Справа № 814/4904/13-а
Суддя: Скрипченко В.О.
Дата ухвалення: 2014-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2014 р.м.ОдесаСправа № 814/4904/13-а

Категорія: 8.3.3 Головуючий в 1 інстанції:
Брагар В. С.

Одеський апеляційний адміністративний
суд у складі колегії:

Головуючого - судді Скрипченка В.О.,

Суддів Золотнікова О.С., Осіпова Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання
Сівєлькіної С.Є.,

представника відповідача Навратюка
О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі апеляційну
скаргу Жовтневої об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Миколаївській
області на постанову Миколаївського
окружного адміністративного суду від 29
січня 2014 року у справі за
адміністративним позовом Фермерського
господарства "Колос" до Жовтневої
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Миколаївській області про
скасування податкового
повідомлення-рішення від 22.10.2013 р.
№,-

В С Т А Н О В И В:

29 листопада 2013 року Фермерське
господарство "Колос" звернулося до суду
з позовом до Жовтневої об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Миколаївській області про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення від
22.10.2013 року №.

В обґрунтування позову зазначено, що
працівниками податкової служби
проведена позапланова документальна
невиїзна перевірка позивача з питань
правомірності формування податкового
кредиту по взаємовідносинам з ТОВ
«Електромонтаж - Трейд», за листопад 2011
року, з ТОВ «Строй комплекс - Нік» за
вересень 2012 року та з ПП «Промкомплект
Україна» за листопад 2011 року, за
результатами якої складено акт, де
зазначено про порушення п.1, п.5 ст. 203, п.
1,п.2 ст. 215 , п. 1 ст. 216, ст. 626, ст. 629, ст.650,
ст. 655, ст. 658, ст. 662 ЦК України в частині
недодержання вимог зазначених статей в
момент вчинення правочинів, які не
спрямовані на реальне настання
правових наслідків; п. 185.1 ст. 185, п. 188.1
ст. 188, п. 198.2,п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 199.4 ст. 198
ПК України, в результаті чого занижено
ПДВ всього у сумі 258334 грн.; за листопад
2011 року на суму 241000 грн.; за вересень 2012
року на суму 17334,40 грн., в результаті
чого позивачу визначено грошове
зобов'язання з податку на додану
вартість за основним платежем на суму
258334,40 грн. та штрафними санкціями на
суму 129167,20 грн. ФГ "Колос" не
погоджується з викладеними в акті
перевірки обставинами та вважає їх
такими, що не відповідають дійсності, а
висновки перевірки - неправомірними, в
зв'язку з чим зазначає, що прийняте
податкове повідомлення-рішення
винесене протиправно та підлягає
скасуванню.

Постановою Миколаївського окружного
адміністративного суду від 29 січня 2014
року позов ФГ "Колос" задоволено.
Визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення-рішення
Жовтневої об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Миколаївській
області від 22.10.2013 року №.

Не погоджуючись із постановленим у
справі судовим рішенням відповідач
подав апеляційну скаргу, посилаючись
на порушення судом першої інстанції
норм матеріального права та неповне
з'ясування обставин справи, просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та прийняти нову, якою в
задоволені позову ФГ "Колос" відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи
апеляційної скарги, пояснення на неї
представника відповідача Навратюка
О.М., вивчивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість постанови суду в межах
апеляційної скарги, колегія суддів
дійшла таких висновків.

Судом першої інстанції встановлено
наступне.

Фермерське господарство «Колос» є
платником податків.

20.09.13 р. по 25.09.13 р. відповідачем
проведено позапланову документальну
невиїзну перевірку позивача з питань
правомірності формування податкового
кредиту по взаємовідносинам з ТОВ
«Електромонтаж - Трейд», за листопад 2011
року, з ТОВ «Строй комплекс - Нік» за
вересень 2012 року та з ПП «Промкомплект
Україна» за листопад 2011 року.

25.09.2013 року за результатами перевірки
відповідачем складений акт № 98/22-30405651,
у висновках якого зазначено, що
позивачем порушено:

- п.1, п.5 ст. 203, п. 1,п.2 ст. 215 , п. 1 ст. 216, ст.
626, ст. 629, ст. 650, ст. 655, ст. 658, ст. 662 ЦК
України в частині недодержання вимог
зазначених статей в момент вчинення
правочинів, які не спрямовані на
реальне настання правових наслідків;
- п. 185.1 ст. 185, п. 188.1 ст. 188, п. 198.2,п. 198.3,
п. 198.6 ст. 198, п. 199.4 ст. 198 ПК України, в
результаті чого занижено ПДВ всього у
сумі 258334 грн.;

- за листопад 2011 року на суму 241000 грн.;

- за вересень 2012 року на суму 17334,40 грн.;

22.10.13 р. на підставі даного акту
відповідачем було прийняте податкове
повідомлення-рішення №, яким
позивачу визначено грошове
зобов'язання з податку на додану
вартість за основним платежем на суму
258 334,40 грн. та штрафні санкції на суму
129167,20 грн.

Задовольняючи позовні вимоги
Фермерського господарства "Колос" суд
першої інстанції виходив з того, що
податкове повідомлення-рішення
відповідача від 22.10.2013 року № було
винесено відповідачем без достатніх на
то підстав.

Колегія суддів погоджується з вказаним
висновком суду першої інстанції, та,
надаючи правову оцінку встановленим
обставинам справи та висновкам суду,
виходить з наступного.

Вирішуючи питання правомірності
висновків відповідача щодо
нікчемності угод позивача з
контрагентами, суд першої інстанції
обґрунтовано виходив з того, що одним з
основних завдань органів державної
податкової служби є здійснення
контролю дотримання податкового
законодавства і надання роз'яснень
законодавства з питань оподаткування
платникам податків. Жодним законом не
передбачено право органу державної
податкової служби самостійно, в
позасудовому порядку, визнавати
нікчемними правочини і дані, вказані
платником податків в податкових
деклараціях.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ч.1 ст.207 ГК України
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Зазначена норма недійсність
господарського зобов'язання пов'язує з
наступним: невідповідністю його змісту
вимогам закону; наявністю мети, що за
відомо суперечить інтересам держави і
суспільства; укладенням учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним із них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності).

За вимогами цивільного законодавства
існує презумпція правомірності
правочину (ст.204 ЦК України). Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.228 ЦК України правочин
вважається таким, що порушує публічний
порядок, якщо він був спрямований на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.
Правочин, який порушує публічний
порядок, є нікчемним.

У складі цивільного правопорушення,
передбаченого ст.228 ЦК України
міститься обов'язкова ознака -
специфічна мета порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Наявність мети,
включеної до складу правопорушення
підлягає обов'язковому доведенню.

Мета юридичної особи має бути доведена
через мету відповідного керівника -
фізичної особи, яка на момент укладання
угоди виконувала представницькі
функції за статутом (положенням) або за
довіреністю. Слід зазначити, що
наявність мети зазначеної в диспозиції
ст.228 ЦК України у фізичної особи тягне
кримінальну відповідальність за
відповідними статтями КК України за
скоєний злочин, замах на злочин або
готування до злочину.

Такі обставини можуть бути доведені
лише обвинувальним вироком.

Судами 1-й та 2-ї інстанції враховано, що
відповідачем не надано доказів фактів
порушення конституційних прав чи
свобод людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконного володіння ним
внаслідок укладання та виконання
позивачем та його контрагентами
правочинів.

Таким чином, відповідачем не доведено
наявності мети, завідомо суперечної
інтересам держави і суспільства, а
також існування умислу у позивача чи
його контрагента, як обов'язкової
ознаки для визнання правочину
недійсним та застосування
адміністративно-господарських
санкцій. Хоча факт порушення
публічного порядку повинен бути
доведеним певними засобами
доказування.

Інший підхід потенційно надасть
можливість посадовим особам державних
органів на власний розсуд оголошувати
будь-який правочин недійсним
(нікчемним) без звернення до суду, що не
є правильним виходячи з загальних
засад судочинства.

Відповідачем також не було
обґрунтовано належним чином і доведено
у встановленому законом порядку, що
угоди порушують публічний порядок,
суперечать моральним засадам
суспільства та спрямовані на
заволодіння майном держави.

Отже, посилання відповідача на ч. 1, 5 ст.
203, ч.1, 2 ст.215, ст. 216 ЦК України є
безпідставним, так як зазначені норми
можуть використовуватися лише при
визнанні правочинів недійсними в
судовому порядку.

Вказані висновки випливають з змісту
ст.20 ПК України, відповідно до якої
органам державної податкової служби
України не надано повноважень щодо
визнання тих чи інших угод (правочинів)
недійсними та/або нікчемними, а було
надане право звертатися до суду з
позовом про визнання угод недійсними.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
взаємовідносини позивача із
контрагентом ПП «Промкомплект
Україна», яке зазначено в назві Акту
перевірки від 25.09.2013 року № 98/22-30405651
залишені без уваги в цілому, через
відсутність будь-яких посилань
відповідача в зазначеному Акті
перевірки на взаємовідносини позивача
із даним суб'єктом господарювання.

З акту вбачається, що між позивачем та
його контрагентами ТОВ «Електромонтаж
- Трейд» та ТОВ «Строй комплекс - Нік»
укладено договори купівлі продажу:
договір № 2 - К/П від 02.11.2011 року; договір
№ 85 від 03.09.2012 року (а.с. 29-31, 50-52).

Позивачем надано суду первинні
документи: видаткові та податкові
накладні, платіжні доручення, договори
купівлі - продажу, книги складського
обліку матеріалів, які свідчать про
реальність здійснення господарської
діяльності.

Статтею 1 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" від 16.07.99 №996-Х11
(далі Закон №996) встановлено, що
первинний документ - документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно з ст.9 Закону №996 підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити:

- назву документа (форми);

- дату і місце складання;

- назву підприємства, від імені якого
складено документ;

- зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції;

- посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення;

- особистий підпис або інші дані, що
дають змогу ідентифікувати особу, яка
брала участь у здійсненні
господарської операції.

Виходячи з аналізу вказаних норм суд
першої інстанції вірно зазначив, що для
підтвердження факту здійснення
господарських операцій законодавство
передбачає не тільки наявність самих
первинних документів, а й наявність
самого факту здійснення господарської
операції.

Як вірно зазначено судом першої
інстанції, на підставі наданих
позивачем копій первинних документів
позивач довів реальність здійснення
господарської операції з
контрагентами, тому суд вважає
встановленим факт здійснення
господарської операції.

Колегія суддів відхиляє посилання
апеляційної скарги на те, що угоди між
позивачем та контрагентом фактично не
відбувалася, оскільки відповідачем не
надано жодного належного доказу, який
би спростовував факт здійснення цих
угод, а зазначені твердження
відповідача ґрунтуються виключно на
його припущеннях та думці.

Також колегія суддів відхиляє
посилання апеляційної скарги на акт
ДПІ у Центральному районі м. Миколаєва
від 01.03.2012 року № 319/23-325/32004632 «Про
неможливість проведення зустрічної
звірки суб'єкта господарювання ТОВ
«Електромонтаж - Трейд» щодо
підтвердження господарських відносин
з платниками податків контрагентами -
постачальниками та контрагентами -
покупцями за період жовтень, листопад
,грудень 2011 року», оскільки ПК України
передбачає можливість складання акту
про перевірку, яка відбулась, а не про
перевірку яка фактично не проводилась.

Судом першої інстанції вірно
зазначено, що акти «Про неможливість
проведення зустрічної звірки» не є
податковою інформацією у розумінні ПК
України, та не можуть бути доказами
порушення позивачем норм податкового
законодавства.

Крім того, податкове законодавство не
ставить в залежність податковий облік
(стан) певного платника податку від
інших осіб, від фактичної сплати
контрагентами податку до бюджету, від
перебування постачальників за
юридичною адресою, а також від їх
господарських та виробничих
можливостей.

Вирішуючи питання правомірності
віднесення позивачем суми ПДВ,
отриманих від вищезазначених
контрагентів, та віднесення їх до
податкового кредиту, суд першої
інстанції виходив з наступного, з чим
погоджується апеляційний суд.

Відповідно до п.198.1 ПК України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та послуг.

Підпунктом 198.2. ПК України встановлено,
що датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше; дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.

Враховуючи той факт, що у позивача, як
на момент проведення перевірки, так і
під час судового розгляду даної справи
були в наявності всі податкові
накладні та інші первинні документи (їх
копії наявні в матеріалах справи), які
підтверджують факт здійснення
господарської діяльності на користь
позивача, позивач в порядку,
визначеному вказаними нормами,
правомірно відніс до податкового
кредиту отриманий ПДВ.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції дійшов
вірного висновку про наявність підстав
для задоволення позову ФГ "Колос",
оскільки податкове
повідомлення-рішення відповідача від
22.10.2013 року № є протиправним, у
зв'язку з чим воно підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ст. 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, а в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову. Відповідач,
який є суб'єктом владних повноважень,
свою позицію суду не довів та не
обґрунтував. В свою чергу позивач довів
апеляційному суду протиправність
прийнятого податкового
повідомлення-рішення Жовтневою ОДПІ
Головного управління Міндоходів у
Миколаївській області від 22.10.2013 року
№.

Колегія суддів вважає висновки суду
першої інстанції правильними і такими,
що відповідають вимогам ст. ст. 2, 7, 10, 11,
70, 71 КАС України та не приймає доводи,
наведені в апеляційній скарзі про те,
що постанова підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів дійшла висновку, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та не допустив
порушень норм матеріального і
процесуального права при вирішенні
справи, а наведені в апеляційній скарзі
доводи правильність висновків суду не
спростовують.

Отже, апеляційна скарга Жовтневої
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Миколаївській області
задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 184, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254
КАС України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Жовтневої об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Миколаївській області - залишити без
задоволення, а постанову
Миколаївського окружного
адміністративного суду від 29 січня 2014
року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів з дня складення
ухвали апеляційного суду в повному
обсязі.

Головуючий
В.О.Скрипченко

Суддя
О.С.Золотніков

Суддя
Ю.В.Осіпов