Справа № 2а/0570/9500/12
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 вересня 2014 року м.
Київ К/9991/71597/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Іваненко Я.Л.,
Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом ОСОБА_4 до Державної
міграційної служби України про
скасування рішення та зобов'язання
вчинити дії, за касаційною скаргою
Державної міграційної служби України
на постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 6 вересня 2012
року та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 31 жовтня 2012
року,-

у с т а н о в и л а :

В липні 2012 року ОСОБА_4 звернувся
до суду з позовом до Державної
міграційної служби України про
скасування рішення та зобов'язання
оформити документи для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту в Україні. В обґрунтування
позову зазначав, що є громадянином
Республіки Кот-д'Івуар. У лютому 2011 року
виїхав з країни походження та прибув до
України з метою отримати вищу освіту.
Посилався на те, що у 2010 році
загострилась політична ситуація на
території Республіки Кот-д'Івуар, де
відбувається громадянська війна.
Стверджував, що його батько був
полковником армії за часів президента
ОСОБА_7, якого заарештовано. Внаслідок
чого позивач має об'єктивні побоювання
стати жертвою через свою належність до
певної соціальної групи (родинні
зв'язки), а також належність до певної
етнічної групи (бете), віросповідання, і
відповідну загрозу його життю.

Рішенням Державної міграційної
служби України № 250-12 від 22 травня 2012
року позивачу відмовлено у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту з підстав
відсутності умов, передбачених
пунктами 1,13 частини першої статті 1
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» .

Прийняте рішення позивач вважає
протиправним, без урахування ситуації
в країні походження і причин, за яких
він не бажає повертатись на
батьківщину, а тому посилаючись на ці
обставини, Конституцію України, Закон
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового захисту»,
Женевську Конвенцію про статус
біженців 1951 року, Європейську
конвенцію про захист прав людини та
основоположних свобод і норми Кодексу
адміністративного судочинства
України, просив про задоволення позову.

Постановою Донецького окружного
адміністративного суду від 6 вересня 2012
року, залишеною без змін ухвалою
Донецького апеляційного
адміністративного суду від 31 жовтня 2012
року, позовні вимоги задоволено.

У касаційній скарзі відповідач,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального і порушення норм
процесуального права, просить їхні
рішення скасувати та відмовити в
позові.

Заслухавши доповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги,
матеріали справи, колегія суддів
дійшла висновку про відхилення скарг з
таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги
суди попередніх інстанцій на підставі
наявних у справі даних встановили і
правильно виходили з того, що спірне
рішення та дії Державної міграційної
служби України не відповідають вимогам
Закону, і порушують законні права та
інтереси позивача.

Так, згідно положень статті 26
Конституції України іноземцям та
особам без громадянства може бути
надано притулок у порядку,
встановленому законом. Згідно ж 27
статті Конституції обов'язок держави -
захищати життя людини. Кожен має право
захищати своє життя і здоров'я, життя і
здоров'я інших людей від протиправних
посягань.

Згідно пунктів 1, 4 частини першої
статті 1 Закону України «Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту» біженець - особа,
яка не є громадянином України і
внаслідок обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами
країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання,
не може чи не бажає повернутися до
неї внаслідок зазначених побоювань.
Додатковий захист - форма захисту, що
надається в Україні на індивідуальній
основі іноземцям та особам без
громадянства, які прибули в Україну або
перебувають в Україні і не можуть або
не бажають повернутися в країну
громадянської належності або країну
попереднього постійного проживання
внаслідок обставин, які загрожують їх
життю, безпеці чи свободі;

У відповідності з пунктом 13 цієї ж
статті, особа, яка потребує додаткового
захисту, - особа, яка не є біженцем
відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання;

Виходячи з буквального
тлумачення статті 1 зазначеного Закону,
небажання особи, яка звертається до
міграційної служби про надання статусу
біженця або особи, яка потребує
додаткового захисту, повернутися в
країну громадянської належності має
бути обґрунтоване об'єктивними
обставинами, які стали причинами
побоювання цієї особи за своє життя,
безпеку чи свободу.

Суди дійшли правильного висновку,
що «побоювання» є оціночним судженням,
яке свідчить про психологічну оцінку
особою ситуації, що може скластися
після повернення до країни походження.
При цьому ситуація в країні походження
цієї особи, є ключовою обставиною, яку
суд має враховувати оцінюючи
обґрунтованість побоювань особи.

При цьому суди правильно виходили
з того, що доводів, які б спростовували
можливість стати жертвою
переслідування в разі повернення
позивача на батьківщину, а також
доказів безпеки його життю, не має. В
свою чергу відсутність таких
спростувань може стати підставою для
порушення прав позивача, що суперечить
положенням статті 3 Європейської
конвенції про захист прав людини та
основоположних свобод.

Також суди правильно виходили з
того, що ситуація виникнення цілком
обґрунтованих побоювань
переслідування може скластися як під
час знаходження людини у країні свого
походження (у цьому випадку особа
залишає країну у пошуках притулку), так
і під час знаходження людини в Україні,
через деякий час після від'їзду з
країни походження (тобто, ситуація в
країні походження змінилася після
від'їзду, породжуючи серйозну
небезпеку для заявника), або може
ґрунтуватися на діях самого заявника
після його від'їзду, коли повернення до
країни походження стає небезпечним.
Таке цілком обґрунтоване побоювання
повинно бути на цей час.

Надаючи аналіз політичної
ситуації у країні походження позивача
на час розгляду справи та родинних
зв'язків з високопосадовцем ОСОБА_8
(рідним батьком позивача), який займав
керівну посаду в національних збройних
силах та очолював комісію з пошуку та
повернення майна при Кабінеті
Міністрів та Міністерстві оборони
Республіки Кот-д'Івуар, суд правильно
визнав загрозливими повернення на
батьківщину для життя і здоров'я
ОСОБА_4, через можливі переслідування
внаслідок приналежності до певної
соціальної групи.

Згідно вимог положення частини 2
статті 72 Кодексу адміністративного
судочинства України обставини, визнані
судом загальновідомими, не потребують
доказування.

При цьому, суди обґрунтовано
опиралися на практику Європейського
суду з прав людини та відомості, що
містяться в засобах масової
інформації, оскільки при розгляді
зазначених справ слід ураховувати, що
підтвердження обґрунтованості
побоювань переслідування (через
інформацію про можливість таких
переслідувань у країні походження)
можуть отримуватися від особи, яка
шукає статусу біженця (та/або особи, яка
потребує додаткового захисту), та
незалежно від неї - з різних
достовірних джерел інформації,
наприклад, із резолюцій Ради Безпеки
ООН, документів і повідомлень
Міністерства закордонних справ
України, інформації, зібраної та
проаналізованої Державною міграційною
службою України, Управління Верховного
Комісара ООН у справах біженців, Правил
розгляду заяв та оформлення
документів, необхідних для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, втрату і позбавлення статусу
біженця та додаткового захисту і
скасування рішення про визнання особи
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, затверджених
наказом Міністерства внутрішніх справ
України від 7 вересня 2011 року N 649, інших
міжнародних, державних та неурядових
організацій, із публікацій у засобах
масової інформації. Для повноти
встановлення обставин у таких справах,
як правило, слід використовувати більш
ніж одне джерело інформації про країну
походження.

Таким чином, рішення судів
попередніх інстанцій відповідають
дійсним обставинам справи та нормам
процесуального права, доводи
касаційної скарги висновків судів не
спростовують, такі ґрунтуються на
помилковому трактуванні правових норм,
а тому підстав для скасування судових
рішень колегія суддів не вбачає.

За правилами частини першої статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанцій
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Не може бути скасовано правильне і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Державної
міграційної служби України відхилити,
а постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 6 вересня 2012
року та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 31 жовтня 2012
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало