
державної податкової служби, які
видають платникові до 1 липня поточного
року податкове повідомлення-рішення
про внесення податку за формою,
встановленою у порядку визначеному
статтею 58 цього Кодексу.

У відповідності до пункту 286.6
статті 286 зазначеного Кодексу, за
земельну ділянку, на якій розташована
будівля, що перебуває у спільній
власності кількох юридичних або
фізичних осіб, податок нараховується з
урахуванням прибудинкової території
кожному з таких осіб: 1) у рівних
частинах - якщо будівля перебуває у
спільній сумісній власності кількох
осіб, але не поділена в натурі, або
одній з таких осіб-власників,
визначеній за їх згодою, якщо інше не
встановлено судом; 2) пропорційно
належній частці кожної особи - якщо
будівля перебуває у спільній частковій
власності; 3) пропорційно належній
частці кожної особи - якщо будівля
перебуває у спільній сумісній
власності і поділена в натурі.

За земельну ділянку, на якій
розташована будівля, що перебуває у
користуванні кількох юридичних або
фізичних осіб, податок нараховується
кожному з них пропорційно тій частині
площі будівлі, що знаходиться в їх
користуванні, з урахуванням
прибудинкової території.

Пунктом 287.5 статті 287 цього
Кодексу передбачено, що податок
фізичними особами сплачується
протягом 60 днів з дня вручення
податкового повідомлення-рішення.

Разом з тим, нормами статті 14
Податкового кодексу України визначено,
що:

- дані державного земельного кадастру -
сукупність відомостей і документів про
місце розташування та правовий режим
земельних ділянок, їх оцінку,
класифікацію земель, кількісну та
якісну характеристики, розподіл серед
власників землі та землекористувачів,
підготовлених відповідно до закону
/підпункт 14.1.42. пункт 14.1 цієї статті/;

- земельний податок - обов'язковий
платіж, що справляється з власників
земельних ділянок та земельних часток
(паїв), а також постійних
землекористувачів (далі - податок для
цілей розділу XIII цього Кодексу)
/підпункт 14.1.72. пункту 14.1 цієї статті/;

- землекористувачі - юридичні та
фізичні особи (резиденти і
нерезиденти), яким відповідно до закону
надані у користування земельні ділянки
державної та комунальної власності, у
тому числі на умовах оренди /підпункт
14.1.73. пункту 14.1 цієї статті/.

Згідно зі статтею 269 цього
Кодексу, платниками податку (плати за
землю) є власники земельних ділянок,
земельних часток (паїв), та
землекористувачі.

Власники землі та
землекористувачі сплачують плату за
землю з дня виникнення права власності
або права користування земельною
ділянкою /пункт 287.1 статті 287
Податкового кодексу України/.

З вищенаведеного, та з
урахуванням положень пункту 1.1 статті 1
Податкового кодексу України та статей 2
і 3 Земельного кодексу України, слідує,
що для цілей оподаткування земельним
податком особа повинна мати статус
землевласника/землекористувача,
набутого в порядку встановленому
Земельним кодексом України.

В силу норм статті 125 Земельного
кодексу України, право власності на
земельну ділянку посвідчується
державним актом, крім випадків,
визначених частиною другою цієї
статті. Право постійного користування
земельною ділянкою посвідчується
державним актом на право постійного
користування земельною ділянкою
/стаття 126 Земельного кодексу України/.
Право власності на земельну ділянку, а
також право постійного користування та
право оренди земельної ділянки
виникають з моменту державної
реєстрації цих прав.

Статтею 42 Земельного кодексу
України визначено, що земельні ділянки,
на яких розташовані багатоквартирні
жилі будинки, а також належні до них
будівлі, споруди та прибудинкові
території державної або комунальної
власності, надаються в постійне
користування підприємствам, установам
і організаціям, які здійснюють
управління цими будинками. У разі
приватизації громадянами
багатоквартирного жилого будинку
відповідна земельна ділянка може
передаватися безоплатно у власність
або надаватись у користування
об'єднанню власників. Порядок
використання земельних ділянок, на
яких розташовані багатоквартирні жилі
будинки, а також належні до них будівлі,
споруди та прибудинкові території,
визначається співвласниками. Розміри
та конфігурація земельних ділянок, на
яких розташовані багатоквартирні жилі
будинки, а також належні до них будівлі,
споруди та прибудинкові території,
визначаються на підставі проектів
розподілу території кварталу,
мікрорайону та відповідної
землевпорядної документації.

За таких обставин, положення
пункту 287.8 статті 287 Податкового
кодексу України самі по собі не можуть
бути правовою підставою набуття особою
права власності або користування
земельною ділянкою, яка знаходяться
під багатоквартирним будинком, де
знаходиться належні такій особі
нежитлові приміщення, оскільки такі
положення суперечать спеціальному
нормативному акту - Земельному кодексу
України, виключно яким регулюються
земельні відносини, і, як наслідок,
підставою для нарахування такій особі
плати за землю.

Колегія суддів виходить з положення
норм глави 1 розділу XIV "Спеціальні
податкові режими" Податкового кодексу
України, якими починаючи з 1 січня 2012
року регулюються правові засади
застосування спрощеної системи
оподаткування, обліку та звітності, а
також справляння єдиного податку.

Зокрема, у пункті 291.2 статті 291
Податкового кодексу України під
"спрощеною системою оподаткування,
обліку та звітності" розуміється
особливий механізм справляння
податків і зборів, що встановлює заміну
сплати окремих податків і зборів,
встановлених пунктом 297.1 статті 297
цього Кодексу, на сплату єдиного
податку в порядку та на умовах,
визначених цією главою, з одночасним
веденням спрощеного обліку та
звітності.

Згідно пункту 291.3 статті 291
вказаного Кодексу, юридична особа чи
фізична особа - підприємець може
самостійно обрати спрощену систему
оподаткування, якщо така особа
відповідає вимогам, встановленим цією
главою, та реєструється платником
єдиного податку в порядку, визначеному
цією главою.

Для обрання або переходу на
спрощену систему оподаткування суб'єкт
господарювання подає до органу
державної податкової служби заяву
/підпункт 298.1.1 пункту 298.1 статті 298
Податкового кодексу України/.

У відповідності до підпунктів 299.1
і 299.5 статті 299 цього Кодексу, свідоцтво
платника єдиного податку видається
безоплатно суб'єкту господарювання,
який подав до органу державної
податкової служби заяву щодо обрання
або переходу на спрощену систему
оподаткування, протягом 10 календарних
днів з дня подання суб'єктом
господарювання заяви.

Платникам єдиного податку першої
і другої груп, які провадять кілька
видів господарської діяльності, на які
встановлено різні ставки єдиного
податку, видається одне свідоцтво
платника єдиного податку /пункт 299.4
статті 299 Податкового кодексу України/.

При цьому у відповідності до
пункту 299.11 статті 299 Податкового
кодексу України у свідоцтві платника
єдиного податку зазначаються такі
відомості: 1) найменування суб'єкта
господарювання, код за ЄДРПОУ (для
юридичної особи) або прізвище, ім'я, по
батькові фізичної особи - підприємця,
реєстраційний номер облікової картки
платника податків (ідентифікаційний
номер) або серія та номер паспорта (для
фізичних осіб, які через свої релігійні
переконання в установленому порядку
відмовилися від прийняття
реєстраційного номера облікової
картки платника податків); 2) дані
документа, що підтверджує державну
реєстрацію юридичної особи або
фізичної особи - підприємця відповідно
до закону; 3) податкова адреса суб'єкта
господарювання; 4) місце провадження
господарської діяльності; 5) обрані
фізичною особою - підприємцем першої та
другої груп види господарської
діяльності згідно з КВЕД ДК 009:2010; 6) дата
(період) обрання або переходу на
спрощену систему оподаткування; 7)
ставка єдиного податку (3 або 5
відсотків); 8) дата виписки свідоцтва.

Пунктом 297.1 ст. 297 Податкового
кодексу України чітко встановлено, що
платники єдиного податку звільняються
від обов'язку нарахування, сплати та
подання податкової звітності з таких
податків і зборів: 1) податку на
прибуток підприємств; 2) податку на
доходи фізичних осіб у частині доходів
(об'єкта оподаткування), що отримані в
результаті господарської діяльності
фізичної особи та оподатковані згідно
з цією главою; 3) податку на додану
вартість з операцій з постачання
товарів, робіт та послуг, місце
постачання яких розташоване на митній
території України, крім податку на
додану вартість, що сплачується
фізичними особами та юридичними
особами, які обрали ставку єдиного
податку, визначену підпунктом 1
підпункту 293.3.1 пункту 293.3 або
підпунктом 1 підпункту 293.3.2 пункту 293.3
статті 293 цього Кодексу; 4) земельного
податку, крім земельного податку за
земельні ділянки, що не
використовуються ними для провадження
господарської діяльності; 5) збору за
провадження деяких видів
підприємницької діяльності; 6) збору на
розвиток виноградарства, садівництва і
хмелярства.

В силу норми частини першої
статті 325 Цивільного кодексу України
суб'єктами права приватної власності є
фізичні та юридичні особи. При цьому в
даній нормі законодавець
безпосередньо не виділяє окремого
статусу фізичної особи - як громадянина
та фізичної особи-підприємця, що з
урахуванням принципу, закріпленого в
частині першій статті 19 Конституції
України, на думку суду, нормативно
спростовує висновки перевіряючих.

Відповідно до статті 320
Цивільного кодексу України, власник
має право використовувати своє майно
для здійснення підприємницької
діяльності, крім випадків,
встановлених законом.

Законом можуть бути встановлені
умови використання власником свого
майна для здійснення підприємницької
діяльності.

Як вбачається з наявних
матеріалів справи та не спростовано
відповідачем, позивачем здійснюється
підприємницька діяльність
безпосередньо по здаванню
вищезгаданого власного нерухомого
майна (нежилого приміщення загальною
площею 102,7 м2) в оренду на спрощеній
системі оподаткування.

З огляду на вищевикладене
позивач, як платник єдиного податку, не
є платником земельного податку за
земельну ділянку, що знаходиться під
об'єктом оренди, що також
підтверджується практикою, зокрема
Постановою Верховного Суду України від
22 червня 2004 року у справі №28/506.

Згідно із частиною першою статті
2442 Кодексу адміністративного
судочинства України, рішення
Верховного Суду України, прийняте за
результатами розгляду заяви про
перегляд судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначені норми права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

Також колегія суддів звертає увагу, що
під час розгляду даної справи
відповідачем не було надано, а судом не
встановлено будь-яких документальних
доказів на підтвердження того, що
позивач набув статус власника або
землекористувача щодо частини
земельної ділянки площею 102,7 м2 під
багатоквартирним жилим будинком, де
знаходяться належні йому нежитлові
приміщення, доказів належності
позивачу вказаної земельної ділянки на
праві власності чи праві користування
або виділення її в якості
прибудинкової території, у зв'язку з
чим суд дійшов висновку про
протиправність донарахування позивачу
земельного податку податковим
повідомленням-рішенням.

Відповідно до статті 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно частини першої статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства
України, розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Відповідно до частини другою
статті 71 Кодексу адміністративного
судочинства України, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Отже, обов'язок доведення обставин, які
стали підставою для прийняття
оскаржуваного повідомлення-рішення
покладено на контролюючий орган.

Відповідач не довів суду
правомірність прийнятого ним
податкового повідомлення-рішення.

Системний аналіз вказаних правових
норм та оцінка фактичних обставин
справи дають підстави суду дійти
висновку, що при прийнятті спірного
податкового повідомлення-рішення
суб'єкт владних повноважень діяв з
недотриманням приписів закону,
необґрунтовано, упереджено, без
з'ясування необхідних обставин, що мали
значення для прийняття рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про недоведеність факту
порушення податкового законодавства з
боку позивача та про неправомірність
оскаржуваного податкового
повідомлення-рішення.

Суд першої інстанції належним чином
оцінив надані докази і на підставі
встановленого, обґрунтовано
задовольнив адміністративний позов.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове
рішення повинно бути законним та
обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що постанова
суду першої інстанції від 29.07.14 р.
відповідає вимогам ст. 159 КАС України, а
тому відсутні підстави для її
скасування та задоволення апеляційних
вимог відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову або ухвалу
суду - без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія
суддів, погоджуючись з висновками суду
першої інстанції, вважає, що суд дійшов
вичерпних юридичних висновків щодо
встановлення фактичних обставин
справи і правильно застосував до
спірних правовідносин сторін норми
матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених
вище підстав, висновків суду не
спростовують.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 197, п.1 ч.1
ст.198, ч.1 ст. 200, п.1 ч.1 ст. 205, 206, 209, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у м. Полтаві
Головного управління Міндоходів у
Полтавській області залишити без
задоволення.

Постанову Полтавського окружного
адміністративного суду від 29.07.2014р. по
справі № 816/2844/14 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили.

Головуючий суддя Старостін В.В.Судді
Бершов Г.Є. Бегунц А.О.