Справа № 826/11476/14
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2014-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
02 вересня 2014 року 11:39 год. №
Окружний адміністративний суд
міста Києва у складі:
головуючого судді Шейко Т.І.,
суддів Катющенка В.П.,
за участю секретаря судового засідання
розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу
за позовомГромадянина Анголи ОСОБА_2до
третя особаДержавної міграційної
служби України Головне управління
Державної міграційної служби України в
м. Києвіпроскасування рішення та
зобов'язання вчинити певні дії
Позивач звернувся до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
позовом до відповідача та третьої
особи, в якому просив: - визнати
неправомірним та скасувати рішення
Державної міграційної служби України
від 20 травня 2014 року №227-14 про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту; -
зобов'язати Державну міграційну службу
України повторно розглянути питання
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту в Україні
відповідно до вимог чинного
Позовні вимоги мотивовані не повним
з'ясуванням відповідачем всіх обставин
справи та ситуації в країні походження
В судовому засіданні позивач підтримав
позовні вимоги та просив їх
задовольнити у повному обсязі.
Відповідач позов не визнав. В
обґрунтування своїх заперечень,
представник відповідача та третьої
особи у судовому засіданні зазначив, що
приймаючи оскаржуване рішення,
міграційна служба діяла відповідно до
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту», керівництва з
процедур і критеріїв з визнання
статусу біженця Управління Верховного
комісара ООН у справах біженців (згідно
з Конвенцією про статус біженців 1951
року та Протоколу щодо статусу
біженців 1976 року). Зазначив, що ситуація
в країні походження (Анголі) дещо
змінилася ще в 2002 році. Більше того,
завдяки багатим природним ресурсам
нафти, на сьогоднішній день
соціально-економічна ситуація в Анголі
стрімко зростає. До того ж, позивачем не
надано конкретних відомостей про його
утиски в країні походження.
Суд, заслухавши доводи та заперечення
сторін, дослідивши матеріали справи,
оцінивши наявні докази, вважає, що
позов задоволенню не підлягає з огляду
Як вбачається із матеріалів справи та
встановлено у судовому засіданні,
ОСОБА_2 звернувся до міграційного
органу із заявою про визнання його
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту. Як підставу
звернення за захистом, послався на
громадянську війну, яка мала місце на
його батьківщині. Війна відбувалась
між правлячими партіями МПЛА та УНІТА.
В ході війни проводились акти,
направлені на знищення всіх партій, які
підтримували головну опозиційну
партію АБАКО. В результаті таких актів
були вбиті члени його родини, а йому
Відповідачем прийнято рішення від 20
травня 2014 року №227-14 про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
відповідно до абзаці 4 частини першої
статті 6 Закону України "Про біженців та
осіб, які потребують додаткового
захисту", як особі стосовно якої
встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1, 13 частини першої статті 1
цього Закону, відсутні. Про зазначене
рішення позивачу повідомлено листом
№54 від 26 червня 2014 року, який позивач
отримав 29 липня 2014 року під
власноручний підпис (хоча в позові та
клопотанні про поновлення пропущеного
строку вказував дату 01 серпня 2014 року).
Оскільки звернення до суду мало місце 05
серпня 2014 року, зважаючи на вихідні дні
03 та 04 серпня, суд вважав, що строки
звернення до суду позивачем не
пропущені.

Не погоджуючись з даним рішенням
відповідача та вважаючи його таким, що
прийняте без повного з'ясування
обставин, позивач звернувся до суду з
даним позовом про визнання його
протиправним та скасування.

Вирішуючи спір та відмовляючи позивачу
у задоволенні його позовних вимог, суд
виходив з такого.

Спеціальним законом, який визначає
порядок регулювання суспільних
відносин у сфері визнання особи
біженцем, особою, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту,
втрати та позбавлення цього статусу, а
також встановлення правового статусу
біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту і яким надано
тимчасовий захист в Україні є Закон
України «Про біженців та осіб, що
потребують додаткового чи тимчасового
захисту» від 8 липня 2011 року №3671-VI (далі
- Закон України №3671).

Пунктом 1 статті 1 цього Закону
визначено, що біженець - особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з пунктом 13 вказаної статті
Закону особа, яка потребує додаткового
захисту, - особа, яка не є біженцем
відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитись в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Згідно статті 6 Закону не може бути
визнана біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, особа:
яка вчинила злочин проти миру, воєнний
злочин або злочин проти людства і
людяності, як їх визначено у
міжнародному праві; яка вчинила злочин
неполітичного характеру за межами
України до прибуття в Україну з метою
бути визнаною біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, якщо
таке діяння відповідно до
Кримінального кодексу України
належить до тяжких або особливо тяжких
злочинів; яка винна у вчиненні дій, що
суперечать меті та принципам
Організації Об'єднаних Націй; стосовно
якої встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, відсутні; яка до прибуття
в Україну була визнана в іншій країні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту; яка до прибуття в
Україну з наміром бути визнаною
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, перебувала в
третій безпечній країні. Дія цього
абзацу не поширюється на дітей,
розлучених із сім'ями, а також на осіб,
які народилися чи постійно проживали
на території України, а також їх
нащадків (дітей, онуків).

У частинах першій та другій статті 10
Закону України №3671 визначено, що
розгляд заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, здійснюється органами
міграційної служби в Автономній
Республіці Крим, областях, містах Києві
та Севастополі протягом двох місяців з
дня прийняття рішення про оформлення
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. Строк
розгляду може бути продовжено
керівником органу міграційної служби
за вмотивованим поданням працівника,
який розглядає заяву, але не більш як до
трьох місяців.

Працівником органу міграційної служби
проводяться співбесіди із заявником
або його законним представником, які
мають на меті виявити додаткову
інформацію, необхідну для оцінки
справжності фактів, повідомлених
заявником або його законним
представником. При цьому, у разі
виникнення сумнівів щодо
достовірності інформації, поданої
заявником, необхідності у встановленні
справжності і дійсності поданих ним
документів орган міграційної служби
має право звертатися з відповідними
запитами до органів Служби безпеки
України, інших органів державної влади,
органів місцевого самоврядування та
об'єднань громадян, які можуть сприяти
встановленню справжніх фактів
стосовно особи, заява якої
розглядається (частина 8 вказаної
статті Закону). Такі звернення
розглядаються у строк, визначений
законодавством України.

Тобто, з наведених норм вбачається, що
міграційний орган зобов'язаний
розглянути заяву про надання статусу
біженця або особи, яка потребує
додаткового захисту, для встановлення
додаткової інформації, необхідної для
оцінки достовірності повідомленого
провести з нею співбесіду та, у разі
виникнення сумнівів щодо такої
достовірності, звернутись до
відповідних органів для підтвердження
або спростування наданих заявником
відомостей.

Крім того, Законом України «Про
загальнодержавну програму адаптацій
законодавства України до
законодавства Європейського Союзу»
від 18 березня 2004 року №1629-VI визначено,
що метою адаптації законодавства
України до законодавства
Європейського Союзу є досягнення
відповідності правової системи
України acquis communautaire з урахуванням
критеріїв, що висуваються Європейським
Союзом (ЄС) до держав, які мають намір
вступити до нього. Адаптація
законодавства України до
законодавства ЄС є пріоритетною
складовою процесу інтеграції України
до Європейського Союзу, що в свою чергу
є пріоритетним напрямком української
зовнішньої політики.

Відповідно до Директиви Європейського
Союзу «Про мінімальні стандарти
кваліфікації громадян третіх країн та
осіб без громадянства як біженців чи
осіб, що потребують іншої форми
міжнародного захисту, та суть захисту,
що надається» від 29 квітня 2004 року, яка
використовується у практиці
Європейського Суду з прав людини, заяви
є обґрунтованими, якщо виконуються
такі умови:

- заявник зробив реальну спробу
обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його
розпорядженні, були надані, і було
надано

задовільне пояснення відносно
будь-якої відсутності інших важливих
фактів;

- твердження заявника є
зрозумілими та правдоподібними, не
суперечать конкретній та загальній
інформації за його справою;

- заявник подав свою заяву про
міжнародний захист як можливо раніше,
якщо заявник не зможе довести
відсутність поважної причини для
подання такої заяви;

- встановлено, що в цілому
заявник заслуговує довіри.

У відповідності до пунктів 45, 66
Керівництва з процедур та критеріїв
визначення статусу біженця Управління
Верховного комісара Організації
Об'єднаних Націй у справах біженців,
особа повинна вказати переконливу
причину, чому вона особисто побоюється
стати жертвою переслідування. Для того,
щоб вважатись біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, особа
повинна надати свідоцтва повністю
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за конвенційними
ознаками.

Обгрунтоване побоювання стати
жертвою переслідувань є визначальним у
переліку критеріїв щодо визначення
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту. Цей критерій
складається із суб'єктивної та
об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона
полягає у наявності в особи
зазначеного побоювання. Побоювання є
оціночним судженням, яке свідчить про
психологічну оцінку особою ситуації,
що склалася навколо неї. Під впливом
цієї суб'єктивної оцінки особа
вирішила покинути країну і стала
біженцем, а тому з'ясування
суб'єктивних обставин є першочерговим
завданням судів під час вирішення
таких спорів.

В обґрунтування своїх позовних
вимог позивачем, в тому числі,
вказувалось на поверхневий розгляд
відповідачем питання щодо надання йому
статусу біженця та не вжиття всіх
необхідних заходів для встановлення
обставин, на які він посилався у
відповідній заяві, а також зверталась
увага на переслідування осіб, належних
до партії, в якій був позивач, в країні
походження через інші погляди.

Такі доводи позивача в повній
мірі спростовуються матеріалами
справи, зокрема наявною копією
особової справи №12 KYIV 232-01 громадянина
Анголи ОСОБА_2.

З матеріалів особової справи
вбачається, що позивач залишив свою
країну 09 жовтня 1993 року легально,
вилетівши літаком до третьої безпечної
країни (Російської Федерації). При
цьому, суд звернув увагу, що при
заповненні анкети 13 серпня 2012 року (п.
2.5) позивач зазначив, що на території
Російської Федерації він перебував «1
час», в той час, як в протоколі
співбесіди від 31 серпня 2012 року вказав,
що перебував в «РФ один день». На
наступний день він поїхав на вокзал,
купив квиток до Харкова і звідти поїхав
до Києва.

Щодо обставин залишення країни
громадянської належності позивач
повідомив, що був членом політичної
партії «АБАКО». У 1992 році відбулась
війна між партією «МПЛА» та «УНІТА» з
приводу президентських виборів в
Анголі. Його партія «АБАКО» об'єдналась
із партією «УНІТА». Політична партія
«МПЛА» виграла вибори, після чого
почала поступово знищували опозицію,
яка була представлена членами «УНІТА».

Як зауважив відповідач та
підтверджується матеріалами особової
справи, інформація щодо військових дій,
які відбувалися на території Анголи в
період 1990 - 1994 років частково знайшла
свої підтвердження у засобах масової
інформації. Проте заявником жодного
разу не зазначалось, що він отримував
погрози зі сторони правлячої партії
«МПЛА». Заявник стверджував, що на
прийняття рішення виїхати з країни
походження його спіткало вбивство
батьків, які мешкали в Луанді. Після
вбивства батьків, він переховувався у
друзів протягом 7 місяців і за цей час
йому ніхто не погрожував. Ситуація, що
склалась в Анголі на сьогоднішній день,
заявнику не відома. Разом з тим, за
наслідками проведеної відповідачем
перевірки по країні походження, було
встановлено, що на сьогодні в Анголі
між урядом та опозицією досягнуто
остаточне перемир'я, військові дії
закінчено ще у 2002 році. Завдяки багатим
природним ресурсам нафти,
соціально-економічна ситуація в Анголі
стрімко зростає.

Крім того, з матеріалів особової
справи та пояснень позивача не
вбачається, що він перебував в
політичних, релігійних, військових
організаціях чи був причетний особисто
до інцидентів із застосуванням
фізичного насильства, які були б
пов'язані з расовою, національною,
релігійною належністю, політичними
поглядами. Заходи адміністративного
впливу до нього не застосовувалися.
Доказів, що підтверджували б факти
переслідування та утисків, позивач не
надав.

В судовому засіданні в
обґрунтування позовних вимог, позивач
зауважував, що йому вже надавався
статус біженця, який потім був
скасований.

Дійсно, з матеріалів справи
вбачається, що в 1997 році позивач
отримав статус біженця на Україні.
Однак, 29 грудня 1999 року на підставі
наказу Державного комітету України у
справах національностей та міграцій №4
від 22 лютого 1999 року «Про затвердження
обміну посвідчення біженця» та у
зв'язку з відсутністю перереєстрації
та обміну старого зразка посвідчення
на новий, позивач втратив статус
біженця.

Водночас, суд звернув увагу, що в
позовній заяві позивач не вказував
цієї обставини і в судовому засіданні
зазначив, що йому невідомо про причини
втрати статусу. Проте, матеріали справи
свідчать, що позивач обізнаний був з
підставами скасування статусу біженця,
звертаючись до суду з позовними
вимогами щодо оскарження рішень
відповідача ще в 2009, 2011, 2013 роках.

Не залишилась поза увагою суду і
та обставина, що позивач на
неодноразові запитання суду чи
притягувався він на території України
до адміністративної чи кримінальної
відповідальності - відповів, що «ні».
Разом з тим, в справі знаходиться лист
Головного управління Служби безпеки
України у м. Києві та Київській області
від 14 березня 2014 року №10435, адресований
ГУ ДМС України в м. Києві, що стосовно
громадянина Анголи ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1
Печерським районним судом м. Києва 23
червня 2000 року винесено обвинувальний
вирок, яким засуджено іноземця до
позбавлення волі строком на 6 років
(вирок знижено до 5 років позбавлення
волі) за ст. 229-4 Кримінального кодексу
України від 1961 року «Організація або
держання дому для вживання чи
виготовлення наркотичних засобів або
психотропних речовин, а так само
надання приміщення з цією метою». Про
наведений факт заявник не повідомляв
жодного разу і під час заповнення анкет
та заяв. В зв'язку з цим, в Додатку до
Висновку про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту від 09 квітня 2014
року головний спеціаліст відділу по
роботі з біженцями вважав, що заявник
свідомо приховує цей факт задля
легалізації на території України.

Таким чином, враховуючи все
вищевикладене, колегія суддів дійшла
висновку, що позивач не відповідає
критеріям, завдяки яким особа може бути
визнана біженцем або яка потребує
додаткового захисту, і єдиною причиною
звернення громадянина Анголи ОСОБА_2 до
міграційної служби є бажання
легалізуватись на території України.

Частина п'ята статті 10 Закону
України №3671-VI передбачає, що за
результатами всебічного вивчення і
оцінки всіх документів та матеріалів,
що можуть бути доказом наявності умов
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
міграції приймає рішення про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, чи про відмову у
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини друга
статті 19 Конституції України органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Згідно з частиною першою статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частина друга статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачає, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

З урахуванням наведеного та
зважаючи на вимоги статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд дійшов висновку, що
відповідач, приймаючи рішення про
відмову громадянину Анголи ОСОБА_2 у
визнанні його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, надав
належну оцінку доводам заявника,
всебічно вивчив матеріали і прийняв
законне і обґрунтоване рішення від 20
травня 2014 року №227-14. Водночас,
посилання позивача про порушення
відповідачем чинного законодавства
під час розгляду його особистої справи
та прийняття оскаржуваного рішення, -
підтвердження не знайшли і
спростовуються наявними у справі
доказами.

Таким чином, суд вважає позовні
вимоги необґрунтованими, а відтак
відмовляє у їх задоволенні у повному
обсязі.

Відповідно до частини другої
статті 94 Кодексу адміністративного
судочинства України якщо судове
рішення ухвалене на користь сторони -
суб'єкта владних повноважень, суд
присуджує з іншої сторони всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати, пов'язані
із залученням свідків та проведенням
судових експертиз.

Судові витрати, які підлягають
стягненню у відповідності з частиною
другою статті 94 Кодексу
адміністративного судочинства України
- відсутні.

Керуючись ст. 124 Конституції
України, ст. ст. 24, 69-71, 94, 158-163, 167, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

постановив:

Позов громадянина Анголи ОСОБА_2
про визнання неправомірним та
скасування рішення Державної
міграційної служби України від 20
травня 2014 року №227-14 про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту; та
зобов'язання вчинити певні дії -
залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили у
відповідності зі ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Постанова може бути оскаржена за
правилами, встановленими ст. ст. 185 - 187
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя
Шейко Т.І.

Судді
Катющенко
В.П.

Маруліна
Л.О.