Справа № 2а/2570/2312/12
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 вересня 2014 року м.
Київ К/9991/70055/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Іваненко Я.Л.,
Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом ОСОБА_1 до Управління Державної
міграційної служби України в
Чернігівській області про скасування
наказу та зобов'язання вчинити певні
дії, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на
постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 11 жовтня 2012
року,-

у с т а н о в и л а :

В липні 2012 року ОСОБА_1 звернувся
до суду з позовом до Управління
Державної міграційної служби України в
Чернігівській області про скасування
наказу та зобов'язання оформити
документи для вирішення питання про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту в
Україні. В обґрунтування позову
зазначав, що є громадянином Сирійської
Арабської Республіки. Перебуваючи в
пункті тимчасового тримання іноземців
в с. Розсудів у травні 2012 року позивач
звернувся до відповідача з метою
визнання його біженцем через збройний
конфлікт на території країни
походження. Проте, спірним наказом № 64
від 20 червня 2012 року йому відмовлено в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту з підстав відсутності умов,
передбачених пунктами 1,13 частини
першої статті 1 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту» .

Прийнятий наказ позивач вважає
протиправним, без урахування ситуації
в країні походження і причин, за яких
він не бажає повертатись на
батьківщину, а тому посилаючись на ці
обставини, Конституцію України, Закон
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового захисту»,
Женевську Конвенцію про статус
біженців 1951 року, Європейську
конвенцію про захист прав людини та
основоположних свобод і норми Кодексу
адміністративного судочинства
України, просив про задоволення позову.

Постановою Чернігівського
окружного адміністративного суду від 1
серпня 2012 року позовні вимоги
задоволено.

Оскаржуваною постановою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 11 жовтня 2012 року, постанову суду
першої інстанції скасовано, ухвалено
нову постанову, якою в задоволенні
позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі позивач,
посилаючись на неправильне
застосування апеляційним судом норм
матеріального і порушення норм
процесуального права, просить його
рішення скасувати та залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги,
матеріали справи, колегія суддів
дійшла висновку про відхилення скарг з
таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції і відмовляючи у задоволенні
позовних вимог суд апеляційної
інстанції, на підставі наявних у справі
даних встановив і правильно виходив з
того, що у позивача відсутні
обґрунтовані обставини для побоювання
стати жертвою переслідувань за
ознаками віросповідання, раси,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи.

Згідно пунктів 1, 4 частини першої
статті 1 Закону України «Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту» біженець - особа,
яка не є громадянином України і
внаслідок обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами
країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання,
не може чи не бажає повернутися до
неї внаслідок зазначених побоювань.
Додатковий захист - форма захисту, що
надається в Україні на індивідуальній
основі іноземцям та особам без
громадянства, які прибули в Україну або
перебувають в Україні і не можуть або
не бажають повернутися в країну
громадянської належності або країну
попереднього постійного проживання
внаслідок обставин, які загрожують їх
життю, безпеці чи свободі;

У відповідності з пунктом 13 цієї ж
статті, особа, яка потребує додаткового
захисту, - особа, яка не є біженцем
відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання;

Виходячи з буквального
тлумачення статті 1 зазначеного Закону,
небажання особи, яка звертається до
міграційної служби про надання статусу
біженця або особи, яка потребує
додаткового захисту, повернутися в
країну громадянської належності має
бути обґрунтоване об'єктивними
обставинами, які стали причинами
побоювання цієї особи за своє життя,
безпеку чи свободу.

При цьому згідно пункту 6 статті 8
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту», рішення про
відмову в оформленні документів для
вирішення питань щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, приймаються за
заявами, які є очевидно
необґрунтованими, тобто якщо у
заявника відсутні умови, зазначені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, а також якщо заяви
носять характер зловживання: якщо
заявник з метою визнання його біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, видає себе за іншу особу, а
так само за заявами, поданими
особами, яким було відмовлено у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, у зв'язку
з відсутністю підстав, передбачених
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
встановлених пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 цього Закону, якщо
зазначені умови не змінилися.

Як вбачається з матеріалів
справи, ОСОБА_1 є громадянином
Сирійської Арабської Республіки,
звідки 27 квітня 2012 року виїхав через
побоювання за своє життя внаслідок
громадянської війни. У травні позивач
прибув до України, де 3 травня 2012 року
був затриманий працівниками
правоохоронних органів та направлений
до міграційної служби. Наказом
Управління Державної міграційної
служби України в Чернігівській області
№ 64 від 20 червня 2012 року позивачу
відмолено в оформленні документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту з підстав
відсутності умов, передбачених
пунктами 1,13 частини першої статті 1
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту».

Суд апеляційної інстанції дійшов
обґрунтованого висновку, що твердження
позивача про загрозу його життю і
здоров'ю у разі повернення на
батьківщину не доведено в суді.
Встановлено, що до жодних політичних
партій, громадських, військових та
релігійних організацій позивач не
відноситься, а отже підстав для
визнання його біженцем не має.

Крім того, наявність збройного
конфлікту у країні громадянської
належності позивача не може бути
виключною підставою для оформлення
документів про визнання позивача
особою, яка потребує додаткового
захисту, оскільки у відповідності до
Директиви Ради ЄС 2004/83/ЕС від 29
квітня.2004 року ст. 15 (с) особи, котрі
піддаються «серйозній особистій
загрозі їх цивільному життю чи особі, з
причин не диференційного насилля в
умовах міжнародного або внутрішнього
збройного конфлікту» не підпадають під
додатковий захист у відповідності до
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового чи
тимчасового захисту.

За таких обставин суди дійшли
правильного висновку, що заява
позивача є необґрунтованою, фактів та
обставин, які можна розцінювати як
переконливі докази обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
через його належність до певної
соціальної групи, через релігійні чи
політичні переконання тощо, немає.

Отже, спірний наказ відповідача є
обґрунтованим, а рішення апеляційного
суду відповідає дійсним обставинам
справи та нормам матеріального і
процесуального права, доводи
касаційної скарги його висновків не
спростовують, а тому підстав для
скасування судового рішення колегія
суддів не вбачає.

За правилами частини першої статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанцій
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України колегія суддів Вищого
адміністративного суду України, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а
постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 11 жовтня 2012
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало