Справа № 2а/2370/3462/2012
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2014-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
Головуючий у 1-й інстанції: Тимошенко
Суддя-доповідач: Степанюк А.Г.
ПОСТАНОВА

Іменем України

09 вересня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді -
Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В.,
Шурка О.І.,

при секретарі -
Ліневській В.В.,

розглянувши у порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
приватного сільськогосподарського
підприємства «Канюківське» на
постанову Черкаського окружного
адміністративного суду від 22 травня 2014
року у справі за адміністративним
позовом Черкаського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів до приватного
сільськогосподарського підприємства
«Канюківське» про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2012 року Черкаське обласне
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів (далі - Позивач, ФСЗІ)
звернулося до Черкаського окружного
адміністративного суду з позовом до
приватного сільськогосподарського
підприємства «Канюківське» (далі -
Відповідач, ПСП «Канюківське») про
стягнення з Відповідача на користь
ФСЗІ адміністративно-господарські
санкції у розмірі 24 552,94 грн. та пені за
порушення термінів сплати
адміністративно-господарських санкцій
на суму 4 301,16 грн.

Постановою Черкаського окружного
адміністративного суду від 02.10.2012 року
позов задоволено повністю.

Постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 12.06.2013 року
апеляційну скаргу ПСП «Канюківське»
задоволено - скасовано постанову суду
першої інстанції та ухвалено нову, якою
у задоволенні позовних вимог
відмовлено повністю.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 06.03.2014 року частково
задоволено касаційну скаргу ФСЗІ -
постанову Черкаського окружного
адміністративного суду від 02.10.2012 року
та постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 12.06.2013 року
скасовано, а справу направлено на новий
розгляд до суду першої інстанції. При
цьому, суд касаційної інстанції
наголосив на необхідності
встановлення факту надсилання
Відповідачем до відповідних центрів
зайнятості звітів за встановленою
законодавством формою.

Постановою Черкаського окружного
адміністративного суду від 22.05.2014 року
позов задоволено повністю. При цьому
суд першої інстанції виходив з того, що
Відповідачем не було дотримано
обов'язку щомісячно надавати державній
службі зайнятості інформацію,
необхідну для організації
працевлаштування інвалідів.

Не погоджуючись із прийнятим судовим
рішенням, Відповідач подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
оскаржувану постанову та прийняти
нову, якою у задоволенні позовних вимог
відмовити повністю. При цьому
посилається на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права. Наголошує на
неповному дослідженні судом всіх
фактичних обставин справи та перевірки
їх доказами, що спричинило прийняття
неправильного рішення.

Сторони, будучи належним чином
повідомлені про дату, час та місце
судового розгляду справи, у судове
засідання не прибули, а тому справа
розглядалася за наявними у ній
матеріалами у відповідності до ст. 197
КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу необхідно
задовольнити повністю, а постанову
суду першої інстанції скасувати,
виходячи з наступного.

Відповідно до статті 198 КАС України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції суд апеляційної інстанції
має право, зокрема, скасувати її та
прийняти нову постанову суду.

Як вбачається з матеріалів справи, у
квітні 2012 року працівниками ФСЗІ було
проведено перевірку виконання ПСП
«Канюківське» нормативу робочих місць,
призначених для працевлаштування
інвалідів, та сплати ними
адміністративно-господарських
санкцій, висновки якої викладені в акті
від 26.04.2012 року.

За змісту зазначеного акту вбачається,
що середньооблікова кількість штатних
працівників складає 85 осіб; кількість
штатних працівників, яким відповідно
до чинного законодавства встановлена
інвалідність - 1 особа; кількість
штатних працівників, які повинні
працювати на робочих місцях, створених
відповідно до вимог ст. 19 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні» - 3
особи.

Як встановив суд першої інстанції, у
зв'язку з тим, що Відповідачем не було
працевлаштовано 2 інвалідів протягом
2009 року, останній зобов'язаний сплатити
адміністративно-господарські санкції
у розмірі середньої річної заробітної
плати за кожного не працевлаштованого
інваліда - 24 552,94 грн. та пеню за
несвоєчасну їх сплату в розмірі 3 638,31
грн.

На підставі встановлених вище
обставин, суд першої інстанції,
здійснивши системний аналіз приписів
ст. ст. 17, 18, 18-1, 19, 20 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні», ст. 218 ГК України,
а також ряду положень інших
нормативних актів, прийшов до висновку,
що на Відповідача покладено обов'язок
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для
працевлаштування інвалідів, а тому
неподання останнім такої інформації за
2009 рік є підставою для нарахування
адміністративно-господарських
санкцій.

З такими висновками суду першої
інстанції колегія суддів не може не
погодитися з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» (далі - Закон) для
підприємств, установ, організацій, у
тому числі підприємств, організацій
громадських організацій інвалідів,
фізичних осіб, які використовують
найману працю, установлюється норматив
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця.

Згідно ч. 1 ст. 20 Закону підприємства,
установи, організації, у тому числі
підприємства, організації громадських
організацій інвалідів, фізичні особи,
які використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом.

Приписи ч. 2 ст. 20 вказаного Закону
визначають, що порушення термінів
сплати адміністративно-господарських
санкцій тягне за собою нарахування
пені. Пеня обчислюється виходячи з 120
відсотків річних облікової ставки
Національного банку України, що діяла
на момент сплати, нарахованої на повну
суму недоїмки за весь її строк.

Як було встановлено раніше,
чисельність інвалідів - штатних
працівників, які повинні працювати на
робочих місцях, створених відповідно
до нормативу робочих місць для
забезпечення працевлаштування
інвалідів, встановленого ст. 19 Закону,
становила 3 особу, разом з тим, фактично
працевлаштовано було 1 особу, якій
згідно чинного законодавства була
встановлена інвалідність.

Діючим законодавством встановлюється
обов'язковий для підприємств норматив
робочих місць, призначених для
забезпечення працевлаштування
інвалідів, а також передбачається
сплата підприємствами
адміністративно-господарських санкцій
у разі порушення встановлених
нормативів щодо створення робочих
місць для інвалідів.

При цьому,
адміністративно-господарські санкції
за незайняті інвалідами робочі місця
не є податком, збором (обов'язковим
платежем), обов'язкова сплата яких
передбачена Конституцією України,
Податковим кодексом України, а є
заходом впливу на правопорушника у
сфері господарювання у зв'язку зі
скоєнням правопорушення.

Крім того, судовою колегією
враховується, що відповідно до ст. 218 ГК
України підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.

Учасник господарських відносин
відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що ним вжито усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону
забезпечення прав інвалідів на
працевлаштування та оплачувану роботу,
в тому числі з умовою про виконання
роботи вдома, здійснюється шляхом їх
безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості.

Згідно ч. 3 ст. 18 Закону підприємства,
установи, організації, фізичні особи,
які використовують найману працю,
зобов'язані виділяти та створювати
робочі місця для працевлаштування
інвалідів, у тому числі спеціальні
робочі місця, створювати для них умови
праці з урахуванням індивідуальних
програм реабілітації і забезпечувати
інші соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

За змісту положень ст.18-1 Закону
вбачається, що пошук підходящої роботи
для інваліда здійснює державна служба
зайнятості.

Таким чином, обов'язок підприємства зі
створення робочих місць для інвалідів
не супроводжується його обов'язком
займатись пошуком інвалідів для
працевлаштування.

Разом з тим, колегією суддів
враховується, що відповідно до ч. 4 ст. 20
Закону України «Про зайнятість
населення» (який діяв до 01.01.2013 року)
підприємства зобов'язані щомісячно
подавати центрам зайнятості за місцем
їх реєстрації адміністративні дані у
повному обсязі про наявність вільних
робочих місць (вакансій), у тому числі
призначених для працевлаштування
інвалідів.

Водночас, як було вірно встановлено
судом першої інстанції та вбачається з
матеріалів справи, Відповідач звіти
форми 3-ПН про наявність вакансій для
працевлаштування інвалідів до
Жашківського районного центру
зайнятості у 2009 році не подавав, що про
свідчать, зокрема, наявні у матеріалах
справи: копія листа Жашківського
районного центру зайнятості від 27.06.2012
року №715 (а.с. 11), копії звітів про
наявність вакансій форми №3-ПН за 2009
рік, на яких відсутні відмітки про
отримання центром зайнятості (а.с. 101-105).
При цьому, наявні у матеріалах справи
копії звітів форми №3-ПН за 17.07.2009 року
(а.с. 106) та за 17.09.2009 року (а.с. 107) у графі «
15 «Окрема категорія громадян у рахунок
броні, а також інваліди, пенсіонери,
студенти та інші» жодних даних про
наявність вакантних місць для такої
категорії громадян не зазначено.

Тобто, на думку суду апеляційної
інстанції, Відповідачем не було
виконано у повному обсязі обов'язок по
інформуванню щодо утворення
(пристосування) робочих місць та
наявності вакансій для
працевлаштування інвалідів.

Разом з тим, колегія суддів вважає за
необхідне наголосити на тому, що, як
вбачається з матеріалів справи,
зокрема, зі змісту листа Жашківського
районного центру зайнятості від 20.05.2014
року №01-20/1230 (а.с. 100), протягом 2009 року за
направленням Жашківського РЦЗ було
працевлаштовано в ПСП «Канюківське» 38
осіб, у тому числі 1 особа із соціально
вразливих верств населення (особа
перед пенсійного віку). Крім того, у
зазначеному листі вказано, що у 2009 році
інваліди, які проживали в м. Бузівка на
обліку в центрі зайнятості не
перебували. Тобто, незабезпечення
працевлаштування вказаних осіб було
спричинено певними об'єктивними
обставинами, що не пов'язані з діями чи
бездіяльністю Відповідача.

За таких обставин, оскільки доказів
того, що ПСП «Канюківське» відмовило
інвалідам у прийнятті на роботу,
несвоєчасно надавало державній службі
зайнятості інформацію, необхідну для
організації працевлаштування
інвалідів, Позивачем не надано, суд
першої інстанції дійшов до
передчасного висновку про
обґрунтованість позовних вимог.

За таких обставин, суд апеляційної
інстанції вважає за необхідне
постанову суду першої інстанції
скасувати та прийняти нову, якою у
задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 202 Кодексу
адміністративного судочинства України
підставою для скасування судового
рішення суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення є порушення
норм, зокрема, матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що судом першої
інстанції при ухваленні постанови
допущено порушення норм матеріального
права. У зв'язку з цим колегія суддів
вважає за необхідне апеляційну скаргу
задовольнити повністю, а постанову
суду - скасувати.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 198, 202, 205, 207, 212,
254 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу приватного
сільськогосподарського підприємства
«Канюківське» - задовольнити повністю.

Постанову Черкаського окружного
адміністративного суду від 22 травня 2014
року у справі за адміністративним
позовом Черкаського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів до приватного
сільськогосподарського підприємства
«Канюківське» про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені - скасувати та прийняти нову
постанову, якою у задоволенні позовних
вимог відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення, а якщо її було
прийнято за наслідками розгляду у
письмовому провадженні, - через п'ять
днів після направлення їх копій особам,
які беруть участь у справі. Касаційна
скарга на судові рішення подається в
порядку та строки, визначені ст. ст. 211,
212 КАС України.

Головуючий суддя
А.Г. Степанюк

Судді
В.В. Кузьменко

О.І. Шурко

Головуючий суддя

Степанюк А.Г.

Судді:

Кузьменко В. В.

Шурко О.І.