Справа № 810/4611/14
Суддя: Леонтович А.М.
Дата ухвалення: 2014-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2014 року
№810/4611/14

Приміщення суду за адресою: місто Київ,
бульвар Лесі Українки, 26, зал судових
засідань № 1018

Київський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді -
Леонтовича А.М.

при секретарі -
Бончевій О.С.

за участю представників сторін:

від позивача:
ОСОБА_1

від відповідача:
Сергієнко В.С. (за довіреністю)

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу

за позовом до проОСОБА_3 Державної
інспекції України з безпеки на
наземному транспорті Управління
Укртрансінспекції у Київській області
скасування постанов, - В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 (далі - позивач) звернулась до
Київського окружного
адміністративного суду з позовом до
Державної інспекції України з безпеки
на наземному транспорті Управління
Укртрансінспекції у Київській області
(далі - відповідач) про скасування
постанов Державної інспекції України з
безпеки на наземному транспорті
Управління Укртрансінспекції у
Київській області №026619 від 7 квітня 2014
року та №026643 від 8 квітня 2014 року про
застосування фінансових санкцій.

В обґрунтування позову позивач
зазначила, що відповідач безпідставно
дійшов висновку щодо порушення ОСОБА_3
вимог законодавства у сфері
автомобільного транспорту України.
Позивач наголошувала, що не надає
послуг з перевезень вантажів або
пасажирів та не є фізичною
особою-підприємцем, а у день складання
протоколу не керувала транспортним
засобом та не була у місці проведення
перевірки, отже не могла вчинити
правопорушення. Відтак постанови про
накладення
адміністративно-господарського штрафу
не ґрунтуються на фактичних обставинах
і є протиправними.

Позивач позовні вимоги підтримала у
повному обсязі, просила суд позов
задовольнити.

Представник відповідача позов не
визнав, зазначивши, що посадові особи
Управління Укртрансінспекції у
Київській області при проведенні
перевірки позивача, а також прийнятті
рішення про застосування фінансових
санкцій діяли на підставі у порядку та
у межах Законів України. У ході
перевірки працівниками інспекції було
встановлено використання
транспортного засобу, що належить
позивачу для надання послуг з
перевезення пасажирів за відсутності
необхідних дозволів та документів,
передбачених Законом України «Про
автомобільний транспорт».

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, всебічно і повно
з'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
врахувавши норми закону, які діяли на
момент виникнення правовідносин між
сторонами, суд вважає встановленими
наступні обставини та відповідні їм
правовідносини.

ОСОБА_3 21 вересня 2004 року зареєстрована
Виконавчим комітетом Білоцерківської
міської ради Київської області як
фізична особа-підприємець, про що
свідчить Свідоцтво про державну
реєстрацію фізичної особи-підприємця
Серія НОМЕР_2 (а.с. 21)

1 серпня 2014 року державним реєстратором
Реєстраційної служби Білоцерківського
міськрайонного управління юстиції
Київської області внесено запис
№3000737 про припинення
підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_3
(а.с. 22).

Як вбачається з матеріалів справи, 8 та
12 лютого 2014 року державними
інспекторами Управління
Укртрансінспекції у Київській області
на підставі завдання від 3 лютого 2014
року №022244 та від 10 лютого 2014 року №022276
відповідно, проведено перевірку
транспортного засобу Рено, номерний
знак НОМЕР_1, що належить ОСОБА_3
Перевірка вказаного автомобіля
здійснювалась на ділянках дороги
о.в.д.д в радіусі 17 км із центром ст.
метро «Університет» у м. Києві та на
площі радіусом 17 км з центром на ст.
метро «Поштова площа» у м. Києві

Перевіркою встановлено порушення
ОСОБА_3 абзацу 3 частини 1 статті 60
Закону України «Про автомобільний
транспорт», а саме: надання послуг з
перевезень пасажирів легковим
автомобілем на замовлення (Київ-Одеса)
без оформлення документів, перелік
яких визначений саттею 39 Закону
України "Про автомобільний транспорт":
ліцензійної картки, копії договору із
замовником транспортних послуг.

За наслідками перевірки посадовими
особами управління Укртрансінспекції
у Київській області складені акти про
проведення перевірки додержання вимог
законодавства про автомобільний
транспорт під час виконання перевезень
пасажирів і вантажів автомобільним
транспортом від 8 лютого 2014 року №004960
та від 12 лютого 2014 року №005359 (а.с. 46,51).

На підставі акта перевірки
відповідачем винесені постанови від 7
квітня 2014 року №026619 та від 8 квітня 2014
року №026643, якими на позивача накладено
адміністративно-господарський штраф у
розмірі 1700,00 грн. (разом - 3400,00 грн.) (а.с.
45, 50).

Не погоджуючись із зазначеними
рішеннями, позивач звернулась до суду.

Засади організації та діяльності
автомобільного транспорту в Україні
регулюються Законом України "Про
автомобільний транспорт".

Процедуру здійснення державного
контролю за додержанням суб'єктами
господарювання, які провадять
діяльність у сфері автомобільного
транспорту (далі - суб'єкти
господарювання), вимог законодавства
про автомобільний транспорт, норм та
стандартів щодо організації
перевезень пасажирів і вантажів
автомобільним транспортом, норм
міжнародних договорів про міжнародне
автомобільне сполучення, наявністю
відповідних ліцензій і ліцензійних
карток, виконанням ними ліцензійних
умов, а також процедуру здійснення
державного нагляду за забезпеченням
такими суб'єктами господарювання
безпеки автомобільних перевезень
визначає Порядок здійснення
державного контролю на автомобільному
транспорті, затверджений Постановою
Кабінету міністрів України № 1567 від
08.11.2006 року (далі - Порядок № 1567).

Відповідно до пунктів 2, 3, 4 Порядку №1567
- органами державного контролю на
автомобільному транспорті є
Укртрансінспекція, її територіальні
органи - управління в Автономній
Республіці Крим, обласні, Київське та
Севастопольське міські, районні
управління.

Державний контроль на автомобільному
транспорті здійснюється посадовими
особами органу державного контролю
шляхом проведення планових,
позапланових та рейдових перевірок.

У статті 1 Закону України "Про
автомобільний транспорт" визначені
основні терміни, зокрема:

пасажирські перевезення - перевезення
пасажирів легковими автомобілями або
автобусами;

нерегулярні пасажирські перевезення -
перевезення пасажирів автобусом,
замовленим юридичною або фізичною
особою з укладанням письмового
договору на кожну послугу, в якому
визначають маршрут руху, дату та час
перевезень, інші умови перевезень та
форму оплати послуги, або перевезення
за власний кошт;

перевезення пасажирів у режимі
маршрутного таксі - перевезення
пасажирів на міському чи приміському
автобусному маршруті загального
користування за розкладом руху, в якому
визначається час відправлення
автобусів з початкового та кінцевого
пунктів маршруту з висадкою і посадкою
пасажирів чи громадян на їхню вимогу на
шляху прямування автобуса в місцях, де
це не заборонено правилами дорожнього
руху;

перевезення пасажирів легковим
автомобілем на замовлення -
перевезення пасажирів легковим
автомобілем загального призначення,
замовленим юридичною або фізичною
особою з укладанням письмового
договору на кожну послугу чи на
обумовлений термін обслуговування, у
якому визначають умови обслуговування,
вартість послуги, термін її виконання
та інші положення за домовленістю
сторін;

послуга з перевезення пасажирів чи
вантажів - перевезення пасажирів чи
вантажів транспортними засобами на
договірних умовах із замовником
послуги за плату.

Статтею 908 Цивільного кодексу України
встановлено, що перевезення вантажу,
пасажирів, багажу, пошти здійснюється
за договором перевезення. Відповідно
до статті 910 Цивільного Кодексу
України за договором перевезення
пасажира одна сторона (перевізник)
зобов'язується перевезти другу сторону
(пасажира) до пункту призначення, а в
разі здавання багажу - також доставити
багаж до пункту призначення та видати
його особі, яка має право на одержання
багажу, а пасажир зобов'язується
сплатити встановлену плату за проїзд, а
у разі здавання багажу - також за його
провезення. Укладення договору
перевезення пасажира та багажу
підтверджується видачею відповідно
квитка та багажної квитанції, форми
яких встановлюються відповідно до
транспортних кодексів (статутів).

Згідно зі статтею 29 Закону України "Про
автомобільний транспорт"
автомобільним перевізником та
автомобільним самозайнятим
перевізником, які здійснюють
перевезення пасажирів на договірних
умовах, є суб'єкти господарювання, які
відповідно до законодавства та
одержаної ліцензії надають послуги за
договором перевезення пасажирів
транспортним засобом, що
використовується ними на законних
підставах.

Статтею 39 Закону України «Про
автомобільний транспорт» встановлено,
що автомобільні перевізники, водії,
пасажири повинні мати і пред'являти
особам, які уповноважені здійснювати
контроль на автомобільному транспорті
та у сфері безпеки дорожнього руху,
документи, на підставі яких
виконуються пасажирські перевезення.

Документи для фізичної особи, що
здійснює перевезення пасажирів
легковими автомобілями на замовлення:
для автомобільного перевізника -
ліцензія, договір із замовником
послуги, інші документи, передбачені
законодавством України;

для водія легкового автомобіля -
посвідчення водія відповідної
категорії, свідоцтво про реєстрацію
транспортного засобу, ліцензійна
картка, копія договору із замовником
послуги, інші документи, передбачені
законодавством України.

Згідно пункту 15 Порядку здійснення
державного контролю на автомобільному
транспорті, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України № 1567 від
08.11.2006 року, під час проведення рейдової
перевірки перевіряється: наявність
визначених статтями 39 і 48 Закону №2344-111
документів, на підставі яких
здійснюються перевезення
автомобільним транспортом; наявність у
документах водія відмітки про
проходження ним медичного огляду та
проведення перевірки технічного стану
транспортного засобу перед виїздом на
маршрут; відповідність зовнішнього і
внутрішнього спорядження
(екіпірування) транспортного засобу
встановленим вимогам; оснащення таксі
справним таксометром; відповідність
кількості пасажирів, що перевозяться,
відомостям, зазначеним у реєстраційних
документах, або нормам, передбаченим
технічною характеристикою
транспортного засобу; додержання
водієм автобуса затвердженого
розкладу та маршруту руху; наявність у
всіх пасажирів квитків на проїзд та
квитанцій на перевезення багажу, а у
разі пільгового проїзду - відповідного
посвідчення; додержання водієм режиму
праці та відпочинку, а також вимоги
щодо наявності в автобусі двох водіїв у
разі перевезення пасажирів на відстань
500 і більше кілометрів; виконання
водієм інших вимог Правил надання
послуг пасажирського автомобільного
транспорту та Правил перевезень
вантажів автомобільним транспортом в
Україні.

Відповідно до статті 60 Закону України
«Про автомобільний транспорт» за
порушення законодавства про
автомобільний транспорт до
автомобільних перевізників
застосовуються
адміністративно-господарські штрафи
за надання послуг з перевезень
пасажирів та вантажів без оформлення
документів, перелік яких визначений
статтями 39 та 48 цього Закону за що
передбачено штраф у розмірі ста
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян.

Отже, рейдові перевірки здійснюються
відносно транспортного засобу та
водія, який ним керує на час проведення
перевірки. Водночас, при виявлені
правопорушень у сфері автомобільного
транспорту, визначальним для
встановлення суб'єкта
відповідальності є характер
взаємовідносин між водієм
транспортного засобу і його власником
(автомобільним перевізником).

Особа водія та особа автомобільного
перевізника може збігатись, у разі якщо
водій є фізичною особою-підприємцем,
який надає відповідні послуги з
перевезення вантажів або пасажирів. У
випадку коли водій транспортного
засобу не є суб'єктом господарювання, і
перебуває з автомобільним
перевізником у трудових відносинах,
або ж у випадку, коли транспортний
засіб перебуває в оренді (користуванні)
іншої особи, відповідальність за
порушення передбачені статтею 60
Закону України «Про автомобільний
транспорт» несе власник або користувач
транспортного засобу.

Таким чином, Законом чітко визначено
суб'єкта відповідальності за ст. 60
Закону, і для притягнення за цією
статтею до відповідальності особи
потрібно пересвідчитися у наявності у
неї статусу автомобільного
перевізника.

Позивач стверджує, що вона не
здійснювала жодних перевезень
пасажирів та не була в місті Києві 8 та
12 лютого 2014 року у місцях вчинення
правопорушення, оскільки на постійній
основі працює товарознавцем згідно
договору з ФОП ОСОБА_4 (а.с. 25-27) та у
вказані дні перебувала у магазині, що
знаходиться у місті Біла Церква
Київської області.

У ході розгляду справи судом за
клопотанням позивача допитані свідки
ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які підтвердили, що
ОСОБА_3 працює в магазині ФОП ОСОБА_4
продавцем. 8 та 12 лютого 2014 року з 8:00 до
21:00 год. перебувала на робочому місці у
магазині за адресою АДРЕСА_1.

Позивач також наголошувала, що у
вказаний період не здійснювала жодної
підприємницької діяльності, пов'язаної
з автомобільним транспортом, вказаним
транспортним засобом користувалась
виключно в особистих цілях. Крім того,
зазначила, що автомобілем постійно
користувався чоловік та батько.

Як вбачається із матеріалів справи,
власником транспортного засобу Рено
АІ4737ВТ щодо якого працівниками
Укртрансінспекції у Київській області
було здійснено перевірку, є ОСОБА_3 (а.с.
32).

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу НОМЕР_3 право
користування автомобілем має також
ОСОБА_4 (а.с. 32).

Статтею 319 Цивільного кодексу України
передбачено, власник володіє,
користується, розпоряджається своїм
майном на власний розсуд. Власник має
право вчиняти щодо свого майна будь-які
дії, які не суперечать закону. При
здійсненні своїх прав та виконанні
обов'язків власник зобов'язаний
додержуватися моральних засад
суспільства. Усім власникам
забезпечуються рівні умови здійснення
своїх прав. Власність зобов'язує.
Власник не може використовувати
право власності на шкоду правам,
свободам та гідності громадян,
суспільства, погіршувати екологічну
ситуацію та природні якості землі.
Держава не втручається у здійснення
власником права власності.

Відповідно до пункту 7 Порядку
державної реєстрації (перереєстрації),
зняття з обліку автомобілів, автобусів,
а також самохідних машин,
сконструйованих на шасі автомобілів,
мотоциклів усіх типів, марок і моделей,
причепів, напівпричепів, мотоколясок,
інших прирівняних до них транспортних
засобів та мопедів, затвердженого
Постановою Кабінету Міністрів України
№1388 від 7 вересня 1998 року власники
транспортних засобів та особи, що
експлуатують такі засоби на законних
підставах, або їх представники (далі -
власники) зобов'язані зареєструвати
(перереєструвати) транспортні засоби
протягом десяти діб після придбання
(одержання) або митного оформлення, або
тимчасового ввезення на територію
України, або виникнення обставин, що є
підставою для внесення змін до
реєстраційних документів. Строк
державної реєстрації продовжується у
разі подання документів, які
підтверджують відсутність можливості
своєчасного її проведення власниками
транспортних засобів (хвороба,
відрядження або інші поважні причини).

Пунктом 6 цього Порядку, зокрема,
передбачено, що транспортні засоби
реєструються за юридичними та
фізичними особами в
реєстраційно-екзаменаційних
підрозділах Державтоінспекції (далі -
підрозділи Державтоінспекції).

Відповідно до пункту 2.2 Правил
дорожнього руху власник транспортного
засобу, а також особа, використовує
такий транспортний засіб на законних
підставах, можуть передавати керування
транспортним засобом іншій особі, що
має при собі посвідчення водія на право
керування транспорт засобом
відповідної категорії. Власник
транспортного засобу може передавати
такий засіб у користування іншій особі,
що має посвідчення водія на право
керування транспортним засіб
відповідної категорії, передавши їй
реєстраційний документ на цей
транспортний засіб.

При цьому, суд зазначає, що юридична
відповідальність носить
індивідуальний характер, тобто
порушення вимог статті 60 Закону
України «Про автомобільний транспорт»
має наслідком застосування штрафних
санкцій до автомобільного перевізника
- особи, що здійснює перевезення
пасажирів транспортними засобами на
договірних умовах із замовником
послуги за плату.

Водночас, для встановлення факту
порушення порядку надання послуг з
перевезення пасажирів на замовлення,
визначальним є наявність таких ознак,
як слідування певним маршрутом,
направленість послуг на отримання
прибутку шляхом стягнення плати з
пасажирів, тощо.

Як вбачається з актів перевірок,
підставою для висновку про надання
позивачем послуг з перевезення
пасажирів на замовлення за маршрутом
«Київ-Одеса» стала та обставина, що під
час зупинки транспортного засобу в
його салоні знаходились пасажири (сім
чоловік при зупинці 8 лютого 2014 року в
радіусі 17 км від станції метро
«Університет» в м. Києві та шість
чоловік при зупинці 12 лютого 2014 року в
радіусі 17 км від станції метро «Поштова
площа» в м. Києві).

На переконання суду наявність у
транспортному засобі фізичних осіб -
пасажирів, без документальної або
іншої фіксації факту проїзду останніми
на договірних умовах - замовлення на
платній основі, є лише припущеннями
інспекторів Укртрансінспекції про
перевезення на замовлення.

З наданих відповідачем доказів та
обставин, висвітлених в акті перевірки
не вбачається, що транспортний засіб
позивача був облаштований таким чином,
щоб можливо було стверджувати про
надання позивачем транспортних послуг
на замовлення .

Суд не приймає посилання відповідача,
як на доказ здійснення ОСОБА_3
перевезень пасажирів, на факт
наявності трафарету на вітровому склі
транспортного засобу із зазначенням
маршруту слідування, оскільки в акті
перевірки дана обставина не
відображена, та не була підтверджена у
ході розгляду справи належними
доказами, як то матеріалами фото
фіксації, показами свідків, тощо.

Суд наголошує, що перевірка
транспортних засобів на предмет
порушень правил та порядку надання
транспортних послуг є обов'язком саме
працівників Укртрансінспекції.

При цьому, складанням інспектором акту
перевірки із відображенням у ньому
твердження щодо здійснення
пасажирських перевезень на замовлення
без ліцензійної картки і копій
договорів із замовником послуги є
недостатнім, і повинно здійснюватись
шляхом повного фіксування та збирання
всіх необхідних доказів на
підтвердження таких обставин і
зазначеного висновку. В тому числі
шляхом фіксування місця і предмета
правопорушення фото і відеозасобами,
детального опису порушників, учасників
такого порушення та опису усіх дій
інспекторів, запитань і пропозицій
вчинених під час перевірки, для
підтвердження факту вжиття
інспекторами усіх передбачених
Законом заходів з метою підтвердження
факту правопорушення, а також обставин
що їм перешкоджали.

Натомість, акти перевірки не містять
будь-яких переконливих доказів, щодо
здійснення позивачем автомобільних
перевезень на замовлення.

З урахуванням викладеного, суд дійшов
висновку, що відповідачем не доведений
факт здійснення позивачем
пасажирських перевезень в розумінні
Закону України "Про автомобільний
транспорт", оскільки не встановлені
такі умови, як факт перевезення
пасажирів, наявність договору
перевезення у будь-якій формі,
отримання плати за перевезення.

Судом також враховано, що відповідачем
не спростовано того факту, що у 8 та 12
лютого 2014 року транспортний засіб щодо
якого відбувалась перевірка не
знаходився у користуванні позивача,
відповідно ОСОБА_3 не могла надавати
послуги з нерегулярних перевезень
пасажирів, а отже не може визнаватися
автомобільним перевізником, як
суб'єктом відповідальності за
правопорушення, передбачене статтею 60
Закону України «Про автомобільний
транспорт»

Частиною 1 статті 69 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що доказами в
адміністративному судочинстві є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення осіб, які беруть
участь у справі, та інші обставини, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

Статтею 70 Кодексу адміністративного
судочинства України визначено, що
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмету доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмету доказування.
Обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

За таких обставин, у суду відсутні
підстави вважати, що 8 та 12 лютого 2014
року позивачем організовувались та
надавались послуги з перевезення
пасажирів.

Суд наголошує, що відповідальною за
вичинені правопорушення несе
перевізник, який користується
транспортним засобом на законних
підставах.

Враховуючи вищезазначене, суд
приходить до висновку, що постанови
Укртрансінспекції від 7 квітня 2014 року
№026619 та від 8 квітня 2014 року №026643 є
необґрунтованими та підлягають
скасуванню

Частиною 1 статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що розгляд і вирішення справ
в адміністративних судах здійснюється
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості, а частиною 1 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України зазначено, що кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, коли судом здійснюється
розгляд справ про протиправність
рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта
владних повноважень, у яких обов'язок
щодо доказування правомірності свого
рішення, дії чи бездіяльності
покладається на відповідача, якщо він
заперечує проти адміністративного
позову.

Належних і достатніх доказів, які б
спростовували доводи позивача,
відповідач суду не надав.

Системно проаналізувавши приписи
законодавства України, що були чинними
на момент виникнення спірних
правовідносин між сторонами, зважаючи
на взаємний та достатній зв'язок
доказів у їх сукупності, беручи до
уваги, що відповідачем не доведено
правомірності своїх рішень, суд дійшов
висновку, що адміністративний позов
підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 9, 14, 70, 71, 86, 158-163
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов задовольнити.

Скасувати постанови Державної
інспекції України з безпеки на
наземному транспорті Управління
Укртрансінспекції у Київській області
від 7 квітня 2014 року №026619 та від 8 квітня
2014 року №026643.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано в
установлені строки. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після повернення скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішення за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду
подається до Київського апеляційного
адміністративного суду через
Київський окружний адміністративний
суд протягом десяти днів з дня її
проголошення, а в разі проголошення
лише вступної та резолютивної частини
постанови або прийняття постанови у
письмовому провадженні - протягом
десяти днів з дня отримання її копії.

Суддя
Леонтович А.М.

Повний текст постанови
виготовлено 16 вересня 2014 року.