Справа № 826/3041/13-а
Суддя: Цвіркун Ю.І.
Дата ухвалення: 2014-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 вересня 2014 року
м. Київ К/800/55985/13

Вищий адміністративний суд України у
складі суддів:

головуючого - Цвіркуна Ю.І.
(суддя-доповідач), Ланченко Л.В., Сіроша
М.В.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні адміністративну справу

за касаційною скаргою Державної
податкової інспекції у
Шевченківському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві

на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від
29.05.2013 року

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 09.10.2013 року

у справі № 826/3041/13-а

за позовом Приватного підприємства
«Арена-2000»

до Державної податкової інспекції у
Шевченківському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень,

встановив:

Приватне підприємство «Арена-2000»
звернулось до суду з адміністративним
позовом до Державної податкової
інспекції у Шевченківському районі м.
Києва Державної податкової служби про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
29.05.2013 року, залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 09.10.2013 року,
позов задоволено повністю. Визнано
протиправними та скасовано податкові
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у
Шевченківському районі м. Києва
Державної податкової служби від 25.09.2012
року № та №.

Не погоджуючись із рішеннями судів
першої та апеляційної інстанцій,
відповідач звернувся до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
рішення судів попередніх інстанцій
скасувати, прийняти нове рішення, яким
у задоволенні позову відмовити,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права.

Ухвалою судді Вищого
адміністративного суду України від
09.12.2013 року замінено Державну податкову
інспекцію у Шевченківському районі
м.Києва Державної податкової служби її
правонаступником - Державною
податковою інспекцією у
Шевченківському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального і процесуального
права, правової оцінки обставин справи,
колегія суддів встановила наступне.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що за результатами
документальної позапланової невиїзної
перевірки позивача з питань
правильності визначення повноти
нарахування та своєчасності сплати
податку на додану вартість та податку
на прибуток підприємства по
взаємовідносинах з ТОВ «Провідні
технології» та ТОВ «Інноваційні
сучасні технології» за період з 01.01.2010
року по 31.03.2012 року, відповідачем
складено акт від 27.08.2012 року
№1203/22-80/30115290, яким встановлено
порушення: - пп. 7.4.5 п. 7.4, пп. 7.7.1 п.
7.7. ст.7 Закону України «Про податок на
додану вартість», п. 198.6 ст. 198, п.
200.1 ст. 200 Податкового кодексу України, в
результаті чого завищено суму
податкового кредиту в розмірі 171 587, 00
грн.; - пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств», в результаті чого
занижено суму податку на прибуток в
розмірі 214 483, 00 грн.

На підставі акта перевірки
відповідачем прийнято податкові
повідомлення-рішення від 25.09.2012 року: -
№, яким позивачу визначено суму
грошового зобов'язання за платежем
податок на прибуток в розмірі 256 991, 25
грн., з яких 214 483, 00 грн. - за основним
платежем, 42 508, 25 грн. - за
штрафними (фінансовими) санкціями; -
№, яким позивачу визначено суму
грошового зобов'язання за платежем
податок на додану вартість в розмірі 250
594, 00 грн., з яких 171 587, 00 грн. - за основним
платежем, 34 007, 00 грн. - за штрафними
(фінансовими) санкціями.

Задовольняючи позов, суди попередніх
інстанцій прийшли до висновку щодо
відсутності порушення позивачем вимог
податкового законодавства, реальності
господарських операцій позивача з його
контрагентами і, як наслідок,
неправомірного прийняття відповідачем
податкових повідомлень-рішень.

Колегія суддів суду касаційної
інстанції, з урахуванням норм
податкового законодавства, чинних на
час виникнення відповідних
правовідносин, погоджується з
висновками судів попередніх інстанцій
з огляду на таке.

Відповідно до п.5.1 ст.5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» валові витрати
виробництва та обігу - сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Підпунктом 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» встановлено, що до складу
валових витрат включаються, зокрема,
суми будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
продажем продукції (робіт, послуг) і
охороною праці, у тому числі витрати з
придбання електричної енергії
(включаючи реактивну), з урахуванням
обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7
цієї статті.

Згідно із пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи із
договірної (контрактної) вартості
товарів (послуг), але не вище рівня
звичайних цін, у разі якщо договірна
ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8 1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари (послуги) та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду (абзац четвертий
пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про
податок на додану вартість»).

Згідно із пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 вказаного
Закону не підлягають включенню до
складу податкового кредиту суми
сплаченого (нарахованого) податку у
зв'язку з придбанням товарів (послуг),
не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 Податкового
кодексу України право на віднесення
сум податку до податкового кредиту
виникає у разі здійснення операцій з:
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг; придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності); отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України; ввезення
необоротних активів на митну територію
України за договорами оперативного або
фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною (п.
198.2 ст. 198 Податкового кодексу України).

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового
кодексу України податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Пунктом 198.6 ст. 198 Податкового кодексу
України встановлено, що не відносяться
до податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 20 п. 198.2 ст. 198 Податкового
кодексу України 1 цього Кодексу).

Таким чином, витрати для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток, а також
податковий кредит для цілей визначення
об'єкта оподаткування податком на
додану вартість мають бути фактично
здійснені та підтверджені належним
чином оформленими первинними
документами, що відображають
реальність здійснення господарської
операції.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що в перевіряємий період
позивач мав господарські
взаємовідносини з контрагентами ТОВ
«Провідні технології» та ТОВ
«Інноваційні сучасні технології».

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що матеріалами справи
підтверджується реальність даних
господарських операцій, зокрема,
договорами, специфікаціями, актами
виконаних робіт, податковими
накладними, видатковими накладними,
довіреностями, рахунками-фактурами,
платіжними дорученнями.

На момент здійснення господарських
операцій контрагенти позивача були
зареєстровані платниками податку на
додану вартість.

Висновок відповідача щодо відсутності
реального характеру даних
господарських операцій, який
ґрунтується на підставі вироку
Дніпровського районного суду міста
Києва по кримінальній справі №1-678/2011
від 22.06.2011 року правомірно не прийнято
судами до уваги, оскільки вказана
обставина не є безумовною підставою
для висновку про порушення позивачем
податкового законодавства, оскільки
норма частини четвертої ст.72 Кодексу
адміністративного судочинства України
поширюється лише на особу, щодо якої
постановлено відповідний вирок або
прийнято постанову. Тому обов'язковими
є лише обставини щодо безпосередньо
цієї особи (засудженого (виправданого)
або притягнутого (не притягнутого) до
відповідальності), а не щодо інших осіб.

Посилання відповідача на порушення
кримінальної справи за фактом
фіктивного підприємництва відносно
контрагентів позивача за ознаками
складу злочину, передбаченого частиною
другою ст. 205 Кримінального кодексу
України, є також необґрунтованим та не
може бути доказом на спростування
факту реального виконання
господарських операцій.

Таким чином, судами попередніх
інстанцій, на підставі наявних в
матеріалах справи доказів, оцінка яким
дана з дотриманням ст. 86 Кодексу
адміністративного судочинства
України, зроблений правильний висновок
про недоведеність відповідачем, на
якого в силу норми частини другої ст.71
Кодексу адміністративного судочинства
України покладається обов'язок
доказування, правомірності прийнятих
податкових повідомлень-рішень. Так,
судами встановлено, що реальність
господарських операцій між позивачем
та його контрагентами підтверджується
належним чином оформленими
документами первинного
бухгалтерського обліку.

За таких обставин підстави для
задоволення касаційної скарги
відсутні.

Доводи, викладені в касаційній скарзі,
не спростовують висновків судів
попередніх інстанцій та встановлених
обставин справи.

З урахуванням викладеного, є підстави
вважати, що судами першої та
апеляційної інстанцій ухвалено
обґрунтовані рішення, які постановлені
з дотриманням норм матеріального і
процесуального права, підстав для їх
скасування не вбачається.

Стаття 220 Кодексу адміністративного
судочинства України визначає межі
перегляду судом касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті
220-1 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної
інстанції відхиляє касаційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

Керуючись ст.ст. 220, 221-1, 223, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у
Шевченківському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві
відхилити.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 29.05.2013 року та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 09.10.2013 року
у справі № 826/3041/13-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили у
порядку та строки, передбачені статтею
254 Кодексу адміністративного
судочинства України, та на неї може
бути подана заява про перегляд судових
рішень Верховним Судом України з
підстав та в порядку, передбачених
статтями 236-239-1 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий
Ю.І.Цвіркун

Судді
Л.В.Ланченко

М.В.Сірош