Справа № 2а-7019/09/0470
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"09" вересня 2014 р. м. Київ
К/9991/44986/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,
Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження справу за
адміністративним позовом
Дніпропетровського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Аптека № 418» про
стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені, за касаційною скаргою
Дніпропетровського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів на постанову
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 24 лютого 2010
року та ухвалу Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 12 березня 2012 року, -

у с т а н о в и л а :

У травні 2009 року Дніпропетровське
обласне відділення Фонду соціального
захисту інвалідів звернулось з позовом
про стягнення з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Аптека № 418» (далі
Товариство)
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання нормативу робочих місць
для працевлаштування інвалідів у 2009
році в розмірі 5781,48 гривень та
547,47 гривень пені.

В обґрунтування позовних вимог
зазначав, що Товариством не дотримано
вимоги статті 19 Закону України від 21
березня 1991 року № 875-ХII «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» (у редакції, чинній на час
виникнення спірних відносин; далі -
Закон № 875-ХII), а саме - не виконано 4 %
нормативу зі створення робочих місць,
призначених для працевлаштування
інвалідів у 2007 році.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
24 лютого 2010 року, залишеною без змін
ухвалою Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 12 березня 2012 року, в задоволенні
позовних вимог відмовлено.

У поданій до Вищого адміністративного
суду України касаційній скарзі,
позивач, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального і порушення норм
процесуального права, просить ухвалені
ними судові рішення скасувати та
задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи, в межах статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів дійшла
висновку про часткове задоволення
скарги з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу. з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог суди попередніх інстанцій
виходили з того, що Товариство створило
визначену статтею 19 Закону № 875-ХII
кількість робочих місць, своєчасно
надало звіт про зайнятість та
працевлаштування інвалідів за формою
10-ПІ та щомісячно повідомляло про
наявність вакансій для
працевлаштування інвалідів. При цьому,
суди встановили, що позивач інвалідів
для працевлаштування не направляв, а
відповідач не відмовляв у
працевлаштуванні інвалідам за
направленням центру зайнятості, що
підтверджується наявними у справі
матеріалами.

Проте до такого висновку суди дійшли
без з'ясування дійсних прав та
обов'язків сторін, в порушення норм
матеріального і процесуального права з
таких підстав.

У відповідності зі статтею 159 Кодексу
адміністративного судочинства
України, судове рішення повинно бути
законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом
відповідно до норм матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин справи в
адміністративній справі,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Тобто, за змістом цієї норми
процесуального права у мотивувальній
частині рішення суд зобов'язаний
навести дані про встановлені
обставини, що мають значення для
справи, їх юридичну оцінку та
визначені відповідно до них
правовідносини, а також оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд
виходив при задоволенні грошових
вимог. Встановлюючи

наявність або відсутність фактів,
якими обґрунтовувалися вимоги чи

заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої

дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися

на припущеннях.

У мотивувальній частині кожного
рішення має бути наведено також
посилання на закон та інші
нормативно-правові акти
матеріального права (назва, стаття, її
частина, абзац, пункт, підпункт
закону), у відповідних випадках - на
норми Конституції України, на підставі
яких визначено права та обов'язки
сторін у спірних правовідносинах, а в
разі необхідності мають бути
посилання на Конвенцію та рішення
Європейського суду з прав людини які
згідно із Законом України від 23
лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання
рішень та застосування практики
Європейського суду з прав людини» є
джерелом права та підлягають
застосуванню в даній справі.

Так, за змістом статті 19 Закону № 875-XII,
для підприємств, установ, організацій,
у тому числі підприємств, організацій
громадських організацій інвалідів,
фізичних осіб, які використовують
найману працю, установлюється норматив
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця.

За змістом частини 1 статті 20 Закону №
875-XII, підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, які
використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом. Для підприємств, установ,
організацій, у тому числі підприємств,
організацій громадських організацій
інвалідів, фізичних осіб, на яких
працює від 8 до 15 осіб, розмір
адміністративно-господарських санкцій
за робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом, визначається в розмірі
половини середньої річної заробітної
плати на відповідному підприємстві, в
установі, організації, у тому числі
підприємстві, організації громадських
організацій інвалідів, у фізичної
особи, яка використовує найману працю.

Також, пунктом 4 Порядку сплати
підприємствами, установами,
організаціями та фізичними особами, що
використовують найману працю, суми
адміністративно-господарських санкцій
та пені за невиконання нормативу
робочих місць для працевлаштування
інвалідів, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 31 січня
2007 року № 70 «Про реалізацію статей 19 і
20 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» (далі Порядок), порушення
строків сплати суми
адміністративно-господарських санкцій
тягне за собою нарахування пені у
розмірі 120 відсотків річних облікової
ставки Національного банку за кожний
календарний день прострочення.

Згідно зі статтею 18 Закону № 875-ХІІ
працевлаштування інвалідів
здійснюється центральним органом
виконавчої влади з питань праці та
соціальної політики, органами
місцевого самоврядування,
громадськими організаціями інвалідів.
Законом України від 23 лютого 2006 року №
3483-IV «Про внесення змін до деяких
законів України щодо реалізації
інвалідами права на трудову
зайнятість» зазначену статтю було
викладено в іншій редакції, а Закон №
875-ХІІ доповнено статтею 18-1, за змістом
якої пошук підходящої роботи для
інваліда здійснює державна служба
зайнятості.

Таким чином, обов'язок підприємства зі
створення робочих місць для інвалідів
не супроводжується його обов'язком
займатися пошуком інвалідів для
працевлаштування.

Водночас, у частині 3 цієї статті
зазначено, що підприємства, установи,
організації, фізичні особи, які
використовують найману працю,
зобов'язані виділяти та створювати
робочі місця для працевлаштування
інвалідів, у тому числі спеціальні
робочі місця, створювати для них умови
праці з урахуванням індивідуальних
програм реабілітації і забезпечувати
інші соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України

За приписами пункту 2 Порядку, звіт про
зайнятість і працевлаштування
інвалідів роботодавці подають
(надсилають рекомендованим листом)
щороку до 1 березня відділенням Фонду,
в яких вони зареєстровані, за формою,
затвердженою Мінпраці за погодженням з
Держкомстатом.

Датою надходження звіту про зайнятість
і працевлаштування інвалідів
вважається дата подання роботодавцем
звіту до відділення Фонду, а у разі
надсилання його поштою - дата на
поштовому штемпелі.

Інформацію про наявність вільних
робочих місць (вакантних посад) для
працевлаштування інвалідів
роботодавці подають центру зайнятості
за місцем їх реєстрації як платників
страхових внесків на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття за формою, затвердженою
Мінпраці за погодженням з
Держкомстатом.

Форма звітності № 10-ПІ (річна) «Звіт про
зайнятість і працевлаштування
інвалідів» та Інструкція щодо
заповнення форми звітності № 10-ПІ
(річна) «Звіт про зайнятість і
працевлаштування інвалідів»
затверджені наказом Міністерства
праці та соціальної політики України
від 10 лютого 2007 року
№ 42, зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 13 лютого 2007 року за
№ 117/13384.

Судами попередніх інстанцій не взято
до уваги, що звіт за формою 10-ПІ
подано відповідачем з порушенням
строку, встановленого постановою
Порядком, а саме 17 жовтня 2008 року.

Також, при розгляді справи суди не
врахували, що частиною 4 статті 20
Закону України від 1 березня 1991 року №
803-ХІІ «Про зайнятість населення» (в
редакції статті, чинної в період
спірних правовідносин) передбачено, що
підприємства, установи і організації
незалежно від форми власності
реєструються у місцевих центрах
зайнятості за їх місцезнаходженням як
платники збору до Фонду
загальнообов'язкового державного
соціального страхування України на
випадок безробіття, щомісяця подають
цим центрам адміністративні дані у
повному обсязі про наявність вільних
робочих місць (вакансій), у тому числі
призначених для працевлаштування
інвалідів, та про працівників, які
працюють неповний робочий день
(тиждень), якщо це не передбачено
трудовим договором, або не працюють у
зв'язку з простоєм виробництва з не
залежних від них причин, і в
десятиденний строк - про всіх прийнятих
працівників у порядку, встановленому
законодавством. Несвоєчасна
реєстрація або відмова від неї,
порушення порядку подання
адміністративних даних тягне за собою
відповідальність, передбачену законом.

Відповідні форми звітності та
інструкції щодо їх заповнення
затверджені наказом Міністерства
праці та соціальної політики України
від 19 грудня 2005 року № 420 (який був
чинним в період спірних правовідносин),
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 21 грудня 2005 року за
№ 1534/11814.

Цим наказом затверджено форму
звітності № 3-ПН «Звіт про наявність
вакансій» та інструкцію щодо її
заповнення.

У загальних положеннях цієї Інструкції
зазначено, що відповідно до Закону
України «Про зайнятість населення»
підприємства, установи й організації,
їх структурні підрозділи та філії
незалежно від форми власності та
господарювання повинні за наявності
вакансій у повному обсязі подавати
інформацію про наявність вільних
робочих місць (вакансій) центрам
зайнятості за місцем їх реєстрації як
платника страхових внесків.

Форма використовується для
інформування населення про наявність
вакансій, сприяння працевлаштуванню
громадян, зареєстрованих у центрах
зайнятості як такі, що шукають роботу,
для підбору персоналу на замовлення
роботодавців, для оцінки поточної
потреби в кадрах та організації
професійної підготовки населення
відповідно до потреб ринку праці.

У разі необхідності підбору
працівників за сприяння центрів
зайнятості фізичні особи, у тому числі
підприємці, також можуть інформувати
центри зайнятості про наявність
вакансій за цією формою.

На підставі комплексного аналізу
вищезазначених правових норм та
положень підзаконних нормативно -
правових актів у їх сукупності, колегія
суддів дійшла висновку про наявність у
відповідача обов'язку надавати
державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
щомісячно звітувати про наявність
вільних робочих місць (вакансій)
призначених для працевлаштування
інвалідів шляхом подання до центру
зайнятості звітів форми 3-ПН.

Однак, суди не надали належної правової
оцінки цим обставинам справи, зокрема,
не врахували того, що звіт форми 10-ПІ
(річний) подано відповідачем з
порушенням строку, встановленого
Порядком, а саме 17 жовтня 2008 року,
щомісячні звіти форми 3-НП відповідачем
протягом звітного періоду не
подавався, а середньооблікова
кількість штатних працівників, яким
відповідно до чинного законодавства
встановлена інвалідність склала 1
особу, при цьому, кількість штатних
працівників, які повинні працювати на
робочих місцях, створених відповідно
до вимог статті 19 Закону № 875-XII для
відповідача становить 2 особи.

Адміністративно-господарські санкції
за незайняті інвалідами робочі місця
не є податком, збором (обов'язковим
платежем), обов'язкова сплата яких
передбачена Конституцією України та
Законом України від 25 червня 1991 року №
1251-XII «Про систему оподаткування», а є
заходом впливу на правопорушника у
сфері господарювання у зв'язку зі
скоєнням правопорушення.

При цьому, відповідно до частини 1
статті 218 Господарського кодексу
України підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.
Частиною другою зазначеної статті
передбачено, що учасник господарських
відносин несе відповідальність,
зокрема, за порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що він ужив усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення.

Крім того, колегія суддів зазначає, що
судами не повно з'ясовано обставини
справи в частині застосування положень
статей 99, 100 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Так, у відповідності до частини 2 статті
99 Кодексу адміністративного
судочинства України (в редакції, яка
діяла на момент подачі позову), для
звернення до адміністративного суду за
захистом прав, свобод та інтересів
особи встановлюється річний строк,
який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Частинами 1 і 2 статті 100 Кодексу
адміністративного судочинства України
(в редакції, яка діяла на момент подачі
позову), пропущення строку звернення до
адміністративного суду є підставою для
відмови у задоволенні
адміністративного позову за умови,
якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Якщо суд визнає причину пропущення
строку звернення до суду поважною,
адміністративна справа розглядається
і вирішується в порядку, встановленому
цим Кодексом.

Згідно з приписами пункту 2 Порядку
роботодавці сплачують суму
адміністративно-господарських санкцій
відділенням Фонду соціального захисту
інвалідів за місцем їх державної
реєстрації як юридичних осіб або
фізичних осіб - підприємців до 15 квітня
року, що настає за роком, в якому
відбулося порушення нормативу робочих
місць для працевлаштування інвалідів.

Тобто, кінцевим строком для сплати
спірних адміністративно -
господарських санкцій та пені є 15
квітня 2008 року. Разом з тим, про
порушення нормативу робочих місць для
працевлаштування інвалідів,
відповідач дізнався лише 17 жовтня 2008
року, при поданні Товариством річного
звіту за формою 10-ПІ, а тому судам ці
обставини слід було оцінити з огляду на
вимоги статті 99 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Отже неповне з'ясування судами дійсних
обставин справи, неправильне
застосування норм матеріального і
порушення норм процесуального права
призвело до ухвалення рішень, які не
відповідають вимогам статті 159 Кодексу
адміністративного судочинства України
щодо законності і обґрунтованості.

Тому судові рішення підлягають
скасуванню, а справа направленню на
новий розгляд, оскільки суд касаційної
інстанції не може встановлювати та
визнавати доведеними обставини, що не
були встановлені в судових рішеннях.

За приписами частини другої статті 227
Кодексу адміністративного
судочинства України підставою для
скасування судових рішень судів першої
та (або) апеляційної інстанцій і
направлення справи на новий судовий
розгляд є порушення норм
процесуального права, які унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

Керуючись статтями 223, 227, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Дніпропетровського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Аптека № 418»
задовольнити частково.

Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
24 лютого 2010 року та ухвалу
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 12 березня
2012 року скасувати, а справу направити
на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
сторонам і оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало