Справа № 2610/8088/12
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2014-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
Головуючий у 1-й інстанції: Голік Н.О.
Суддя-доповідач: Степанюк А.Г.
ПОСТАНОВА

Іменем України

02 вересня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В., Шурка
О.І.,

при секретарі - Ліневській
В.В.,

розглянувши у порядку письмового
провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2
на постанову Шевченківського
районного суду м. Києва від 16 січня 2013
року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_2 до Головного Управління
Пенсійного фонду України у м. Києві про
визнання дій протиправними та
зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2012 року ОСОБА_2 (далі - Позивач,
ОСОБА_2) звернувся до Шевченківського
районного суду м. Києва з позовом до
Головного Управління Пенсійного фонду
України у м. Києві (далі - Відповідач,
Управління) про зобов'язання відновити
виплату пенсії як особі, яка проживає
за межами України, з 26.02.1991 року.

Постановою суду першої інстанції від
16.01.2013 року у задоволенні
адміністративного позову відмовлено
повністю. При цьому суд першої
інстанції виходив з того, що Позивачем
не дотримано порядку, визначеного
чинним законодавством, для звернення з
заявою про поновлення виплати пенсії.

Не погоджуючись із викладеним у
постанові рішенням, Позивач оскаржив
його в апеляційному порядку. При цьому
звернув увагу суду на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
залишенню без задоволення, а постанова
суду першої інстанції - зміні з
наступних підстав.

Як вбачається зі змісту копії трудової
книжки Позивача, останній у період з
12.09.1953 року по 05.10.1990 року працював на
території Української РСР. 05.10.1990 року
був звільнений з роботи відповідно до
ст. 38 КЗпП УССР у зв'язку із виходом на
пенсії.

ОСОБА_2 28.02.1991 року виїхав на постійне
місце проживання до Ізраїлю, що
підтверджується копією візи (а.с. 9).

Позивач у 2011 році звернувся до
Уповноваженого Верховної Ради України
з прав людини (далі - Уповноважений з
прав людини) зі зверненням, яке
стосувалося його прав щодо проблем
пенсійного забезпечення. Листом від
05.07.2011 року № 13-9-А179219.11/28-66
секретаріатом Уповноваженого з прав
людини роз'яснено ОСОБА_2 його право на
звернення до суду для захисту його
порушеного права чи охоронюваного
законом інтересу.

З матеріалів справи також вбачається,
що Позивач у 2012 році звертався до
Голови правління Пенсійного фонду
України із заявою про призначення йому
пенсії.

Листом від 17.04.2012 року № 6867/А-11
Відповідачем було роз'яснено ОСОБА_2, що
останньому не може бути призначена
пенсія, оскільки рішення
Конституційного Суду України від 07.10.2009
року у справі № 25-рп/2009 поширюється
лише на осіб, які виїхали на постійне
місце проживання за кордон після 07.10.2009
року. Крім того, у даному листі
зазначено, що на даний час триває
робота спільно з Міністерством
соціальної політики України щодо
підготовки нормативно-правових актів,
спрямованих на виконання
вищезазначеного рішення, якими будуть
передбачені умови, норми і механізм
виплати пенсій громадянам, які
проживають у країнах, з якими не
укладено міждержавних договорів щодо
пенсійного забезпечення.

На підставі встановлених вище
обставин, виходячи з системного
аналізу приписів ст. 19 Конституції
України, ст. ст. 51, 44, 45, 49 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування», суд першої
інстанції дійшов висновку про
правомірність відмови Управління у
поновленні нарахування та виплати
Позивачу пенсії, оскільки, по-перше,
Верховною Радою України не були
внесені зміни до відповідних
нормативно-правових актів у результаті
прийняття Конституційним Судом
України рішення від 07.10.2009 року у справі
№ 25-рп/2009, по-друге, Позивачем не
дотримано порядку подання документів
для поновлення виплати пенсії,
визначеного приписами постанови
правління Пенсійного фонду України від
25.11.2005 року № 22-1.

З таким висновком суду першої
інстанції не можна повністю погодитися
з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.46 Конституції
України громадяни мають право на
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом.

Передбачене Конституцією України
право громадян на соціальний захист
конкретизоване у Законі України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» та Законі
України «Про пенсійне забезпечення»,
якими закріплено порядок нарахування
та виплати пенсії.

Приписами п. 2 ст. 49 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» (далі - Закон)
закріплено, що виплата пенсії за
рішенням територіальних органів
Пенсійного фонду або за рішенням суду
припиняється: на весь час проживання
пенсіонера за кордоном, якщо інше не
передбачено міжнародним договором
України, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України.

Згідно ст. 51 Закону у разі виїзду
пенсіонера на постійне місце
проживання за кордон пенсія,
призначена в Україні, за заявою
пенсіонера може бути виплачена йому за
шість місяців наперед перед від'їздом,
рахуючи з місяця, що настає за місяцем
зняття з обліку за місцем постійного
проживання. Під час перебування за
кордоном пенсія виплачується в тому
разі, якщо це передбачено міжнародним
договором України, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України
№ 25-рп/2009 від 07.10.2009 року (далі - Рішення)
положення п. 2 ч.1 ст.49 та другого речення
ст. 51 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» визнані
неконституційними.

Відповідно до частини 2 ст. 152
Конституції України закони, інші
правові акти або їх окремі положення,
що визнані неконституційними,
втрачають чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
про їх неконституційність.

Крім того, у вищезазначеному Рішенні
зазначено, що оспорюваними нормами
конституційне право на соціальний
захист поставлене в залежність від
факту укладення Україною з відповідною
державою міжнародного договору з
питань пенсійного забезпечення.

Таким чином держава, всупереч
конституційним гарантіям соціального
захисту для всіх осіб, що мають право на
отримання пенсії у старості, на
законодавчому рівні позбавила цього
права пенсіонерів у тих випадках, коли
вони обрали постійним місцем
проживання країну, з якою не укладено
відповідного договору. Поряд з цим, у
рішенні зазначено, що конституційне
право на соціальний захист включає і
право громадян на забезпечення їх у
старості. Пенсія за віком, за вислугу
років та інші її види, що призначаються
у зв'язку з трудовою діяльністю,
заслужені попередньою працею і є
однією з форм соціального захисту. Цим
визначається зміст і характер
обов'язку держави стосовно тих
громадян, які набули право на одержання
пенсії.

З прийняттям рішення Конституційного
Суду України від 07.10.2009 року із ч. 1 ст. 49
Закону виключена така підстава для
припинення пенсійних виплат, як
проживання пенсіонера за кордоном.
Враховуючи викладене, Позивач не може
бути позбавлений конституційного
права на виплату пенсії незалежно від
місця його постійного проживання.

Як вбачається зі змісту копії трудової
книжки, ОСОБА_2 був звільнений з роботи
05.10.1990 року у зв'язку із виходом на
пенсію. Крім того, 17.03.1986 року Позивачу
було видано посвідчення ветерана праці
та вручено медаль ветерана праці, яка,
згідно п. 1 Положення «Про медаль
ветерана праці», затвердженого Указом
Президіуму Верховної Ради СРСР від
18.01.1974 року, вручається особам на знак
визнання їх трудових заслуг по
досягненню трудового стажу, який
необхідний для призначення пенсії за
вислугу років чи по старості. Поряд з
цим, слід зауважити, що Позивач у своїх
листах до Відповідача неодноразово
зауважував, що йому була призначена
пенсія в Україні до виїзду останнього
за кордон на постійне місце проживання,
яку він отримував до 26.08.1991 року (а.с. 24,
28). При цьому, з наявних у матеріалах
справи доказів вбачається, що дані
обставини Управлінням не
заперечувались.

Отже, колегія суддів вважає
обґрунтованими доводи апеляційної
скарги щодо наявності у Позивача, як
громадянина України, який виїхав на
постійне місце проживання за кордон,
права на пенсію, яку він отримував до
виїзду.

Однак, суд апеляційної інстанції
вважає необґрунтованими доводи
апеляційної скарги щодо
неправомірності відмови Пенсійного
фонду України у поновленні виплати
Позивачу пенсії, з огляду на наступне.

Згідно п. 7 Положення про Пенсійний фонд
України, затвердженого Указом
Президента України від 06.04.2011 року №
384/2011, останній здійснює свої
повноваження безпосередньо та через
утворені в установленому порядку
територіальні органи.

Приписами абзаців 2-3 п. 37 Порядку
подання та оформлення документів для
призначення пенсії відповідно до
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», затвердженого
постановою правління Пенсійного фонду
України від 25.11.2005 року №22-1 (далі -
Порядок), закріплено, що заяви про
переведення з одного виду пенсії на
інший, про перерахунок пенсії й
поновлення виплати раніше призначеної
пенсії приймаються органом, що
призначає пенсію, при наявності в особи
всіх необхідних документів. Заяви осіб
про призначення, перерахунок,
поновлення, переведення з одного виду
пенсії на інший реєструються в журналі
реєстрації рішень органу, що призначає
пенсію. Особі або посадовій особі
органом, що призначає пенсію, видається
розписка із зазначенням дати приймання
заяви, а також переліку одержаних і
відсутніх документів, які необхідно
подати в трьохмісячний термін з дня
прийняття заяви. Копія розписки
зберігається в пенсійній справі.

Отже, Пенсійний фонд України не
уповноважений безпосередньо
призначати та виплачувати пенсію,
оскільки необхідні документи
подаються до територіального органу
Пенсійного фонду.

Однак, у матеріалах справи відсутні
будь-які документи, якими
підтверджується факт звернення ОСОБА_2
до Управління із відповідною заявою
про поновлення виплати пенсії, а відтак
у Відповідача відсутні правові
підстави для поновлення виплати пенсії
Позивачу.

Беручи до уваги вищевикладене, судова
колегія критично оцінює висновки суду
першої інстанції про неможливість
застосування положень рішення
Конституційного Суду України від 07.10.2009
року через невнесення Верховною Радою
України змін до відповідних законів на
підставі даного рішення. Крім того, не
можна повністю погодитися з
твердженням Шеченківського районного
суду м. Києва про подання ОСОБА_2 до
Відповідача заяви без необхідних
документів, які повинні до неї
додаватись, оскільки остання
безпосередньо до Управління не
подавалась та ним не розглядалася.
Проте, незважаючи на зазначене, судом
зроблено правильний висновок щодо
відсутності у Відповідача підстав для
поновлення виплати пенсії Позивачу.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
суд першої інстанції ухвалив правильне
рішення, але із помилковим
застосуванням норм матеріального
права.

Згідно приписів ст. 198 КАС України суд
апеляційної інстанції за наслідками
розгляду апеляційної скарги на
постанову суду першої інстанції має
право змінити постанову суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 201 КАС України
підставами для зміни постанови або
ухвали суду першої інстанції є
правильне по суті вирішення справи чи
питання, але із помилковим
застосуванням норм матеріального чи
процесуального права.

За таких обставин судова колегія
приходить до висновку, що судом першої
інстанції при вирішенні питання про
поновлення виплати пенсії Позивачу
було допущено помилкове застосування
норм матеріального права, однак
правильно вирішено справу по суті, у
зв'язку з чим вважає за необхідне
апеляційну скаргу залишити без
задоволення, а постанову суду першої
інстанції змінити.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 197, 198, 201, 205, 207,
211, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без
задоволення.

Постанову Шевченківського районного
суду м. Києва від 16 січня 2013 року -
змінити, зазначивши, що підставами для
відмови у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 є обставини, викладені у
мотивувальній частині даного рішення.

У решті постанову Шевченківського
районного суду м. Києва від 16 січня 2013
року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_2 до Головного Управління
Пенсійного фонду України у м. Києві про
визнання дій протиправними та
зобов'язання вчинити дії від 16 січня 2013
року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення, а якщо її було
прийнято за наслідками розгляду у
письмовому провадженні, - через п'ять
днів після направлення їх копій особам,
які беруть участь у справі. Касаційна
скарга на судові рішення подається в
порядку та строки, визначені ст. ст. 211,
212 КАС України.

Головуючий суддя
А.Г. Степанюк

Судді
В.В. Кузьменко

О.І. Шурко

Головуючий суддя

Степанюк А.Г.

Судді:

Кузьменко В. В.

Шурко О.І.