Справа № 813/3954/14
Суддя: Сасевич Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2014-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 вересня 2014 року
№ 813/3954/14
Львівський окружний адміністративний
суд у складі колегії суддів:
Головуючого-судді Сасевича О.М.,
судді Крутько О.В.,
судді Кедик М.В.,
за участю секретаря судового засідання
представника позивачів ОСОБА_1,
представника відповідача 1 Барнича Т.В.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Державної
реєстраційної служби України,
Державного реєстратора прав на
нерухоме майно Державної
реєстраційної служби України Сіволіна
Михайла Юрійовича, за участю третьої
особи, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору на стороні
відповідачів - Реєстраційної служби
Стрийського міськрайонного управління
юстиції Львівської області про
визнання протиправним та скасування
рішення, зобов'язання до вчинення дій, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до
Львівського окружного
адміністративного суду із позовом до
Державної реєстраційної служби
України в особі Реєстраційної служби
Стрийського міськрайонного управління
юстиції Львівської області, в якому
просили:

-«визнати незаконним та скасувати
рішення державного реєстратора прав на
нерухоме майно Сіволін Михайла
Юрійовича, Державна реєстраційна
служба України за №7978590 від 15.11.2013 року
про відмову у державній реєстрації
прав та їх обтяжень»;

-«зобов'язати Державну реєстраційну
службу України, ,
провести державну реєстрацію на
квартиру, що розташована: АДРЕСА_1, за
суб'єктами: ОСОБА_3, податковий номер
НОМЕР_1, ОСОБА_4, податковий номер
НОМЕР_2».

В обґрунтування позовних вимог
позивачі посилаються на те, що
державний реєстратор безпідставно
відмовив в державній реєстрації права
власності за зазначену квартиру.
Вважають, що подані ОСОБА_4 для
здійснення державної реєстрації
правовстановлюючі документи
відповідають вимогам Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень» від
01.07.2004 року №1952-IV (надалі по тексту -
Закон 1952-IV) і Порядку державної
реєстрації прав на нерухоме майно та їх
обтяжень, затвердженого Постановою
Кабінету Міністрів України від 22.06.2011
року №703 (надалі - Порядок №703).

Ухвалою судді від 04.06.2014 року відкрито
провадження в адміністративній справі
№813/3954/14.

У судовому засіданні 16.07.2014 року
протокольною ухвалою суду було
задоволено клопотання представника
позивача та залучено до участі у справі
в якості відповідачів - Державну
реєстраційну службу України і
Державного реєстратора прав на
нерухоме майно Державної
реєстраційної служби України Сіволіна
Михайла Юрійовича, окрім цього,
виключено з числа відповідачів
Реєстраційну службу Стрийського
міськрайонного управління юстиції
Львівської області та залучено її до
участі у справі в якості третьої особи,
яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору на стороні відповідачів.

Ухвалою суду від 16.07.2014 року було
призначено дану справу до
колегіального розгляду.

Позивачі у судове засідання не
з'явилися, однак подали до суду заяви
про розгляд справи у їх відсутності.

У судовому засіданні представник
позивачів позовні вимоги підтримав
повністю, просив позов задовольнити.

Представник Державної реєстраційної
служби України (відповідач 1) у судовому
засіданні проти позову заперечив,
надав пояснення аналогічні
викладеному у письмових запереченнях.

Державний реєстратор прав на нерухоме
майно Державної реєстраційної служби
України Сіволін М.Ю. (відповідач 2) у
судове засідання не з'явився, хоча
належним чином повідомлявся про дату,
час та місце розгляду справи. Водночас,
Державною реєстраційною службою
України повідомлено суд, що Державний
реєстратор прав на нерухоме майно
Сіволін М.Ю. з 16.05.2014 року переведений
для подальшої роботи у Реєстраційній
службі Головного управління юстиції у
Донецькій області, проте жодних
підтверджуючих цьому доказів не
надано.

Третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідачів - Реєстраційна служба
Стрийського міськрайонного управління
юстиції Львівської області - явку
уповноваженого представника у судове
засідання, призначене на 10.09.2014 року
також не забезпечила, проте 18.06.2014 року
подала клопотання про розгляд справи у
відсутності представника.

Судом було ухвалено здійснювати
розгляд справи у відсутності
позивачів, відповідача 2 та
представника третьої особи.

Так, заслухавши пояснення представника
позивачів та представника відповідача
1, розглянувши і дослідивши подані
документи та матеріали, всебічно і
повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд
вважає, що позов підлягає до часткового
задоволення, з виходом за межі позовних
вимог, із наступних підстав.

Із матеріалів справи судом
встановлено, що 27.09.2013 року Стрийським
міськрайонним судом Львівської
області винесено заочне рішення у
справі №456/4179/13-ц (провадження
№2/456/1663/2013) за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
ВК Стрийської міської ради, третя особа
- Інспекція ДАБК у Львівській області
про визнання права власності на
житлову добудову. Як вбачається,
рішенням (заочним) Стрийського
міськрайонного суду Львівської
області було задоволено позов ОСОБА_3,
ОСОБА_4 та визнано за останніми право
власності на реконструйовану квартиру
АДРЕСА_1, загальною площею 63,5 кв.м.
Вказане заочне рішення набрало
законної сили.

У зв'язку із цим, ОСОБА_4 було подано до
Реєстраційної служби Стрийського
міськрайонного управління юстиції
Львівської області заяву про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень від
24.10.2013 року для проведення державної
реєстрації права власності на
реконструйовану квартиру АДРЕСА_1. До
даної заяви позивачем було додано усі
необхідні документи, у тому числі і
заочне рішення Стрийського
міськрайонного суду Львівської
області від 27.09.2013 року у справі
№456/4179/13-ц (провадження №2/456/1663/2013) за
позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ВК Стрийської
міської ради, третя особа - Інспекція
ДАБК у Львівській області про визнання
права власності на житлову добудову за
позивачами.

Заява позивача - ОСОБА_4, яка діяла також
і в інтересах ОСОБА_3 була переслана для
розгляду до Державної реєстраційної
служби України, згідно вимог Наказу
Міністерства юстиції України від 02.04.2013
року №607/5 «Про заходи щодо взаємодії
органів державної реєстрації прав та
їх посадових осіб».

15.11.2013 року Державний реєстратор прав
на нерухоме майно Державної
реєстраційної служби України Сіволін
Михайло Юрійович виніс рішення №7978590
про відмову у державній реєстрації
прав та їх обтяжень, мотивуючи його тим,
що «подані документи не дають змоги
встановити відповідність заявлених
прав документам, що їх посвідчують, а
саме: -відповідно до ст.376 Цивільного
кодексу України право власності на
самочинно збудоване нерухоме майно
може бути за рішенням суду визнане за
особою, яка здійснила самочинне
будівництво на земельній ділянці, що не
була їй відведена для цієї мети за
умови надання земельної ділянки у
встановленому порядку особі під уже
збудоване майно; -порушено вимоги
Порядку прийняття в експлуатацію
закінчених будівництвом об'єктів,
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів України від 13 квітня 2011 року
№461».

Спірні правовідносини вичерпно
врегульовані Законом України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень» від
01.07.2004 року №1952-IV (надалі по тексту -
Закон №1952-IV) та Постановою Кабінету
Міністрів України «Про затвердження
Порядку державної реєстрації прав на
нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку
надання інформації з Державного
реєстру речових прав на нерухоме
майно» від 22.06.2011 №703 (надалі іменується
- Порядок №703, чинний на момент
виникнення спірних правовідносин), а
також Цивільним кодексом України.

Згідно частини 1 статті 4 Закону України
№1952-IV, обов'язковій державній
реєстрації підлягають речові права та
обтяження на нерухоме майно, розміщене
на території України, що належить
фізичним та юридичним особам, державі в
особі органів, уповноважених управляти
державним майном, іноземцям та особам
без громадянства, іноземним юридичним
особам, міжнародним організаціям,
іноземним державам, а також
територіальним громадам в особі
органів місцевого самоврядування, а
саме: 1)право власності на нерухоме
майно; 2)право володіння; право
користування (сервітут); право
користування земельною ділянкою для
сільськогосподарських потреб
(емфітевзис); право забудови земельної
ділянки (суперфіцій); право
господарського відання; право
оперативного управління; право
постійного користування та право
оренди земельної ділянки; право
користування (найму, оренди) будівлею
або іншими капітальними спорудами, їх
окремими частинами; іпотека; довірче
управління майном; 3)інші речові права
відповідно до закону; 4)податкова
застава, предметом якої є нерухоме
майно, та інші обтяження.

Відповідно до частини 1 статті 19 Закону
України №1952-IV, державна реєстрація
прав проводиться на підставі, зокрема,
рішень судів, що набрали законної сили.

За приписами частини 1 статті 24 Закону
України №1952-IV, у державній реєстрації
прав та їх обтяжень може бути
відмовлено у разі, якщо: 1)заявлене
право, обтяження не підлягає державній
реєстрації відповідно до цього Закону;
2)об'єкт нерухомого майна, розміщений на
території іншого органу державної
реєстрації прав; 3)із заявою про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень звернулася неналежна особа;
4)подані документи не відповідають
вимогам, встановленим цим Законом, або
не дають змоги встановити
відповідність заявлених прав
документам, що їх посвідчують; 5)заяву
про державну реєстрацію прав,
пов'язаних з відчуженням нерухомого
майна, подано після державної
реєстрації обтяжень, встановлених щодо
цього майна, крім випадків,
встановлених частиною дев'ятою статті
15 цього Закону; 5-1)заяву про державну
реєстрацію обтяжень речових прав на
нерухоме майно щодо попереднього
правонабувача подано після державної
реєстрації права власності на таке
майно за новим правонабувачем; 5-2)заяву
про державну реєстрацію речових прав,
похідних від права власності, подано за
відсутності державної реєстрації
права власності, крім випадків,
установлених частиною дев'ятою статті
15 цього Закону; 5-3)під час подання заяви
про державну реєстрацію права
власності на підприємство як єдиний
майновий комплекс, житловий будинок,
будівлю, споруду (їх окремі частини), що
виникло на підставі документа, за яким
правонабувач набуває також право
власності на земельну ділянку, не
подано заяву про державну реєстрацію
права власності на земельну ділянку;
5-4)після завершення п'ятиденного строку
з дня отримання заявником письмового
повідомлення про зупинення розгляду
заяви про державну реєстрацію прав не
усунено обставин, що були підставою для
прийняття такого рішення; 5-5)заяву про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень під час вчинення нотаріальної
дії з нерухомим майном, об'єктом
незавершеного будівництва подано не до
нотаріуса, який вчинив таку дію;
5-6)заяву про державну реєстрацію прав
та їх обтяжень в електронній формі
подано особою, яка не є державним
кадастровим реєстратором або
державним виконавцем; 6)заявником
подано ті самі документи, на підставі
яких заявлене право та обтяження
такого права вже зареєстровано у
Державному реєстрі прав.

За наявності підстав для відмови в
державній реєстрації державний
реєстратор приймає рішення про відмову
в державній реєстрації прав та їх
обтяжень.

Відповідно до пункту 16 Порядку №703, за
результатами розгляду заяви про
державну реєстрацію та документів,
необхідних для її проведення,
державний реєстратор приймає рішення
про державну реєстрацію прав та їх
обтяжень або рішення про відмову в
такій реєстрації.

Пунктом 23 Порядку №703 встановлено, що
державний реєстратор приймає рішення
про відмову в державній реєстрації
прав та їх обтяжень виключно за
наявності підстав для відмови в
державній реєстрації прав, що
визначені у Законі України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень».

За приписами пункту 26 Порядку №703, для
проведення державної реєстрації права
власності та інших речових прав на
нерухоме майно необхідними
документами є документи, що
підтверджують виникнення, перехід або
припинення права власності та інших
речових прав на нерухоме майно та інші
документи, визначені цим Порядком.

Отже, відмовляючи у реєстрації права
власності відповідач повинен чітко
зазначити підстави такої відмови.

Суд вважає вказані посилання
відповідача у оскаржуваному рішенні як
на підставу відмови позивачу у
державній реєстрації права власності
на нерухоме майно, безпідставними та
такими, що не узгоджується з приписами
чинного законодавства, з огляду на
таке.

Відповідно до пункту 20 Порядку ведення
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно, затвердженого
Постановою Кабінету Міністрів України
від 26 жовтня 2011 року №1141, з метою
проведення державної реєстрації
виникнення права власності державний
реєстратор вносить до запису про
нерухоме майно такі відомості щодо
об'єкта нерухомого майна:

-тип об'єкта нерухомого майна (житловий
будинок, будівля, споруда, квартира,
житлове приміщення, нежитлове
приміщення тощо);

-призначення об'єкта нерухомого майна
(житловий або нежитловий);

-площа об'єкта нерухомого майна
(загальна та (за наявності) житлова);

-відомості про складові частини об'єкта
нерухомого майна (найменування та/або
присвоєння літера, загальна та (за
наявності) житлова площа об'єкта
нерухомого майна, який є складовою
частиною складної речі та призначений
для обслуговування іншої (головної)
речі, пов'язаний з нею спільним
призначенням та є її приналежністю);

-адреса об'єкта нерухомого майна;

-підстава для внесення запису про
нерухоме майно: назва рішення; дата
формування рішення; індексний номер
рішення; прізвище, ім'я та по батькові
державного реєстратора; найменування
органу державної реєстрації прав або
найменування нотаріальної контори,
назва нотаріального округу.

Як вже зазначено судом, згідно з пункту
5 частини першої статті 19 Закону №1952-ІV
державна реєстрація прав, серед іншого,
проводиться на підставі рішень судів,
що набрали законної сили.

Відповідно до статті 124 Конституції
України, рішення суду, які набрали
законної сили, є обов'язковими для всіх
органів державної влади і органів
місцевого самоврядування, підприємств,
установ, організацій, посадових чи
службових осіб та громадян і
підлягають виконанню на всій території
України. Наведеним конституційним
положенням кореспондують положення
частини першої статті 14 Цивільного
процесуального кодексу України,
відповідно до яких судові рішення, що
набрали законної сили, обов'язкові для
всіх органів державної влади і органів
місцевого самоврядування, підприємств,
установ, організацій, посадових чи
службових осіб та громадян і
підлягають виконанню на всій території
України, а у випадках, встановлених
міжнародними договорами, згода на
обов'язковість яких дана Верховною
Радою України, - і за її межами.

Тож, як встановлено судом, зі змісту
копії заочного рішення Стрийського
міськрайонного суду Львівської
області від 27.09.2013 року, таке брало
законної сили.

Суд зазначає, що роз'ясненнями
Міністерства юстиції України «Щодо
надання роз'яснення стосовно рішень
судів, на підставі яких проводиться
реєстрація прав власності на об'єкти
нерухомого майна» від 22.06.2007 року №19-32/30
визначено, що Конституцією України
встановлено, що судові рішення, які
набрали законної сили, обов'язкові для
всіх органів державної влади і органів
місцевого самоврядування, підприємств,
установ, організацій, посадових чи
службових осіб та громадян і
підлягають виконанню на всій території
України. Забороняється тлумачення прав
реєстратором відомостей про заявлене
право власності. Так, реєстрація прав
на нерухоме майно має здійснюватися у
відповідності до резолютивної частини
рішення суду.

При цьому, слід зазначити, що
відповідно до частини першої статті 72
КАС України, обставини, встановлені
судовим рішенням в адміністративній,
цивільній або господарській справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Загалом, в описовій та мотивувальній
частинах заочного рішення Стрийського
міськрайонного суду Львівської
області від 27.09.2014 року у справі
№456/4179/13-ц (провадження №2/456/1663/2013) чітко
визначено відомості про об'єкт
нерухомого майна, тобто
реконструйовану квартиру, на яку за
позивачами визнано право власності, у
тому числі і загальну її площу.

Отже, виходячи з викладеного, суд
зазначає, що, зокрема, заочне рішення
Стрийського міськрайонного суду
Львівської області від 27.09.2014 року у
справі №456/4179/13-ц (провадження
№2/456/1663/2013) не може бути визнано
документом, що не дає змоги встановити
відповідність заявлених позивачем
прав документам, що їх посвідчують.

Відтак, оскільки рішення судів про
визнання права власності на об'єкти
нерухомого майна належить до переліку
правовстановлювальних документів, на
підставі яких проводиться реєстрація
прав власності на об'єкти нерухомого
майна, з огляду на вищезазначені
положення чинного законодавства,
заочне рішення Стрийського
міськрайонного суду Львівської
області від 27.09.2014 року у справі
№456/4179/13-ц (провадження №2/456/1663/2013), яке
набрало законної сили, є достатньою
підставою для проведення державної
реєстрації.

Поряд із цим, суд зазначає, що державний
реєстратор не мав повноважень в
оскаржуваному рішенні надавати оцінку
судовому рішенню.

Таким чином, з огляду на викладене, суд
вважає, що рішення Державного
реєстратора прав на нерухоме майно
Державної реєстраційної служби
України Сіволіна Михайла Юрійовича про
відмову у державній реєстрації прав та
їх обтяжень від 15.11.2013 №7978590 не містить
підстав для відмови у проведенні
державної реєстрації права власності,
наведених у ст.24 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень», у
зв'язку із чим воно підлягає скасуванню
судом, як таке, що винесено
неправомірно.

Що стосується позовних вимог в частині
зобов'язання відповідача 1 провести
державну реєстрацію на квартиру, що
розташована: АДРЕСА_1 за позивачами, то
суд зазначає наступне.

Відповідно ст.9 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень»,
державний реєстратор самостійно
приймає рішення про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень або
відмову в такій реєстрації. Втручання
будь-яких органів, посадових і
службових осіб, громадян та їх
об'єднань у діяльність державного
реєстратора, пов'язану з проведенням
державної реєстрації прав,
забороняється і тягне за собою
відповідальність згідно із законом.

Вирішення питань реєстрації права
власності на нерухоме майно не
належить до компетенції
адміністративного суду, а відтак, суд
не повноважний перебирати функції
іншого суб'єкта владних повноважень в
реалізації відповідних управлінських
функцій і вирішенні питань, віднесених
до виключної компетенції такого
суб'єкта та зобов'язувати його приймати
рішення, які входять до його
компетенції.

Діючим законодавством встановлена
процедура прийняття відповідних
рішень державними реєстраторами
Державної реєстраційної служби
України, і суд не може підміняти цю
процедуру та орган, до компетенції
якого віднесено прийняття відповідних
рішень.

Адміністративний суд, перевіряючи
рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта
владних повноважень на відповідність
закріпленим ч.3 ст.2 Кодексу
адміністративного судочинства України
критеріям, не може втручатися у
дискрецію суб'єкта владних повноважень
в межах такої перевірки.

У відповідності з Рекомендаціями №R (80)
2 Комітету Міністрів Ради Європи
державам-членам стосовно реалізації
адміністративними органами влади
дискреційних повноважень від 11.03.1980
року, під дискреційним повноваженням
слід розуміти повноваження, яке
адміністративний орган, приймаючи
рішення, може здійснювати з певною
свободою розсуду, тобто, коли такий
орган може обирати з кількох юридично
допустимих рішень те, яке він вважає
найкращим за даних обставин.

Так, на виконання ст.15 Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень»,
після прийняття і перевірки
документів, що подаються для державної
реєстрації прав та їх обтяжень,
реєстрації заяви, а також встановлення
факту відсутності підстав для відмови
в державній реєстрації прав та їх
обтяжень, зупинення розгляду заяви про
державну реєстрацію прав та/або їх
обтяжень, державний реєстратор має
право прийняти: або рішення про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень, або про відмову в державній
реєстрації прав та їх обтяжень, або про
зупинення державної реєстрації. Тобто,
вказана норма свідчить про наявність у
державного реєстратора дискреційності
повноважень, в яку адміністративний
суд при здійсненні судочинства не має
права втручатися.

Аналогічна правова позиція міститься у
постанові Верховного Суду України від
21.05.2013 року №21-87а13.

З огляду на зазначене, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги позивача в
частині зобов'язання відповідача 1
вчинити дії щодо проведення державної
реєстрації прав та їх обтяжень, не
підлягають задоволенню.

В силу положень ч.3 ст.24 Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обмежень»
відмова в державній реєстрації прав та
їх обтяжень не позбавляє заявника
права повторно звернутися із заявою
для державної реєстрації прав та їх
обтяжень.

Частиною другою статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
допускається вихід суду за межі
позовних вимог в разі, якщо це
необхідно для повного захисту прав,
свобод та інтересів сторін чи третіх
осіб, про захист яких вони просять.

В той же час, з метою забезпечення
ефективного дотримання і захисту прав,
свобод та інтересів позивачів від
порушень з боку відповідачів, суд
вважає за можливе покласти на Державну
реєстраційну службу України обов'язок
повторно розглянути заяву ОСОБА_4 від
24.10.2013 року, реєстраційний номер 3591207,
про державну реєстрацію права
власності на квартиру АДРЕСА_1 із
дотриманням норм чинного
законодавства у сфері державної
реєстрації речових прав на нерухоме
майно.

За приписами статті 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ч.2 ст.71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідач 1 як суб'єкт владних
повноважень не надав суду достатніх
беззаперечних доказів в обґрунтування
обставин, на яких ґрунтуються його
заперечення, і не довів правомірності
відмови позивачам зареєструвати право
власності на нерухоме майно.

Згідно ч.3 ст.94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо адміністративний позов
задоволено частково, судові витрати,
здійснені позивачем, присуджуються
йому відповідно до задоволених вимог, а
відповідачу - відповідно до тієї
частини вимог, у задоволенні яких
позивачеві відмовлено.

Керуючись ст.ст.2, 7-14, 18, 19, 69-72, 86, 87, 94, 128,
143, 158, 160-163, 167 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов задовольнити
частково.

Визнати протиправним та скасувати
рішення Державного реєстратора прав на
нерухоме майно Державної
реєстраційної служби України Сіволіна
Михайла Юрійовича №7978590 від 15.11.2013 року
про відмову у державній реєстрації
прав та їх обтяжень.

Зобов'язати Державну реєстраційну
службу України повторно розглянути
заяву ОСОБА_4 від 24.10.2013 року,
реєстраційний номер 3591207, про державну
реєстрацію права власності на квартиру
АДРЕСА_1.

У решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь ОСОБА_4 сплачений судовий
збір у сумі 36 (тридцять шість) грн. 54 коп.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення, а в
разі складення постанови у повному
обсязі у відповідності до ч.3 ст.160
Кодексу адміністративного судочинства
України, апеляційна скарга подається
протягом десяти днів з дня отримання
копії постанови.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішення за
наслідками апеляційного провадження.

Головуючий суддя
Сасевич О.М.

Суддя
Крутько О.В.

Суддя
Кедик М.В.

Повний текст постанови виготовлений та
підписаний 15 вересня 2014 року.