Справа № 826/10658/14
Суддя: Гарник К.Ю.
Дата ухвалення: 2014-08-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Гарник К.Ю., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю "Трейдінгова компанія "Демель"

до

Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління

Міндоходів у м. Києві

про

визнання протиправним та скасування податкового повідомлення рішення

ВСТАНОВИВ:

У судовому засіданні 14 серпня 2014 року представником позивача підтримано позовні вимоги. Представник відповідача заперечив проти адміністративного позову.

Керуючись приписами частини 4 статті 122 та частини 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, надавши можливість присутнім учасникам судового розгляду у повній мірі реалізувати свої процесуальні права, та враховуючи відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд завершив розгляд справи в порядку письмового провадження.

Після розгляду адміністративного позову та доданих до нього матеріалів, всебічного і повного встановлення всіх фактичних обставин, на яких ґрунтується позов, об’єктивної оцінки доказів, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

Як висновок проведеної перевірки встановлено порушення пунктів 198.1, 198.6 статті 198, пункту 201.4 статті 201 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету у сумі 305270,00 грн. в тому числі за лютий 2014 року – 305270,00 грн.

Заперечення відповідача, співпадають з висновками акта від 25 червня 2014 року № 558/26-55-22-09/38348290.

Як зазначив Вищий адміністративний суд України в листі від 02 червня 2011 року №742/11/13-11, з метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об’єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість судам належить з’ясовувати, зокрема, такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції; установлення спеціальної податкової правосуб’єктності учасників господарської операції та установлення зв’язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

Матеріали справи свідчать, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «Трейдінгова компанія «Демель» (Покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Текам Плюс» (Продавець) укладено Договір купівлі-продажу від 31 серпня 2012 року № 31/12-ТКД, за умовами якого Продавець зобов’язується систематично передавати у власність Покупцеві, а Покупець зобов’язується примати і оплачувати партії Товару.

Пунктами 1.2, 1.3 Договору передбачено, що найменування, асортимент та кількість товарів в кожній партії, ціна одиниці та шина вартість кожного виду товару, а також загальна вартість кожної партії товарів визначається сторонами у відповідних накладних на цю партію Товару, які є додатками до цього Договору. Загальна вартість цього договору складається з сукупності цін всього товару переданого за всіма накладними і визначається на момент закінчення договору або його дострокового припинення.

Відповідно до пункту 4.1. Договору розрахунки за товар, що є предметом купівлі-продажу за цим договором, здійснюються в безготівковому порядку, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Продавця. Форма розрахунків: платіжне доручення. Покупець зобов’язаний повністю розрахуватися за кожну поставлену згідно специфікації, партію товару у строк не пізніше 90 банківських днів з моменту її відвантаження, якщо інший порядок та термін розрахунків не передбачений у накладній на цю партію товару. Виконання Покупцем зобов’язання по оплаті за поставлений товар частинами, а також дострокове виконання допускається.

Згідно наявних у матеріалах справи копій видаткових накладних від 03 лютого 2014 року № РН-0000041, № РН-0000043, від 05 лютого 2014 року № 0000045, від 06 лютого 2014 року № РН-0000047, від 07 лютого 2014 року № РН-0000049, від 10 лютого 2014 року № РН-00000051, від 11 лютого 2014 року № РН-0000053, від 12 лютого 2014 року № РН-0000055, від 13 лютого 2014 року № РН-0000057, від 14 лютого 2014 року № РН-0000059, від 17 лютого 2014 року № РН-0000061, від 18 лютого 2014 року № РН-0000063, від 19 лютого 2014 року № РН-0000067, від 20 лютого 2014 року № РН-0000069, від 21 лютого 2014 року № РН-0000071, від 24 лютого 2014 року № РН-0000074, від 25 лютого 2014 року № РН-0000076, від 26 лютого 2014 року № РН-0000078, від 27 лютого 2014 року № РН-0000080, від 28 лютого 2014 року № РН-0000082 позивачем придбано у ТОВ «Текам Плюс» скетч картки для поповнення мобільного рахунку, стартові пакети для мобільних телефоні на загальну суму 1831619,02 грн.

В свою чергу, Товариством з обмеженою відповідальністю «Текам Плюс» вписано на адресу позивача податкову накладну № 6 від 28 лютого 2014 року на загальну суму 1831619,02 грн.

Оплата за придбаний товар здійснювалась в порядку безготівкового розрахунку.

Згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий кредит – це сума, на яку платник. податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов’язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

З аналізу статті 198 Податкового кодексу України вбачається, що визначальним фактором для формування податкового кредиту платником податку на додану вартість є відповідність податкової накладної порядку її заповнення та подальше використання придбаних товарів (основних фондів) в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно з пунктом 201.1 статті 201 Податкового кодексу України платник податку зобов’язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну.

Як вбачається з обставин справи, позивачем задекларовано податок на додану вартість за липень 2013 року на підставі податкових накладних, виписаних ТОВ «Текам Плюс» у зв’язку з придбанням товарів.

Відповідно до пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України дою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Податковий кодекс України передбачає тільки один випадок не включення до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв’язку з придбанням товарів (послуг) - це не підтвердження податковими накладними або оформлення з порушенням вимог чи не підтвердження митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу) (пункт 198.6 статті 198).

За приписом пункту 201.8 статті 201 Податкового кодексу України право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Як встановлено судом, на момент складання податкових накладних контрагент позивача – ТОВ «Текам Плюс» - був зареєстрований як платник податку на додану вартість у встановленому законодавством порядку, а тому мав право нараховувати податок на додану вартість та складати податкові накладні на кожну поставку послуг; в свою чергу, податкові накладні, на підставі яких позивач формував податковий кредит, та копії яких знаходяться в матеріалах справи, відповідають вимогам, встановленим пунктом 201.1 статті 201 Податкового кодексу України.

Вирішуючи питання про реальність операцій з надання послуг й питання використання їх у власній господарській діяльності, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до визначення частини першої статті 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб’єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Підпункт 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначає господарську діяльність як діяльність особи, що пов’язану з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямовану на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Судом встановлено, що ТОВ «Трейдінгова компанія «Демель» здійснює діяльність у сфері роздрібної торгівлі у спеціалізованих магазинах, переважно тютюновими виробами. Одночасно із реалізацією тютюнових виробів, позивач реалізовує кетч картки для поповнення мобільного рахунку, стартові пакети для мобільних телефоні.

Матеріали справи місять копії ліцензій на право торгівлі тютюновими виробами із детальним переліком місць здійснення торговельної діяльності у місті Києві.

На підставі наданих позивачем документів (Договори, видаткові та податкові накладні), судом встановлено наступне:

- між ТОВ «Текам Плюс» (Покупець) та ПП «Оптова компанія «Ельбрус» (Продавець) укладено Договір купівлі-продажу від 01 лютого 2012 року, предметом якого є придбання UNI скетч-карток, що надають Абоненту право на тимчасове користування послугами стільникового мобільного зв’язку у телекомунікаційній мережі Київстар та у телекомунікаційних мережах роумінг партнерів Київстар. За умовами цього Договору, UNI скетч-карток означає уніфіковану картку поповнення абонентського рахунку/номеру (для абонентів передплаченого обслуговування) для користування послугами мобільного стільникового зв’язку стандартів GSМ-900/1800 у телекомунікаційній мережі Київстар;

- між ТОВ «Текам Плюс» (Роздрібний партнер) та ПП «Київстар» укладено Договір поставки № 140/2013 від 01 лютого 2013 року, предметом якого є придбання товару – стартових пакетів послуг мобільного стільникового зв’язку передплаченого обслуговування «Kyivstar», «Djuice», Скретч-карток, що надають Абоненту право на тимчасове користування послугами стільникового мобільного зв’язку у Телекомунікаційній мережі Київстар та у телекомунікаційних мережах роумінг партнерів Київстар, а також інші товари, що визначені у Додатках до цього Договору.

Таким чином, проданий позивачу товар за Договором Договір купівлі-продажу від 31 серпня 2012 року № 31/12-ТКД, придбаний Товариством з обмеженою відповідальністю «Текам Плюс» у Приватного підприємства «Київстар» та Приватного підприємства «Оптова компанія «Ельбрус».

Відповідно до вибірки електронного касового журналу реалізації товарів Товариства з обмеженою відповідальністю «Демель» за період з 15 лютого 2014 року по 31 квітня 2014 року по групі товарів судом встановлено, що придбаний товар реалізований позивачем на торговельних місяцях згідно отриманих ліцензій.

Таким чином, суд приходить до висновку, що операції позивача з ТОВ «Текам Плюс» здійснені в межах господарської діяльності, є реальними, відповідають дійсному економічному змісту та підтверджуються необхідними документами, що є свідченням добросовісності позивача при здійсненні вказаних операцій.

Суд погоджується із твердженнями позивача про необґрунтованість доводів контролюючого органу про відсутність інформації про складські приміщення та транспортні засоби, оскільки мала вага та об’єм придбаного товару надає можливість перевезення у власному автомобілі та не потребує спеціального складського приміщення для зберігання.

При вирішенні даного спору суд притримується позиції, що у разі якщо на час здійснення господарських операцій, за якими податковий орган не визнає обґрунтованим віднесення позивачем до податкового кредиту сум податку на додану вартість, постачальники були включені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а також мали свідоцтво про реєстрацію платника податку на додану вартість, покупець не може нести відповідальність ні за несплату податків продавцями, ні за можливу недостовірність відомостей про них, наведених у зазначеному реєстрі, за умови необізнаності щодо неї.

Судом також враховано вимоги статті 18 Закону України “Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців”.

Так, на момент здійснення спірних господарських операцій ТОВ «Текам Плюс» був зареєстрований як юридична особа в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Доказів на підтвердження того, що контрагент позивача не мав адміністративно-господарських можливостей на виконання господарських зобов’язань по спірним операціям, та доказів відсутності фактичних дій, спрямованих на виконання взятих зобов’язань, відповідачем до суду не надано.

Судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платників та інших учасників правовідносин у сфері економіки. У зв'язку з цим презюмується, що дії платника, результатом яких є отримання податкової вигоди, вважаються економічно виправданими, а відомості, що містяться у податковій та бухгалтерській звітності платника, - достовірні. Подання платником до контролюючого органу усіх належним чином оформлених первинних документів, передбачених податковим законодавством, з метою отримання податкової вигоди є підставою для її отримання, якщо податковий орган не доведе неправдивість, недостовірність або суперечливість відомостей, що містяться у таких документах. Доводи ж податкового органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на включення понесених витрат до складу валових витрат та формування податкового кредиту. Разом з тим, у справі, що переглядається, податковим органом не доведено існування таких обставин.

З матеріалів справи вбачається, що висновки відповідача ґрунтуються на акті Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві від 14 травня 2014 року № 1352/26-55-22-07/36017621 «Про неможливість проведення зустрічної звірки Товариства з обмеженою відповідальністю «Текам Плюс» щодо підтвердження господарських відносин платниками податків за період з 01 лютого 2014 року по 28 лютого 2014 року», яким встановлено порушення статей 185, 187, 198 Податкового кодексу України, що призвело до завищення податкових зобов’язань з податку на додану вартість за лютий 2014 року на суму 479 473 грн. та завищення податкового кредиту з податку на додану вартість за лютий 2014 року на суму 467 429 грн.

Однак, суд не приймає посилання відповідача на зазначений акт перевірки, оскільки юридична відповідальність має індивідуальний характер, тому позивач не може нести відповідальність за можливі протиправні дії інших юридичних осіб.

Чинне законодавство не ставить умовою дійсності правочинів, а також виникнення податкових зобов'язань платника у залежність від стану податкового обліку його контрагентів, фактичного знаходження їх за місцем реєстрації та наявності чи відсутності основних фондів у останніх. Позивач не може нести відповідальність за невиконання його контрагентами своїх податкових зобов'язань, адже поняття “добросовісний платник”, яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов'язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а сам платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов'язань, а тому за умови невстановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху грошових коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальника для одержання товариством незаконної податкової вигоди, останнє не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачем правомірно сформовано податковий кредит з податку на додану вартість по взаємовідносинам з ТОВ «Текам Плюс», а висновки Акта перевірки про порушення позивачем норм Податкового кодексу України та заниження податку на додану вартість є помилковими, відтак збільшення суми грошового зобов’язання з податку на додану вартість з урахуванням штрафних санкцій є протиправним.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, контролюючим органом не доведена правомірність та обґрунтованість прийняття спірного податкового повідомлення-рішення з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейдінгова компанія «Демель» підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 94, 128, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1.Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейдінгова компанія «Демель» задовольнити.

3. Судові витрати в сумі 487,20 грн. присудити на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейдінгова компанія «Демель» за рахунок Державного бюджету України.

Постанова набирає законної сили в строки та порядку, встановленому статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя К.Ю. Гарник