Справа № 826/7060/13-а
Суддя: Лиска Т.О.
Дата ухвалення: 2014-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"04" вересня 2014 р. м. Київ
К/800/60054/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Суддів: Лиски Т.О. (доповідач),

Олендера І.Я.,

Штульмана І.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу за
позовом ОСОБА_3 до Державної
міграційної служби України про
визнання неправомірним та скасування
рішення, зобов'язання вчинити дії,
касаційне провадження в якій відкрито
за касаційною скаргою представника
позивача - ОСОБА_4 на постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 26 липня 2013 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 07 листопада
2013 року, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_3 звернувся
до суду з позовом до Державної
міграційної служби України про
визнання неправомірним та скасування
рішення від 06 лютого 2013 року №35-13 про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
зобов'язання визнати позивача біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту відповідно вимог чинного
законодавства.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
26 липня 2013 року, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 07 листопада
2013 року, позивачу відмовлено у
задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішеннями судів
першої та апеляційної інстанції у
справі, представник позивача - ОСОБА_4
звернувся з касаційною скаргою, в якій
просить рішення судів першої та
апеляційної інстанцій скасувати та
прийняти нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
здійснивши перевірку доводів
касаційної скарги, матеріалів справи,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що Позивач є громадянином
Сирії, за національністю араб,
віросповідання - іслам (шиїт).

17 квітня 2011 року позивач прибув на
територію України легально за
національним паспортом №001960472 з
приватною метою за дворазовою візою
типу «П-1» на запрошення ОСОБА_6

Як зазначав позивач, він залишив
країну через бажання прийняття
християнства; поїхати до православної
країни йому порадили в сирійській
Християнській церкві.

Позивач звернувся до Державної
міграційної служби України із
заявою-анкетою про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

Однак, 06 лютого 2013 року відповідач
прийняв рішення №35-13 про відмову
позивачу у визнанні його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Відмовляючи позивачу у задоволенні
позову, суд першої інстанції, з
висновком якого погодився і суд
апеляційної інстанції, виходив з того,
що виходячи з доводів позивача та
зібраних у справі доказів, відсутні
умови, передбачені пунктами 1, 13 частини
першої статті 1 Закону України від 8
липня 2011 року № 3671-VI «Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту» щодо визнання
позивача біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком судів першої та апеляційної
інстанцій, виходячи з наступного.

Порядок регулювання суспільних
відносин у сфері визнання особи
біженцем або особою, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту,
втрати та позбавлення цього статусу, а
також встановлення правового статусу
біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту і яким надано
тимчасовий захист в Україні,
визначається Законом України № 3671-VІ
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
міжнародними актами, в тому числі
Конвенцією про статус біженців 1951 року,
Протоколом щодо статусу біженців 1967
року.

Відповідно до пунктів 1, 13 частини
першої статті 1 цього Закону біженцем
визнається особа, яка не є громадянином
України і внаслідок обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань, перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

За приписами частин першої і п'ятої
статті 5 Закону України «Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту» особа, яка з
наміром бути визнаною біженцем в
Україні або особою, яка потребує
додаткового захисту, перетнула
державний кордон України в порядку,
встановленому законодавством України,
повинна протягом п'яти робочих днів
звернутися до відповідного органу
міграційної служби із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. Особа,
яка на законних підставах тимчасово
перебуває в Україні, і під час такого
перебування в країні її громадянської
належності чи попереднього постійного
проживання виникли умови, зазначені в
пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, внаслідок яких вона не
може повернутися до країни свого
походження і має намір бути визнаною
біженцем в Україні або особою, яка
потребує додаткового захисту, повинна
звернутися до відповідного органу
міграційної служби із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, до
закінчення строку перебування на
території України.

Згідно з положеннями Конвенції про
статус біженців 1951 року і Протоколу
щодо статусу біженців 1967 року поняття
"біженець" включає в себе чотири
основні підстави, за наявності яких
особі може бути надано статус біженця.
Такими підставами є: знаходження особи
за межами країни своєї національної
належності або, якщо особа не має
визначеного громадянства, - за межами
країни свого колишнього місця
проживання; наявність обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань;
побоювання стати жертвою
переслідувань повинно бути пов'язане з
ознаками, які вказані в Конвенції про
статус біженців, а саме: расової
належності, релігії, національності
(громадянства), належності до певної
соціальної групи, політичних поглядів;
неможливість або небажання особи
користуватися захистом країни
походження внаслідок таких побоювань.

За змістом пункту 45 Керівництва з
процедур та критеріїв визначення
статусу біженців Управління Верхового
комісара ООН у справах біженців (1992 рік)
особа повинна вказати переконливу
причину, чому вона особисто побоюється
стати жертвою переслідування.

Як було встановлено судами попередніх
інстанцій, підставою для відмови
позивачу в наданні статусу біженця
стало рішення Державної міграційної
служби України від 06 лютого 2013 року
№35-13, яким, в свою чергу, позивачу
відмовлено у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, відповідно абз. 4 ч. 1 ст. 6
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту», як особі,
стосовно якої встановлено відсутність
умов, передбачених п.п.1 та 13 ч.1 ст.1
Закону.

Відповідно до додаткової співбесіди
від 09 листопада 2012 року позивач не
отримував конкретних погроз, однак
побоюється переслідувань та
можливості завдання шкоди його
здоров'ю через те, що контрабандистам
відомо, що він працював на митниці.

Згідно абзацу 4 частини 1 статті 6
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» не може бути
визнана біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, особа
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Виходячи з обставин встановлених
судами попередніх інстанцій, суди
прийшли до переконливого висновку, що
позивач не може відноситися до біженця
або особи, яка потребує додаткового
захисту. Зокрема, не встановлено, що він
може стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань, перебуваючи за межами
країни своєї громадянської належності,
не може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Крім того, абзацом 6 частини 1 статті 1
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» встановлено, що
не може бути визнана біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, особа яка до прибуття в
Україну з наміром бути визнаною
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, перебувала в
третій безпечній країні.

Як було встановлено судами попередніх
інстанцій, згідно протоколу співбесіди
від 04 жовтня 2013 року позивач залишив
Сирію 17 квітня 2011 року. Він тричі
виїздив до Російської Федерації, яка є
третьою безпечною країною, терміном на
один місяць для прийняття
християнства, однак зробити цього не
встиг, оскільки дозвіл на перебування в
Російський Федерації був обмежений. До
відповідних державних органів
міграційної служби Російської
Федерації із заявою про надання
статусу біженця позивач не звертався.

З огляду на вказане, колегія суддів
погоджується із висновком судів
попередніх інстанцій про відмову в
задоволенні позовних вимог щодо
визнання неправомірним та скасування
рішення відповідача від 06 лютого 2013
року №35-13 про відмову у визнанні
позивача біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
зобов'язання визнати позивача біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

Відповідно до частини 1 статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга
задоволенню не підлягає, оскільки
судові рішення постановлені з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, правова оцінка
обставинам у справі дана вірно, а
доводи касаційної скарги є
необґрунтованими.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 222, 223, 224, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів,

ухвалила:

Касаційну скаргу представника
позивача - ОСОБА_4 залишити без
задоволення, а постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
26 липня 2013 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 07 листопада 2013 року залишити без
змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: