Справа № 810/4781/14
Суддя: Головенко О.Д.
Дата ухвалення: 2014-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2014 року 810/4781/14

Київський окружний адміністративний
суд у складі: головуючого судді -
Головенко О.Д., розглянувши в порядку
письмового провадження в м. Києві
адміністративну справу за позовом
фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до
Білоцерківської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області про визнання протиправною,
скасування вимоги про сплату боргу
(недоїмки) та зобов'язання вчинити
певні дії -

в с т а н о в и в:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1
звернувся до суду з позовом до
Білоцерківської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області про визнання протиправною,
скасування вимоги про сплату боргу
(недоїмки) за № Ф - 118-25/54 від 01.08.2014 та
зобов'язання вчинити певні дії, а саме
припинити нарахування єдиного внеску
позивачеві, як особі, що перебуває на
пенсії за віком і обрала спрощену
систему оподаткування.

В обґрунтування своїх позовних вимог
вказує, що відповідачем неправомірно
донараховано суми єдиного внеску,
оскільки позивач зареєстрований як
фізична особа - підприємець та
перебуває на спрощеній системі
оподаткування, при цьому отримує
пенсію за віком відповідно до Закону
України «Про статус та соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»,
а відтак, враховуючи приписи ч. 4 ст. 4
Закону України «Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування» він
звільняється від сплати єдиного
внеску. Тому, на думку позивача, вимога
про сплату боргу пенсійного фонду є
незаконною, оскільки при її прийнятті
відповідачем невірно застосовано
норми закону.

Позивач та представник відповідача до
суду не з'явилися. Просили суд справу
слухати у їх відсутності у порядку
письмового провадження.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України якщо
немає перешкод для розгляду справи у
судовому засіданні, визначених цією
статтею, але прибули не всі особи, які
беруть участь у справі, хоча і були
належним чином повідомленні про дату,
час і місце судового розгляду, суд має
право розглянути справу у письмовому
провадженні у разі відсутності потреби
заслухати свідків чи експертів.

Розглянувши подані документи і
матеріали, оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, заслухавши
пояснення представника позивача, суд
вважає, що позов підлягає частковому
задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1
зареєстрований як фізична особа -
підприємець Виконавчим комітетом
Білоцерківської міської ради
Київської області 24.02.1997, що
підтверджується свідоцтвом про
державну реєстрацію фізичної
особи-підприємця та є платником
єдиного податку.

Водночас, позивач є особою, яка
постійно проживає на території зони
посиленого радіоекологічного контролю
(категорія 4), що підтверджується копією
відповідного посвідчення серії НОМЕР_2,
наявного у матеріалах справи.

Крім того, позивач отримує пенсію за
віком, призначену на пільгових умовах
зі зниженням пенсійного віку
відповідно до ст. 55 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

Вказане підтверджується і пенсійним
посвідченням позивача № НОМЕР_1,
згідно якого позивач отримує пенсію за
віком.

01.08.2014 відповідачем було сформовано та
направлено позивачеві оскаржувану
вимогу про сплату боргу № Ф - 418-25/54 на
суму 4 550,59 грн.

Надаючи правову оцінку
правовідносинам, що виникли між
сторонами, суд виходить з такого.

Правові та організаційні засади
забезпечення збору та обліку єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, умови та
порядок його нарахування і сплати і
повноваження органу, що здійснює його
збір та ведення обліку, визначає Закон
України «Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» єдиний внесок
на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування - це
консолідований страховий внесок, збір
якого здійснюється до системи
загальнообов'язкового державного
соціального страхування в
обов'язковому порядку та на регулярній
основі з метою забезпечення захисту у
випадках, передбачених законодавством,
прав застрахованих осіб та членів
їхніх сімей на отримання страхових
виплат (послуг) за діючими видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування.

Платниками єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування є, зокрема,
фізичні особи - підприємці, в тому числі
ті, які обрали спрощену систему
оподаткування, та члени сімей цих осіб,
які беруть участь у провадженні ними
підприємницької діяльності (п. 4 ч. 1 ст. 4
Закону України «Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування»).

06.08.2011 набрав чинності Закон України
«Про внесення змін до Податкового
кодексу України та деяких інших
законодавчих актів України щодо
вдосконалення окремих норм
Податкового кодексу України» від 07.07.2011
№ 3609-VI, яким ст. 4 Закону України «Про
збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» доповнено ч. 4,
відповідно до якої фізичні особи -
підприємці, які обрали спрощену
систему оподаткування, та члени сімей
цих осіб, які беруть участь у
провадженні ними підприємницької
діяльності, звільняються від сплати за
себе єдиного внеску, якщо вони є
пенсіонерами за віком або інвалідами
та отримують відповідно до закону
пенсію або соціальну допомогу. Такі
особи можуть бути платниками єдиного
внеску виключно за умови їх
добровільної участі у системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування.

З аналізу вищевказаної норми
законодавства вбачається, що фізичні
особи-підприємці, які обрали спрощену
систему оподаткування та одночасно є
пенсіонерами, що отримують пенсію за
віком або по інвалідності, можуть бути
платниками єдиного внеску виключно за
умови їх добровільної участі у системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування.

Суд не бере до уваги твердження
відповідача про те, що положення
вищевказаної норми закону не
поширюються на позивача, оскільки він
не є пенсіонером за віком в розумінні
ст. 26 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» з таких підстав.

Відносини у сфері
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування регулюються
Законом України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування».

Статтею 1 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» визначено поняття
«пенсія». Зокрема це щомісячна
пенсійна виплата в солідарній системі
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування, яку отримує
застрахована особа в разі досягнення
нею передбаченого цим Законом
пенсійного віку чи визнання її
інвалідом, або отримують члени її сім'ї
у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» за рахунок
коштів Пенсійного фонду в солідарній
системі призначаються такі пенсійні
виплати: пенсія за віком; пенсія по
інвалідності внаслідок загального
захворювання (у тому числі каліцтва, не
пов'язаного з роботою, інвалідності з
дитинства); пенсія у зв'язку з втратою
годувальника.

Так, ст. 26 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» визначено, що особи мають
право на призначення пенсії за віком
після досягнення віку 60 років та
наявності страхового стажу не менше 15
років.

Тобто, нормами зазначеного Закону
встановлено загальне правило набуття
(призначення) пенсії.

З матеріалів адміністративної справи
вбачається, що позивачеві призначено
пенсію за віком на пільгових умовах зі
зниженням пенсійного віку відповідно
до ст. 55 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», а відтак, на позивача
розповсюджуються норми даного закону.

Відповідно до абз. 1 ст. 55 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи»
встановлено, що особам, які працювали
або проживали на територіях
радіоактивного забруднення, пенсії
надаються із зменшенням пенсійного
віку, встановленого ст. 26 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування».

З наведених норм вбачається, що
пенсійний вік для громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, зменшується.

У даному випадку положення ст. 55 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
потрібно розуміти в контексті з
положеннями ст. 26 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування». Відтак, пенсія за віком
може бути надана особі, яка не досягла
пенсійного віку, встановленого Законом
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування», за
умови, якщо остання працювала або
проживала на територіях
радіоактивного забруднення.

Із наведеного випливає, що призначення
пенсії із зменшенням пенсійного віку
не впливає на статус позивача, як
пенсіонера за віком.

У зв'язку з вищевикладеним суд дійшов
висновку, що відповідачем неправомірно
та безпідставно звужено коло осіб, які
звільняються від сплати єдиного
внеску.

Враховуючи той факт, що позивач отримує
довічну пенсію за віком, а ч. 4 ст. 4
Закону України «Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування» не
містить застережень щодо її
незастосування до осіб, яким пенсію за
віком призначено на пільгових умовах
на підставі ст. 55 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», беручи до
уваги те, що матеріали справи не
містять доказів того, що позивач у
відповідності до ст. 12 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» уклав з
Пенсійним фондом договір про
добровільну участь у системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування,
адміністративний суд дійшов висновку,
що позивач не повинен сплачувати за
себе єдиний внесок.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України
державні органи та їх посадові особи
діють у спосіб, в межах повноважень та
на підставах, передбачених
Конституцією та законами України.

Частиною 3 ст. 2 КАС України передбачено,
що у справах щодо оскарження рішень,
дій чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Згідно із ч. 1 ст. 69 КАС України доказами
в адміністративному судочинстві є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення осіб, які беруть
участь у справі, та інші обставини, що
мають значення для правильного
вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Відповідно до ст. 70 КАС України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмету доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмету доказування.
Обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Суд вважає, що відповідач як суб'єкт
владних повноважень не довів суду
правомірність прийнятої оскаржуваної
вимоги про сплату боргу № Ф - 118-25/54 від
01.08.2014.

Щодо позовних вимог про зобов'язання
відповідача припинити нарахування
єдиного внеску позивачеві, як особі, що
перебуває на пенсії за віком і обрала
спрощену систему оподаткування, суд
зазначає наступне.

Положеннями ст. 2 КАС України
встановлено, що завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Отже, предметом спору по
адміністративній справі можуть бути
лише існуючі правовідносини, а не ті,
які можуть виникнути в майбутньому.

Кодекс адміністративного судочинства
України не містить положень, які б
давали позивачу право звертатись до
суду із вимогою щодо зобов'язання
суб'єкта владних повноважень приймати
рішення або вчиняти певні дії в
майбутньому, тобто в той період часу,
коли відповідачем ще не вчинені дії (не
допущена бездіяльність) які могли б
бути визнані судом неправомірними, не
встановлено підтвердженого належними
доказами факту порушення суб'єктом
владних повноважень вимог
законодавства, що має тенденцію
удосконалення шляхом внесення змін в
нормативні акти або в окремі його
положення.

Тобто, становлення обов'язків на
майбутнє, без врахування змін чинного
законодавства, яке може мати місце в
подальшому та без наявності спірних
правовідносин, є передчасним і
безпідставним.

Відтак, підстави для задоволення
позову в цій частині відсутні,
водночас, саме визнання протиправною і
скасування вимоги відповідача про
сплату боргу є належним способом
захисту порушених прав позивача.

За наведених обставин суд вважає
позовні вимоги обґрунтованими і
такими, що підлягають частковому
задоволенню.

Керуючись статтями 11-14, 69-71, 79, 86, 94, 122,
159-163, 167, 185, 186, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

п о с т а н о в и в:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати
вимогу про сплату недоїмки № Ф - 118-25/54
від 01.08.2014, прийняту Білоцерківською
об'єднаною державною податковою
інспекцією Головного управління
Міндоходів Київської області .

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1 судовий збір в сумі 183 (сто
вісімдесят три) грн. 08 коп.

Постанова набирає законної сили в
порядку, встановленому ст. 254 КАС
України.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо не скасовано,
набирає законної сили після
повернення апеляційної скарги, відмови
у відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до
Київського апеляційного
адміністративного суду у порядку,
встановленому статтями 185-187 КАС
України, шляхом подання апеляційної
скарги через Київський окружний
адміністративний суд протягом десяти
днів з дня отримання копії постанови.

Суддя
Головенко О.Д.