Справа № 2а-2081/11 (2-а/440/27/13)
Суддя: Заяць В.С.
Дата ухвалення: 2014-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

10 вересня 2014 року м.
Київ В/800/4036/14

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів Зайця В.С.
(суддя-доповідач), Стрелець Т.Г.,
Голяшкіна О.В., Васильченко Н.В.,
Леонтович К.Г., перевіривши заяву
ОСОБА_5 про перегляд ухвали Вищого
адміністративного суду України від 28
травня 2014 року, постановленої за
результатами розгляду касаційної
скарги ОСОБА_5 на постанову Буського
районного суду Львівської області від
10 жовтня 2013 року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 28 квітня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_6 до Буської міської ради
Львівської області, треті особи:
управління Держземагенства у Буському
районі Львівської області, ОСОБА_5, про
стягнення судових витрат, -

В С Т А Н О В И В :

Постановою Буського районного суду
Львівської області від 10 жовтня 2013
року, залишеною без змін ухвалою
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 28 квітня 2014
року, позов задоволено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 28 травня 2014 року у
відкритті касаційного провадження за
касаційною скаргою ОСОБА_5 на постанову
Буського районного суду Львівської
області від 10 жовтня 2013 року та ухвалу
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 28 квітня 2014
року відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
ОСОБА_5 подав до Вищого
адміністративного суду України заяву
про перегляд судового рішення
Верховним Судом України, у якій просить
скасувати ухвалу Вищого
адміністративного суду України від 28
травня 2014 року з підстав, передбачених
статтею 237 Кодексу адміністративного
судочинства України, посилаючись на
неоднакове застосування Вищим
адміністративним судом України, як
судом касаційної інстанції, одних і тих
самих норм матеріального права, що, на
його думку, потягло ухвалення різних за
змістом судових рішень у подібних
правовідносинах, та направити справу
на новий розгляд до суду касаційної
інстанції.

У заяві зазначає, що ухвала Вищого
адміністративного суду України від 28
травня 2014 року у справі № К/800/28199/14
прийнята з неоднаковим застосуванням
одних і тих самих норм матеріального
права, ніж у справах К/800/55010/13, № 21-228а13.

Вивчивши заяву ОСОБА_5 та додані до неї
матеріали, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України дійшла
висновку про відсутність підстав для
допуску до перегляду Верховним Судом
України ухвали Вищого
адміністративного суду України від 28
травня 2014 року у зазначеній справі, з
огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 236
Кодексу адміністративного судочинства
України сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, мають право
подати заяву про перегляд судових
рішень в адміністративних справах
після їх перегляду в касаційному
порядку.

В пункті 1 частини 1 статті 237 Кодексу
адміністративного судочинства
України, яка визначає підстави для
подання заяви про перегляд судових
рішень, передбачено, що заява про
перегляд судових рішень в
адміністративних справах може бути
подана виключно з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах.

Згідно із пунктом 3 постанови Пленуму
Вищого адміністративного суду України
від 13 грудня 2010 року № 2 "Про судову
практику застосування статей 235 - 240
Кодексу адміністративного судочинства
України" заява про перегляд судових
рішень в адміністративних справах з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права, що потягло ухвалення різних за
змістом судових рішень у подібних
правовідносинах, може бути подана
після їх перегляду в касаційному
порядку, тобто лише після прийняття
Вищим адміністративним судом України
постанови чи постановлення ухвали за
наслідками розгляду касаційної скарги
у такій справі.

Відповідно до пункту 4 зазначеної
постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України під
неоднаковим застосуванням одних і тих
самих норм матеріального права
необхідно розуміти, зокрема:

різне тлумачення змісту і сутності
правових норм, на підставі якого
зроблено висновок про різний зміст
суб'єктивних прав і обов'язків
учасників відповідних правовідносин, у
тому числі про наявність та обсяг прав
і/або обов'язків осіб, які беруть участь
у справі;

різне застосування правил конкуренції
правових норм при вирішенні колізій
між ними з урахуванням ієрархії цих
правових норм, а також дії норм у часі,
просторі та за колом осіб, тобто різне
незастосування закону, який підлягав
застосуванню;

різне визначення предмета регулювання
правових норм, зокрема застосування
різних правових норм для регулювання
одних і тих самих відносин або
поширення дії норми на певні
правовідносини в одних випадках і
незастосування цієї самої норми до
аналогічних відносин в інших випадках,
тобто різне застосування закону, який
не підлягав застосуванню;

різне застосування правил аналогії
права чи закону в подібних
правовідносинах.

Подібність правовідносин означає,
зокрема, тотожність суб'єктного складу
учасників відносин, об'єкта та предмета
правового регулювання, а також умов
застосування правових норм (зокрема,
часу, місця, підстав виникнення,
припинення та зміни відповідних
правовідносин). Зміст правовідносин з
метою з'ясування їх подібності в різних
рішеннях суду (судів) касаційної
інстанції визначається обставинами
кожної конкретної справи.

Ухвалення різних за змістом судових
рішень матиме місце в разі, коли суд
(суди) касаційної інстанції у розгляді
двох чи більше справ за тотожних
предмета спору, підстав позову та за
аналогічних обставин і однакового
матеріально-правового регулювання
спірних правовідносин дійшов (дійшли)
протилежних висновків щодо заявлених
позовних вимог.

Виходячи з положень зазначеної норми,
якщо ухвалення різних за змістом
судових рішень обумовлено наявністю
різних обставин, які були встановлені
судами при розгляді зазначених справ,
то вказане не може свідчити про
неоднакове (різне) застосування судами
норм матеріального права.

Доводи, викладені в заяві, не дають
підстав вважати, що судом касаційної
інстанції у подібних правовідносинах
неоднаково застосовані одні і ті ж самі
норми права, що потягло ухвалення
різних за змістом судових рішень.

Зокрема, в ухвалі Вищого
адміністративного суду України від 28
травня 2014 року К/800/28199/14, яка є предметом
оскарження, суддя-доповідач з
посиланням на пункт 5 частини 5 статті 214
Кодексу адміністративного судочинства
України відмовив у відкритті
касаційного провадження за касаційною
скаргою ОСОБА_5, оскільки обґрунтування
касаційної скарги не містили доводів,
які викликають необхідність перевірки
матеріалів справи. Наведені у
касаційній скарзі доводи та зміст
оскаржуваних судових рішень також не
давали підстави для висновку, про те, що
судами при розгляді справи допущені
порушення норм процесуального права чи
неправильно застосовано норми
матеріального права.

В судовому рішенні Вищого
адміністративного суду України від 17
квітня 2014 року К/800/55010/13 касаційний суд,
скасовуючи рішення судів першої та
апеляційної інстанцій та ухвалюючи
нове рішення про відмову в задоволенні
позову ОСОБА_7 до Озерянської сільської
ради Галицького району
Івано-Франківської області про
визнання протиправним та скасування
рішення, прийшов до висновку, що
позивач не довела наявність у неї
права, на захист якого спрямований
наданий нею позов.

Суд касаційної інстанції зазначив, що
оскаржуване рішення ради від 25
листопада 2011 року, яким відмінено
рішення ради від 09 березня 2011 року про
встановлення заїзду від центральної
дороги до господарства ОСОБА_8 повз
житлового будинку ОСОБА_7 не впливає на
права позивача у зв'язку із тим, що
позивачем не надано до суду належного
документального підтвердження
порушень її права власності чи
користування земельною ділянкою, а
також оскільки скасованим рішенням від
09 березня 2011 року у останньої не
виникли правовідносини, пов'язані з
реалізацією певних суб'єктивних прав
та охоронюваних законом інтересів, а
відтак і не змінюють та не припиняють
ці права та інтереси.

В судовому рішенні Верховного Суду
України від 01 жовтня 2013 року у справі №
21-228а-13 Верховний Суд України,
посилаючись на статті 241 -243 Кодексу
адміністративного судочинства
України, задовольнив заяви ОСОБА_9 та
ОСОБА_10 про перегляд Верховним Судом
України ухвали Вищого
адміністративного суду України від 02
квітня 2013 року з підстави, передбаченої
пунктом 1 частини 1 статті 237 Кодексу
адміністративного судочинства України
та направив справу на новий розгляд до
суду касаційної інстанції.

Слід зазначити, що відповідно до
частини 5 пункту 5 постанови Пленуму
Вищого адміністративного суду України
від 13 грудня 2010 року № 2 «Про судову
практику застосування статей 235-240
Кодексу адміністративного судочинства
України», рішення Верховного Суду
України, ухвалені після 30 липня 2010 року,
не відносяться до судових рішень, які є
підставою для перегляду Верховним
Судом України рішень, ухвалених Вищим
адміністративним судом України.

З урахуванням наведеного, обставини,
встановлені у справі, відносно якої
заявлено вимогу про перегляд Верховним
Судом України, не є подібними до
обставин, встановлених у справах, копії
рішень яких додано до заяви.

Крім того, в оскаржуваній ухвалі не
наведено іншого, ніж у наданих для
порівняння судових рішеннях,
тлумачення норм матеріального права.

Керуючись статтями 236 - 240 Кодексу
адміністративного судочинства
України, -

У Х В А Л И В :

В допуску до перегляду Верховним Судом
України ухвали Вищого
адміністративного суду України від 28
травня 2014 року, постановленої за
результатами розгляду касаційної
скарги ОСОБА_5 на постанову Буського
районного суду Львівської області від
10 жовтня 2013 року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 28 квітня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_6 до Буської міської ради
Львівської області, треті особи:
управління Держземагенства у Буському
районі Львівської області, ОСОБА_5, про
стягнення судових витрат відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: