Справа № 810/3538/14
Суддя: Терлецька О.О.
Дата ухвалення: 2014-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2014 року 810/3538/14

Суддя Київського окружного
адміністративного суду Терлецька О.О.,
розглянувши у порядку письмового
провадження адміністративну справу

за позовом фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1

до Броварської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Київський області

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного
адміністративного суду звернулась
фізична особа-підприємця ОСОБА_1
(надалі - позивач) з позовом до
Броварської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області (надалі - відповідач) про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень від
17.04.2014 №, № та № .

В судове засідання, призначене на
09.07.2014, сторони повідомлені належним
чином про розгляд справи не з'явились.
Уповноважені представники сторін
просили суд розглядати справу за їх
відсутності та у порядку письмового
провадження.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 Кодексу
адміністративного судочинства
України, особа, яка бере участь у
справі, має право заявити клопотання
про розгляд справи за її відсутності.
Якщо таке клопотання заявили всі особи,
які беруть участь у справі, судовий
розгляд справи здійснюється в порядку
письмового провадження за наявними у
справі матеріалами.

Враховуючи наведене, суд дійшов
висновку про розгляд справи у порядку
письмового провадження.

В обґрунтування позовних вимог,
позивач вказав, що висновки
відповідача викладені в акті перевірки
щодо порушення позивачем норма
податкового законодавства є
невмотивованими, а оскаржувані
податкові повідомлення-рішення
протиправними,у зв'язку з чим позивач
просив суд задовольнити позовні вимоги
та скасувати оскаржувані податкові
повідомлення-рішення.

Представник відповідача проти позову
заперечив, заперечення виклав у
письмовій формі, просив відмовити у
задоволенні позовних вимог.
Обґрунтовуючи заперечення проти
позову представник відповідача
зазначив, що вважає висновки акта
перевірки мотивованими, а оскаржувані
податкові повідомлення-рішення -
законними.

Дослідивши обставини справи та наявні
у справі докази, суд встановив
наступне.

З 04.03.2014 по 25.03.2014 року податковим
органом була проведена документальна
позапланова виїзна перевірка позивача
з питань дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.01.2011 по 31.12.2013 (надалі - Акт
перевірки від 01.04.2014).

Із вказаного Акта перевірки слідує, що
відповідач встановив вчинення
позивачем наступних порушень:

- ч.1, 5 статті 203, п. 1,2 ст. 215, ст.. 288
Цивільного кодексу України, у
результаті чого, встановлено
відсутність об'єктів оподаткування
при придбанні послуг позивача з
контрагентом ТЗОВ «ЕВЕРСТОН Україна»
на суму 36769,55 грн.

- п. 177.1 ст.177 та п. 177.4, ст.. 177
Податкового кодексу України, в
результаті чого, занижено одержаний
дохід в 2012-2013 роках на суму 95181,77 грн. та
завищено вартість документально
підтверджених витрат в 2012-2013 роках на
суму 95181,77 грн. у результаті чого
донараховано податку з доходів
фізичних осіб від підприємницької
діяльності в сумі 16167,68 грн.

- п.198,6 ст. 198 ПК України, а саме
занижено податкові зобов'язання всього
в сумі 3 545,62 грн, вт.ч: в вересні 2012 року
на 956, 27 грн., в грудні 2012 року на 25 89,35
грн.

- п.1 ст. 1, п.4, 5 ст.4, п.2, 3, ст. 7, п.11 ст. 8
ст. 9 Закону України «Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування», за
період з 01.01.2011 року по 31.12.2013 року
складає 33 028,08 гривень.

- п. 177.10 ст. 177 ПК України, «Порядку
ведення Книги обліку доходів і витрат,
яку ведуть фізичні особи-підприємці,
крім осіб, що обрали спрощену систему
оподаткування, і фізичні особи, які
проводять незалежну професійну
діяльність», а саме не ведення книги
обліку доходів та витрат за звітний
період з 01.01.2012 року по 31.12.2012 року.

На підставі вказаного Акта перевірки
відповідачем було прийнято
оскаржувані податкові
повідомлення-рішення від 17.04.2014 №,
№ та № .

Позивач не погоджуючись із вказаними
податковими повідомленнями-рішеннями,
звернувся до суду з даним
адміністративним позовом.

Досліджуючи правомірність
оскаржуваних податкових повідомлень -
рішень, суд надав оцінку документам,
які були досліджені і відповідачем при
проведенні перевірки позивача, а саме:

- копії договорів;

- копіям додаткових угод;

- копіям податкових накладних;

- копіям товарно-транспортних
накладних;

- копіям платіжних доручень;

- копії журналу реєстрації
довіреностей.

Із вищезазначених документів слідує,
що відповідачем було встановлено
порушення господарської діяльності
позивача, а саме:відсутні об'єкти
оподаткування при придбанні послуг та
відсутній факт загального здійснення
господарських операцій;занижено
одержаний дохід та завищено вартість
витрат; занижено податкове
зобов'язання; відсутнє ведення книги
обліку доходів та витрат за звітній
період.

Надаючи правову оцінку
правовідносинам, які складають предмет
спору у даній справі, суд виходить з
наступного.

Відповідно до частини другої статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України, в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Уповноважений представник відповідача
заперечував проти задоволення позову,
однак його заперечення не були
підтверджені належними та достатніми
доказами.

Відсутність належних доказів, які б
вказували на порушення податкового
законодавства, що має наслідком
безумовне та чітко визначене
застосування відповідних санкцій
податкового законодавства, та за умов
застосування презумпції правомірності
рішень платника податку, передбаченого
п.4.1.4. п. 4.1 ст. 4 Податкового кодексу
України, приводить суд до висновку про
задоволення позову та скасування
оскаржуваних податкових повідомлень -
рішень.

Стаття 203 Цивільного кодексу України
встановлює загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину. Таким чином,
відповідно до ч. 1. Ст. 203 Цивільного
кодексу України зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам.

ч.5. ст. 203 Цивільного кодексу України,
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Відповідно до п.п. 1, 2 статті 215
Цивільного кодексу України, підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Також, відповідно до статті 228
Цивільного кодексу України, правочин
вважається таким, що порушує публічний
порядок, якщо він був спрямований на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.
Правочин, який порушує публічний
порядок, є нікчемним.

Відповідно до п. 198.1. статті 198
Податкового кодексу України, право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій, зокрема і з придбання
товарів.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198
Податкового кодексу України, датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше; дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.6 статті 198
Податкового кодексу України, не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
цього Кодексу.

У разі якщо платник податку не включив
у відповідному звітному періоді до
податкового кредиту суму податку на
додану вартість на підставі отриманих
податкових накладних, таке право
зберігається за ним протягом 365
календарних днів з дати виписки
податкової накладної.

Відповідно до пункту 2 статті 3 Закону
України від 16.07.1999 № 996-XIV «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», податкова
звітність ґрунтується на даних
бухгалтерського обліку, що ведеться
підприємством.

Також, п.177.1. ст. 177 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачає, що доходи фізичних осіб -
підприємців, отримані протягом
календарного року від провадження
господарської діяльності,
оподатковуються за ставками,
визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього
Кодексу.

Відповідно до п. 177.4. ст. 177 Кодексу
адміністративного судочинства України
до переліку витрат, безпосередньо
пов'язаних з отриманням доходів,
належать документально підтверджені
витрати, що включаються до витрат
операційної діяльності згідно з
розділом III цього Кодексу.

Згідно до п. 177.10. ст. 177 Кодексу
адміністративного судочинства України
фізичні особи - підприємці зобов'язані
вести Книгу обліку доходів і витрат та
мати підтверджуючі документи щодо
походження товару.

Відповідно до п.п. 4, 5 статті 4 Закону
України «Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» фізичні особи -
підприємці, в тому числі ті, які обрали
спрощену систему оподаткування, та
члени сімей цих осіб, які беруть участь
у провадженні ними підприємницької
діяльності; особи, які забезпечують
себе роботою самостійно - займаються
незалежною професійною діяльністю, а
саме науковою, літературною,
артистичною, художньою, освітньою або
викладацькою, а також медичною,
юридичною практикою, в тому числі
адвокатською, нотаріальною діяльністю,
або особи, які провадять релігійну
(місіонерську) діяльність, іншу подібну
діяльність та отримують дохід
безпосередньо від цієї діяльності, за
умови, що такі особи не є найманими
працівниками чи підприємцями;

Відповідно до п.п. 2,3 ст. 7 Закону України
«Про збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» для платників,
зазначених у пункті 4 (крім фізичних
осіб - підприємців, які обрали спрощену
систему оподаткування) та 5 частини
першої статті 4 цього Закону, - на суму
доходу (прибутку), отриманого від їх
діяльності, що підлягає обкладенню
податком на доходи фізичних осіб, та на
суму доходу, що розподіляється між
членами сім'ї фізичних осіб -
підприємців, які беруть участь у
провадженні ними підприємницької
діяльності. При цьому сума єдиного
внеску не може бути меншою за розмір
мінімального страхового внеску за
кожну особу за місяць, у якому отримано
дохід (прибуток); для платників,
зазначених у пункті 4 частини першої
статті 4 цього Закону, які обрали
спрощену систему оподаткування, - на
суми, що визначаються такими
платниками самостійно для себе та
членів сім'ї, які беруть участь у
провадженні ними підприємницької
діяльності, але не більше максимальної
величини бази нарахування єдиного
внеску, встановленої цим Законом. При
цьому сума єдиного внеску не може бути
меншою за розмір мінімального
страхового внеску за кожну особу;

За умов відсутності доказів вчинення
позивачем правопорушення у сфері саме
податкових правовідносин,
застосування санкцій податкового
законодавства у вигляді донарахування
податкових зобов'язань та штрафу є
безпідставним та необґрунтованим.

Відповідно до роз'яснення Пленуму
Верховного Суду України, яке викладене
у постанові від 6 листопада 2009 року № 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» нікчемними є
правочини, що посягають на суспільні,
економічні та соціальні основи
держави, зокрема: правочини, спрямовані
на використання всупереч закону
комунальної, державної або приватної
власності; правочини, спрямовані на
незаконне відчуження або незаконне
володіння, користування, розпорядження
об'єктами права власності українського
народу - землею як основним
національним багатством, що перебуває
під особливою охороною держави, її
надрами, іншими природними ресурсами
(стаття 14 Конституції України);
правочини щодо відчуження викраденого
майна; правочини, що порушують правовий
режим вилучених з обігу або обмежених в
обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на
порушення інших об'єктів права,
передбачені іншими нормами публічного
права, не є такими, що порушують
публічний порядок.

Відповідно до ч. 2 ст. 161 Кодексу
адміністративного судочинства
України, при виборі правової норми, що
підлягає застосуванню до спірних
правовідносин, суд зобов'язаний
враховувати висновки Верховного Суду
України, викладені у рішеннях,
прийнятих за результатами розгляду
заяв про перегляд судового рішення з
підстави, передбаченої пунктом 1
частини першої статті 237 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 статті 244-2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, рішення Верховного Суду
України, прийняте за результатами
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначені норми права, та для всіх
судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

Відповідачем не надано доводів в
обґрунтування поданих письмових
заперечень. Таким чином,відповідач
всупереч вимогам статті 71 КАСУ та не
виконав обов'язку щодо доведення
оскаржуваного рішення. З таких умов,
суд не має підстав для спростування
доводів вказаних в позовній заяві. А
відтак, позовні вимоги підлягають
задоволенню.

Враховуючи викладене, податкові
повідомлення-рішення від 17.04.2014 №,
№ та № . - є протиправними і
підлягають скасуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Керуючись статтями 11, 14, 69, 70, 71, 94, 122,
158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

1. Адміністративний позов
задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними та
скасувати податкові
повідомлення-рішення від 17.04.2014 №,
№ та № ., прийняті
Броварською об'єднаною державною
податковою інспекцією Головного
управління Міндоходів у Київській
області.

3. Стягнути з Державного бюджету
України на користь фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 сплачений
судовий збір у розмірі 182 (сто
вісімдесят дві) грн. 70 коп.

4. Копію постанови надіслати
сторонам.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано в
установлені строки. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після повернення апеляційної скарги,
відмови у відкритті апеляційного
провадження або набрання законної сили
рішенням за наслідками апеляційного
провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду
подається до Київського апеляційного
адміністративного суду через
Київський окружний адміністративний
суд протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Суддя
Терлецька О.О.