Справа № 2а-14260/11/2670
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 вересня 2014 року м.
Київ К/9991/56622/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,
Тракало В.В.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом Київського міського центру
зайнятості до ОСОБА_4 про стягнення
незаконно отриманої допомоги по
безробіттю, матеріальної допомоги в
період професійного навчання та
вартості навчання, за касаційною
скаргою Київського міського центру
зайнятості на постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
8 грудня 2011 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 15 серпня 2012 року, -

у с т а н о в и л а :

У жовтні 2011 року Київський міський
центр зайнятості звернувся з позовом
до ОСОБА_4, в якому просив стягнути
незаконно отриману допомогу по
безробіттю, матеріальну допомогу в
період професійного навчання та
вартість навчання.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що
відповідач, під час подання заяви про
надання статусу безробітного не
повідомила, що вона відноситься до
категорії зайнятого населення та
перебуваючи на обліку у позивача
отримала гонорар за видавничим
договором, відтак виплачена допомога
по безробіттю та вартість наданих
соціальних послуг підлягають
поверненню на підставі статті 36 Закону
України від 2 березня 2000 року № 1533-ІІІ
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття» (далі Закон № 1533-ІІІ), а
тому просив про задоволення позову.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
8 грудня 2011 року, залишеною без
змін ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 15 серпня 2012
року у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач
посилаючись на неправильне
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального і порушення норм
процесуального права, просить ухвалені
ними рішення скасувати та ухвалити
нове про задоволення позову.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи колегія суддів, в межах статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України, дійшла висновку про
відхилення скарги з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди
на підставі наявних у справі даних
встановили і правильно виходили з того,
що ОСОБА_4, на момент подання заяви про
надання статусу безробітного, до
категорії зайнятого населення не
відносилась, а тому допомога по
безробіттю, матеріальна допомога в
період професійного навчання та
вартість навчання виплачені їй на
законних підставах.

Судами встановлено, що відповідачу з 8
жовтня 2010 року надано статус
безробітної на підставі її заяви та
призначено допомогу по безробіттю.

Наказом позивача від 29 листопада 2010
року № 2641/228
ОСОБА_4 направлено на підвищення
кваліфікації та призначено
матеріальну допомогу, передбачену
пунктом 1 частини 1 статті 27 Закону №
1533-ІІІ (в редакції, яка була чинною на
момент призначення допомоги).

Починаючи з 26 січня 2011 року виплату
вищезазначеної матеріальної допомоги
припинено на підставі частини 2 статті
31 Закону № 1533-ІІІ та поновлено виплату
допомоги по безробіттю.

Згідно з актом від 24 червня 2011 року № 389,
складеного за результатами
розслідування страхового випадку,
встановлено факт укладення між
відповідачем та Державним
підприємством «Видавництво «Етнос»
видавничого договору та отримання нею
в четвертому кварталі 2010 року коштів
(гонорару) у розмірі 7818 гривень.

На підставі вказаного акту, згідно
наказу позивача від 22 липня 2011 року
відповідачу припинено виплату
допомоги по безробіттю, а 2
серпня 2011 року видано наказ про
відшкодування незаконно виплачених
коштів.

Так, відповідно до частини 3 статті 1
Закону України від 1 березня 1991 року №
803-ХІІ «Про зайнятість населення» (далі
Закон № 803-ХІІ) в Україні до зайнятого
населення належать громадяни, що
проживають на території держави на
законних підставах: а) працюючі по
найму на умовах повного або неповного
робочого дня (тижня) на підприємствах, в
установах і організаціях, незалежно
від форм власності, у міжнародних та
іноземних організаціях в Україні і за
кордоном у фізичних осіб; б) громадяни,
які самостійно забезпечують себе
роботою, включаючи підприємців, осіб,
зайнятих індивідуальною трудовою
діяльністю, творчою діяльністю, члени
кооперативів, фермери та члени їх
сімей, що беруть участь у виробництві, а
також члени особистих селянських
господарств, діяльність яких
здійснюється відповідно до Закону
України "Про особисте селянське
господарство"; в) обрані, призначені або
затверджені на оплачувану посаду в
органах державної влади, управління та
громадських об'єднаннях; г) які
проходять службу в Збройних Силах
України, Службі безпеки України,
Державній прикордонній службі України,
військах внутрішньої та конвойної
охорони і Цивільної оборони України,
органах внутрішніх справ України,
інших військових формуваннях,
створених відповідно до законодавства
України, Державній службі спеціального
зв'язку та захисту інформації України,
альтернативну (невійськову) службу; е)
які проходять професійну підготовку,
перепідготовку і підвищення
кваліфікації з відривом від
виробництва; навчаються в денних
загальноосвітніх школах і вищих
навчальних закладах; ж) працюючі
громадяни інших країн, які тимчасово
перебувають в Україні і виконують
функції, не пов'язані із забезпеченням
діяльності посольств і місій.

У відповідності до частини 1 статті 2
Закону № 803-ХІІ безробітними
визнаються працездатні громадяни
працездатного віку, які через
відсутність роботи не мають заробітку
або інших передбачених законодавством
доходів і зареєстровані у державній
службі зайнятості як такі, що шукають
роботу, готові та здатні приступити до
підходящої роботи. Безробітними
визнаються також інваліди, які не
досягли пенсійного віку, не працюють та
зареєстровані як такі, що шукають
роботу.

За приписами частини 1 статті 7 Закону №
1533-ІІІ видами забезпечення за цим
Законом є: допомога по безробіттю, у
тому числі одноразова її виплата для
організації безробітним
підприємницької діяльності; допомога
по частковому безробіттю; матеріальна
допомога у період професійної
підготовки, перепідготовки або
підвищення кваліфікації безробітного.

А згідно частини 2 цієї статті видами
соціальних послуг за цим Законом та
Законом України «Про зайнятість
населення» є, зокрема, професійна
підготовка або перепідготовка,
підвищення кваліфікації у
професійно-технічних та вищих
навчальних закладах, у тому числі в
навчальних закладах державної служби
зайнятості, на підприємствах, в
установах, організаціях.

Абзацом 1 частини 2 статті 36 Закону №
1533-ІІІ встановлено, що застраховані
особи, зареєстровані в установленому
порядку як безробітні, зобов'язані
своєчасно подавати відомості про
обставини, що впливають на умови
виплати їм забезпечення та надання
соціальних послуг.

За правилами абзаців 1 і 2 цієї статті
передбачено, що сума виплаченого
забезпечення та вартості наданих
соціальних послуг застрахованій особі
внаслідок умисного невиконання нею
своїх обов'язків та зловживання ними
стягується з цієї особи відповідно до
законодавства України з моменту
виникнення обставин, що впливають на
умови виплати їй забезпечення та
надання соціальних послуг.

У разі припинення професійної
підготовки, перепідготовки або
підвищення кваліфікації за
направленням державної служби
зайнятості без поважних причин або
відмови працювати за одержаною
професією (спеціальністю) із
застрахованих осіб стягується сума
витрат на професійну підготовку,
перепідготовку або підвищення
кваліфікації.

Водночас за змістом статті 30 Основи
законодавства України про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування застраховані
особи зобов'язані у повному обсязі та у
встановлені законодавством України
про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування строки
сплачувати внески страховикам,
повідомляти страховиків про обставини,
що спричиняють зміни розміру
матеріального забезпечення із
загальнообов'язкового державного
соціального страхування та порядку
його надання (зміни стану
непрацездатності, в складі сім'ї,
звільнення з роботи, працевлаштування,
виїзд за межі держави тощо).

Сума вартості матеріального
забезпечення та соціальних послуг,
наданих застрахованій особі внаслідок
зловживання або невиконання нею своїх
обов'язків, стягується з цієї особи в
судовому порядку

Аналіз вищезазначених правових норм
законодавства дає підстави для
висновку про те, що основною умовою для
стягнення із застрахованої особи
виплаченої допомоги, матеріального
забезпечення та соціальних послуг є
невиконання нею своїх обов'язків та
зловживання ними, зокрема
неповідомлення відомостей про
обставини, що впливають на умови
виплати їм забезпечення та надання
соціальних послуг.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судами попередніх
інстанцій, 8 жовтня 2010 року відповідач у
своїй заяві про надання статусу
безробітного вказала, що вона не є
найманим працівником, не укладала
договорів цивільно правового
характеру, не отримує пенсію на
пільгових умовах і не зареєстрована як
фізична особа - підприємець, що
відповідає дійсності з огляду на
наступне.

Дійсно, як встановлено судами та
підтверджується матеріалами справи,
між ОСОБА_4 та Державним підприємством
«Видавництво «Етнос» укладений
видавничий договір № 5 від 11 листопада
2009 року.

Пунктами 10 та 12 цього договору
передбачено, що гонорар авторам
сплачується після отримання
видавництвом коштів на це видання із
державного бюджету, а цей договір
набирає чинності з моменту його
підписання обома сторонами і діє до
повного виконання сторонами своїх
зобов'язань.

Відповідно до акту приймання-передачі
послуг, що міститься у матеріалах
справи, 25 грудня 2009 року було видано
твір, який був об'єктом вказаного
договору.

Згідно з пунктом 7 договору, гонорар у
сумі 7818 гривень виплачується авторові
після випуску твору у світ, проте такий
був виплачений ОСОБА_4 лише 2 листопада
2010 року через відсутність державного
фінансування.

Таким чином, вищезазначений договір
діяв у період з моменту його
підписання, 11 листопада 2009 року, до
повного виконання сторонами своїх
зобов'язань, тобто випуску твору у світ
- 25 грудня 2009 року включно, а з заявою
про надання статусу безробітного
відповідач звернулась лише 8
жовтня 2010 року.

При цьому, колегія суддів вважає за
необхідне зазначити, що за приписами
частини 2 статті 3 Конституції України
права і свободи людини та їх гарантії
визначають зміст і спрямованість
діяльності держави. Держава відповідає
перед людиною за свою діяльність.
Утвердження і забезпечення прав і
свобод людини є головним обов'язком
держави.

Право на соціальний захист закріплене
статтею 46 Конституції України, згідно з
якою громадяни мають право на
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом.

Це право гарантується
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням за рахунок
страхових внесків громадян,
підприємств, установ і організацій, а
також бюджетних та інших джерел
соціального забезпечення; створенням
мережі державних, комунальних,
приватних закладів для догляду за
непрацездатними.

За змістом статті 21 та частини 2 статті
22 Конституції України усі люди є вільні
і рівні у своїй гідності та правах.
Права і свободи людини є
невідчужуваними та непорушними.

Конституційні права і свободи
гарантуються і не можуть бути
скасовані.

Враховуючи викладене, колегія суддів
дійшла висновку, що виплата
відповідачу гонорару не спричиняла
зміни розміру матеріального
забезпечення, а конституційне право
особи на соціальний захист є
непорушним та не може бути обмежене у
зв'язку з неналежним виконанням
договірних зобов'язань стосовно цієї
особи.

За таких обставин, судові рішення
ухвалені відповідно до норм
матеріального права з дотриманням норм
процесуального права, доводи
касаційної скарги висновків судів не
спростовують а тому підстав для їх
скасування колегія суддів не вбачає.

За правилами частини першої статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанцій
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Київського міського
центру зайнятості відхилити, а
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 8 грудня 2011 року
та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 15 серпня
2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
сторонам і оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало