Справа № 813/5212/14
Суддя: Грень Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2014-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09 вересня 2014 року
Справа № 813/5212/14
Львівський окружний адміністративний
суд у складі:
головуючий суддя
секретар судового засідання
представник позивача
представник позивача
представник відповідача
розглянув у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Транс-Сервіс-1» про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень
Державної податкової інспекції у
Пустомитівському районі Головного
управління Міндоходів у Львівській
На розгляд Львівського окружного
адміністративного суду надійшла
позовна заява Товариства з обмеженою
відповідальністю "Транс-Сервіс-1"
(Львівська область, Пустомитівський
район, с. Ставчани) до Державної
податкової інспекції у
Пустомитівському районі Головного
управління Міндоходів у Львівській
області (Львівська область, м.
Пустомити, вул. Радоцинська, 1) про
визнання протиправними та скасування
з податку на додану вартість в сумі 1379243
грн. та штрафних санкцій в сумі 689622 грн.
ТОВ «Транс-Сервіс-1» від'ємне значення
суми з податку на додану вартість в
Ухвалою Львівського окружного
адміністративного суду від 24.07.2014 року
провадження у справі відкрито, а
ухвалою від 22.08.2014 року призначено до
судового розгляду.
29.08.2014 року надійшло клопотання
позивача про уточнення позовних вимог,
відповідно до якого відповідачем
вважати Державну податкову інспекцію у
Пустомитівському районі Головного
управління Міндоходів у Львівській
області та згідно ст. 51 КАС України
визнати протиправним та скасувати
року, визнати протиправним та
скасувати повністю податкове
В судовому засіданні представники
позивача позов підтримали з мотивів,
зазначених у позовній заяві. Ствердили
зокрема, що оскаржувані податкові
повідомлення-рішення винесені на
підставі акту від 09.07.2014р. №218/22-01/32602104,
яким зафіксовано порушення позивачем
п. 198.1, п.198.2, п. 198.3, п.198.6, ст.198 ПК України,
що призвело до заниження податку на
додану вартість на суму 1379243 грн. за
квітень 2013 року в сумі - 636913 грн., за
вересень 2013 року в сумі 7549,58 грн., за
жовтень 2013 року в сумі 110602 грн. та
завищення залишку від'ємного значення,
який після бюджетного відшкодування
включається до складу податкового
кредиту наступного звітного періоду
Посилаються на безпідставність
висновків відповідача щодо
безтоварного характеру операцій
позивача із контрагентами,
помилковість висновків щодо
нікчемності правочинів.
Представник відповідача позов
заперечив з мотивів, зазначених в
запереченні. Посилається на те, що
перевіркою було встановлено факти
безтоварного характеру операцій
позивача із контрагентами з метою
заниження сум ПДВ. Просить у позові
Суд, заслухав пояснення представників
сторін, з'ясував обставини, якими
обґрунтовуються позовні вимоги і
заперечення та ті, які мають інше
значення для вирішення справи, повно,
всебічно та об'єктивно дослідив докази
у справі, суд встановив наступне.
Актом від 09.07.2014 року №218/22-01/32602104
зафіксовано порушення позивачем п. 198.1,
п.198.2, п. 198.3, п.198.6 ст.198 ПК України, що
призвело до заниження податку на
додану вартість на суму 1379243 грн. за
квітень 2013 року в сумі - 636913 грн., за
вересень 2013 року в сумі 7549,58 грн., за
жовтень 2013 року в сумі 110602 грн. та
завищення залишку від'ємного значення,
який після бюджетного відшкодування
включається до складу податкового
кредиту наступного звітного періоду
З цієї підстави були винесені
податкові повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
Пустомитівському районі Головного
управління Міндоходів у Львівській
на додану вартість в сумі 1379243 грн. та
штрафних санкцій в сумі 689622 грн.; від
«Транс-Сервіс-1» від'ємне значення суми
з податку на додану вартість в розмірі
З матеріалів справи встановлено, що в
основі посилань відповідача лежать
висновки про те, що ТОВ «Транс-Сервіс-1»
по взаєморозрахунках з ТОВ
«Грандісресурс» завищено податковий
кредит в сумі 768409,30 грн., а саме
вересень 2013 року на суму 663709,42 грн.,
грудень 2013 року на суму 7549,58 грн. ТОВ
«Транс-Сервіс-1» по взаєморозрахунках з
ТОВ «Продмаркет 2012" завищено
податковий кредит у квітні 2013 року на
суму 650889,61 грн.. Таке завищення
відповідач обґрунтовує не
встановленням факту передачі товару
(послуг) покупцю у зв'язку із
відсутністю первинних документів.
Відповідно до п. 3 Порядку оформлення
результатів документальних перевірок
з питань дотримання податкового,
валютного та іншого законодавства,
затвердженого наказом Державної
податкової адміністрації України №984
від 22.12.2010 р. "Про затвердження Порядку
оформлення результатів документальних
перевірок з питань дотримання
податкового, валютного та іншого
законодавства", акт - службовий
документ, який підтверджує факт
проведення документальної перевірки
фінансово-господарської діяльності
платника податків і є носієм доказової
інформації про виявлені порушення
вимог податкового, валютного та іншого
законодавства, контроль за дотриманням
якого покладено на органи державної
податкової служби. Законодавство не
передбачає безспірності визнання
висновків акту перевірки, у зв'язку із
чим зазначені в цих актах факти
підлягають перевірці доказами в ході
судового розгляду.
Згідно із ч. 1 ст. 72 КАС України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього кодексу.
Згідно із п. 6 Порядку оформлення
результатів документальних перевірок
з питань дотримання податкового,
валютного та іншого законодавства,
факти виявлених порушень податкового,
валютного та іншого законодавства,
контроль за дотриманням якого
покладено на органи державної
податкової служби, викладаються в акті
документальної перевірки чітко,
об'єктивно та в повній мірі, із
посиланням на первинні або інші
документи, які зафіксовані в
бухгалтерському та податковому обліку,
що підтверджують наявність зазначених
Однак, згідно акту перевірки його
висновки, ґрунтуються на суб'єктивному
сприйнятті перевіряючими змісту
договорів, укладених між позивачем із
страховиками, довільному тлумаченні їх
Як встановлено з матеріалів справи, між
ТОВ «Транс-Сервіс-1» та ТОВ
«Грандісресурс» укладено договір №1012-1
від 10.12.2012 року, на виконання, якого ТОВ
«Грандісресурс» передано покупцю - ТОВ
«Транс-сервіс-1» запасні частини
(товар). Відповідно до п. 4.4 договору
№1012-1 від 10.12.2012 року, товар вважається
прийнятим покупцем за кількістю згідно
із підписаними Сторонами видатковими
накладними. Факт отримання запасних
частин (товару) підтверджується
відповідними податковими та
видатковими накладними за вересень,
жовтень, грудень 2013 року.
03 вересня 2013 року між ТОВ
«Транс-Сервіс-1» (Боржник), ТОВ «Сінтез
Сервіс» (Новий кредитор) та ТОВ
«Грандісресурс» (Первісний кредитор)
було укладено Договір про відступлення
вимоги № 030913/2 від 03 вересня 2013 року,
відповідно до п.1.1. якого, первісний
кредитор передає належне йому право
вимоги до Боржника в розмірі 4 610 456, 00
грн., що виникло на підставі договору
поставки № 1012-1 від 10.12.12 р. Відтак,
розрахунок за поставлений товар по
договору поставки № 1012-1 від 10.12.12 р.,
проведений платежами на користь ТОВ
«Сінтез Сервіс», що підтверджується
платіжними дорученнями.(т. 2 а.с 24 -33;77 -
Твердження відповідача щодо реального
виконання умов договору в частині
поставки товару ґрунтується на
відсутності оформлених належним чином
документів, зокрема ТТН та
сертифікатів відповідності на запасні
частини. Однак, відповідно до п.4.2.
договору поставки № 1012-1 від 10.12.12 р.,
транспортування товару здійснювалось
силами та за рахунок покупця.
Відповідно до Правил перевезень
вантажів автомобільним транспортом в
Україні, затверджених наказом
Мінтрансу України від 14.10.97 р. № 363,
товарно-транспортна накладна -
обов'язковий для всіх учасників
транспортного процесу юридичний
документ, що призначений для
товарно-матеріальних цінностей, обліку
на шляху їх переміщення,
оприбуткування, оперативного та
бухгалтерського обліку, а також для
розрахунків за перевезення, обліку
виконаної роботи. У відповідності з п.2.
постанови Кабінету Міністрів України
від 25.02.2009 р. № 207 «Про затвердження
Переліку документів, необхідних для
здійснення перевезення вантажу
автомобільним транспортом у
внутрішньому сполученні» серед
переліку документів, які необхідні для
здійснення перевезення, якщо дане
перевезення здійснюється для власних
потреб товарно-транспортна накладна не
передбачена. У зв'язку з тим, що ТОВ
«Транс-Сервіс-1» відповідно до
укладеного договору з ТОВ
«Грандісресурс» транспортування
товару здійснювало самостійно, тобто
товарно-транспортна накладна не
оформлялася. Наявність необхідних для
транспортування товару транспортних
засобів, підтверджується свідоцтвами
про реєстрацію транспортного засобу.
Окрім того, законодавство не обумовлює
перехід права власності на майно його
фізичною доставкою покупцеві.
Крім того, між ТОВ «Транс-Сервіс-1» та
ТОВ "Продмаркет 2012" укладено договори
№050313 від 05.03.2013р., №200213 від 20.02.2013р.
згідно яких ТзОВ «Транс Сервіс -1"
придбано ТМЦ (запасні частини) та
отримано послуги. Відповідно до п. 4.4
договору №050313 від 05.03.2013р. - товар
вважається прийнятим покупцем за
кількістю згідно із підписаними
Сторонами видатковими накладними.
Відповідно до п. 3.2 договору №200213 від
20.02.2013р., здавання послуг виконавцем та
приймання їх замовником оформлюється
Актом виконаних робіт, який
підписується повноважними
представниками сторін протягом 3
робочих днів після фактичного надання
послуг. Факт отримання товару (послуг)
підтверджується наявністю підписаних
накладних (актів виконання робіт),
відповідними податковими накладними.
Оплата за поставлений товар по
договорах №050313 від 05.03.2013р., №200213 від
20.02.2013р., підтверджується платіжними
У договорі поставки №050313 від 05.03.2013р. не
зазначено про обов'язок Постачальника
передати Покупцю сертифікат якості
разом із товаром. Крім того, предметом
поставки були вживані запасні частини,
сертифікат відповідності (сертифікат
якості) на які не вимагався.
Відповідно до вимог Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», первинний
документ - документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення. Відповідно
до вимог п.2.1. Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
Наказом Міністерства фінансів України
за №88 від 24.05.1995р., первинні документи -
це документи, створені у письмовій або
електронній формі, що фіксують та
підтверджують господарські операції,
включаючи розпорядження та дозволи
адміністрації (власника) на їх
проведення. Згідно із п.2.4 вказаного
Положення, первинні документи повинні
мати такі обов'язкові реквізити:
найменування підприємства, установи,
від імені яких складений документ,
назва документа (форми), дата і місце
складання, зміст та обсяг
господарської операції, одиниця виміру
господарської операції (у натуральному
та/або вартісному виразі), посади і
прізвища осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення, особистий
чи електронний підпис або інші дані, що
дають змогу ідентифікувати особу, яка
брала участь у здійсненні
господарської операції.
З матеріалів справи встановлено, що
первинні документи зазначеним вимогам
Крім того облік запчастин що були
предметом купівлі по договорах №050313
від 05.03.2013р., №200213 від 20.02.2013р
відображались в бухгалтерському
обліку та використовувались для
Ствердження відповідача щодо
реального виконання зобов'язань за
договором із ТзОВ «Продмаркет 2012»
ґрунтується на тому, що, ТОВ "Продмаркет
2012" відсутнє за податковою адресою,
встановлено відсутність у ТОВ
"Продмаркет 2012" необхідних умов для
здійснення господарських операцій
(відсутні необхідні основні фонди,
виробничі активи, складські
приміщення, транспортні засоби). Однак,
такі дані отримані відповідачем із
Акту ДПІ у Шевченківському районі ГУ
Міндоходів м. Києва «Про результати
документальної позапланової невиїзної
перевірки товариства з обмеженою
відповідальністю "Продмаркет 2012" (код
фінансово - господарських відносин з
платниками податків за період 01.01.2013р.
по 31.03.2014р.», у якому зазначено, що на
Переяслав-Хмельницького районного
суду Київської області від 16.05.2014 року,
було вирішено припинити діяльність
ТзОВ «Продмаркет 2012» та ліквідувати
його як юридичну особу та зобов'язати
державного реєстратора виконавчого
комітету Васильківської міської ради
Київської області провести державну
реєстрацію припинення товариства з
обмеженою відповідальністю
«Продмаркет 2012» як юридичної особи без
довідки державної податкової
пенсійного фонду, фондів соціального
страхування, архівної установи,
довідки центру зайнятості, установчих
документів, ліквідаційного балансу,
акту ліквідаційної комісії та внести
до чого державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців
запис про проведення державної
реєстрації припинення товариства з
обмеженою відповідальністю
«Продмаркет 2012» як юридичної особи не
пізніше наступного робочого дня з дати
надходження рішення. Згідно даних
Єдиного реєстру підприємств та
організацій України, на виконання
рішення у травні 2014 року державним
реєстратором було внесено запис про
припинення юридичної адреси - ТОВ
«Продмаркет 2012». Згідно ч. 2 ст. 104
Цивільного кодексу України, ч. 2 ст. 33
Закону України «Про державну
реєстрацію юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців», юридична особа є
такою, що припинилася, з дати внесення
до Єдиного державного реєстру запису
про державну реєстрацію чинення
юридичної особи. Згідно ч. 4 ст. 91 ЦК
України, цивільна правоздатність
юридичної особи припиняється з дня
внесення до єдиного державного реєстру
запису про її припинення. Відтак, на
дату існування спірних відносин
контрагент позивача не був позбавлений
статусу юридичної особи.

Окрім того, ст. 61 Конституції України
встановлює індивідуалізацію юридичної
відповідальності. Відтак, позивач не
несе негативних наслідків поведінки
своїх контрагентів.

Відповідно до ст.215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами третьою, п'ятою та шостою
статті 203 цього Кодексу. ч.5 ст.203 ЦК
України передбачає, що правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Перелік правочинів, що порушують
публічний порядок, визначений ст. 228 ЦК
України, згідно якої правочин
вважається таким, що порушує публічний
порядок, якщо він спрямований на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.
Такими є правочини що посягають на
суспільні, економічні та соціальні
основи держави, зокрема: правочини
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності; правочини
спрямовані на незаконне розпорядження
або незаконне володіння, користування,
розпорядження, об'єктами права
власності Українського народу - землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (стаття 14 Конституції
України); правочини щодо відчуження
викраденого майна: правочини, що
порушують правовий режим вилучених з
обігу або обмежених в обігу об'єктів
цивільного права тощо. Усі інші
правочини, спрямовані на порушення
інших об'єктів права, передбачені
іншими нормами публічного права, не є
такими, що порушують публічний порядок.
Така правова позиція висвітлена у
Постанові Пленуму Верховного Суду
України №9 від 06.11.2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними». Склад
цивільного правопорушення
передбаченого ст. 228 Цивільного кодексу
України обов'язково містить специфічну
мету, тобто порушення конституційних
прав і свобод людини і громадянина,
знищення, пошкодження майна фізичної
або юридичної особи, держави, АР Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Наявність мети
включеної до складу правопорушення
підлягає обов'язковому доведенню. Мета
юридичної особи має бути доведена
через мету відповідного керівника -
фізичної особи, на момент укладення
угоди виконувала представницькі
функції. Дана мета тягне кримінальну
відповідальність. Така мета може бути
доведена лише обвинувальним вироком.
Згідно ст. 204 Цивільного кодексу
України, правочин є правомірним, якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Підстави нікчемності правочину (які
зазначені у акту від 09.07.2014р.
№218/22-01/32602104, з посиланням на акт
перевірки ДПІ у Печерському районі м.
Києва від 22.03.2013 №1103/22-05/38292510) не
доведені у встановленому порядку
належними доказами.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України. В розумінні ст. 3 КАС
України рішення суб'єктів владних
повноважень повинні прийматися
(вчинятися) на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України, з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано,
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії),
безсторонньо (неупереджено),
добросовісно, розсудливо, з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації, пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія), з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення, своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Відповідно до п. п. 198.1 - 198.3 ПК України,
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності); отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України; ввезення
необоротних активів на митну територію
України за договорами оперативного або
фінансового лізингу. Датою виникнення
права платника податку на віднесення
сум податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; або
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною. Податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку. Право на нарахування
податкового кредиту виникає незалежно
від того, чи такі товари/послуги та
основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

Як встановлено з матеріалів справи та
підтверджується платіжними
дорученнями з відповідними відмітками
банку (т. 2 а.с 24 -33;77 - 90). ), відповідні
товарно - матеріальні цінності та
послуги були прийняті позивачем за
актами приймання передачі та оплачені
у повному обсязі.

Судова практика вирішення податкових
спорів виходить з презумпції
добросовісності платників та інших
учасників правовідносин у сфері
економіки. У зв'язку з цим презюмується,
що дії платника, результатом яких є
отримання податкової вигоди,
вважаються економічно виправданими, а
відомості, що містяться у податковій та
бухгалтерській звітності платника, -
достовірні.

Подання платником до контролюючого
органу усіх належним чином оформлених
первинних документів, передбачених
податковим законодавством, з ціллю
отримання податкової вигоди є
підставою для її отримання, якщо
податковий орган не доведе
неправдивість, недостовірність або
суперечливість відомостей, що
містяться у таких документах.

Доводи ж податкового органу про
отримання платником необґрунтованої
податкової вигоди мають ґрунтуватись
на сукупності доказів, що безспірно
підтверджують існування обставин, які
виключають право платника, зокрема, на
формування податкового кредиту.

Однак у справі, що розгядалась,
податковим органом не доведено
існування таких обставин.

Суд не бере до уваги посилання
відповідача в Акті перевірки на акт ДПІ
у Печерському районі м. Києва 22.03.2013
№1103/22-05/38292510 «Про неможливість
проведення зустрічної звірки ТзОВ
«Грандісресурс», оскільки, по-перше,
відповідно до ст. 61 Конституції
України, юридична відповідальність
особи має індивідуальний характер,
тому позивач не може нести
відповідальності за можливі
протиправні дії інших юридичних осіб,
по-друге, порушення контрагентами
позивача вимог законодавства про
порядок здійснення господарської
діяльності не може бути підставою для
висновку про безтоварність
відповідних господарських операцій,
по-третє, факти вчинення злочину, в тому
числі у вигляді фіктивного
підприємництва, ухилення від сплати
податків та підробки документів,
можуть встановлюватись виключно
відповідним рішенням суду, по-четверте,
поняття «добросовісний платник», яке
вживається у сфері податкових
правовідносин, не передбачає
виникнення у платника додаткового
обов'язку з контролю за дотриманням
його постачальниками правил
оподаткування, а сам платник не
наділений повноваженнями податкового
контролю для виконання функцій,
покладених на податкові органи, а тому
не може володіти інформацією відносно
виконання контрагентами податкових
зобов'язань, по-п'яте, сам по собі акт не
є належним та допустимим доказом даних
фактів, по-шосте, посилання на
неможливість встановити
місцезнаходження постачальника
товарів (робіт, послуг) позивачу, а
також посилання на неможливість
проведення зустрічної звірки такого
постачальника з питань його
взаємовідносин з контрагентами, не
може вважатися беззастережним та
безперечним доказом в підтвердження
доводів податкової інспекції про
фіктивність спірних господарських
операцій, крім того, неможливість
проведення зустрічної перевірки
контрагента не є імперативною ознакою
протиправності його діяльності та не
може розцінюватися як беззаперечне
свідчення фіктивності усіх
господарських операцій, здійснюваних
такою особою, по-сьоме, будь-яких
доказів на підтвердження вказаних
обставин, всупереч вимогам ч. 2 ст. 71 КАС
України, відповідачем суду не надано.

Судом також враховуються рішення
Європейського суду з прав людини у
справах Інтерсплав проти України (2007
рік, заява № 803/02), «Булвес» АД проти
Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03) і Бізнес
Супорт Центр проти Болгарії (2010 рік,
заява № 6689/03), які відповідно до ч. 1 ст. 17
Закону України «Про виконання рішень
та застосування практики
Європейського суду з прав людини»
підлягають застосуванню судами як
джерела права, у яких визначено, що
платника податку не може бути
позбавлено права на бюджетне
відшкодування ПДВ за відсутності
доказів того, що його було залучено до
протиправної діяльності, пов'язаної з
незаконним отриманням бюджетного
відшкодування; при цьому платник ПДВ не
повинен нести відповідальність за
зловживання, вчинені його
постачальниками, якщо платник ПДВ не
знав про такі зловживання і не міг про
них знати.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов
обґрунтованого висновку про
законність та обґрунтованість
позовних вимог, а отже такі слід
задовольнити, а саме: визнати
протиправним та скасувати повністю
податкові повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
Пустомитівському районі Головного
управління Міндоходів у Львівській
області № від 17.07.2014 р. та №
від 17.07.2014 року.

Відповідно до ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства України
підлягають відшкодуванню з Державного
бюджету України понесені позивачем
судові витрати у виді судового збору.

Керуючись статтями 6-12, 69 -72, 86, 94, 137, 158-163,
165, 167 КАС України, суд -

п о с т а н о в и в :

1. Адміністративний позов
задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними та
скасувати повністю податкові
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у
Пустомитівському районі Головного
управління Міндоходів у Львівській
області № від 17.07.2014 р. та №
від 17.07.2014 року.

3. Стягнути з державного бюджету
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Транс-Сервіс-1"
(Львівська область, Пустомитівський
район, с. Ставчани; ), 487
(чотириста вісімдесят сім) грн. 20 коп.
судового збору.

Постанова може бути оскаржена, згідно
зі ст. 186 КАС України, протягом 10 днів з
дня її проголошення чи отримання копії
постанови, шляхом подання апеляційної
скарги до Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Львівський окружний адміністративний
суд. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом 10 днів з дня
отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили,
згідно зі ст. 254 КАС України, після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо таку не було подано. У разі
подання апеляційної скарги постанова,
якщо її не скасовано, набирає законної
сили після повернення апеляційної
скарги, відмови у відкритті
апеляційного провадження або набрання
законної сили рішенням за наслідками
апеляційного провадження. Якщо строк
апеляційного оскарження буде
поновлено, то вважається, що постанова
суду не набрала законної сили.

Суддя
Грень Н.М.

У судовому засіданні проголошено
вступну та резолютивну частини
постанови.

Повний текст постанови складено
та підписано 12.09.2014 року.