Справа № 826/10757/14
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2014-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючої судді
Кузьменко А.І., при секретарі Яцюті М.С.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу
за позовомТовариства з обмеженою
«Техно-Проект»доДержавної податкової
інспекції у Шевченківському районі
Головного управління Міндоходів у
місті Києвіпро визнання
протиправним та скасування рішення, за
участю представників сторін:
від позивача - Мартян О.В.,
від відповідача - Мірошниченко М.М.,
На підставі частини 3 статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства України
в судовому засіданні 14 серпня 2014 року
проголошено вступну та резолютивну
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Техно-Проект» (далі
по тексту - позивач, ТОВ «Техно-Проект»)
звернулось до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції у
Шевченківському районі Головного
управління Міндоходів у місті Києві
(далі по тексту - ДПІ у Шевченківському
районі ГУ Міндоходів у м. Києві) про
визнання протиправним та скасування
рішення щодо невизнання як податкової
податкової декларації з податку на
додану вартість за березень 2014 року ТОВ
«Техно-Проект», оформленого у вигляді
листа «Про відмову у прийнятті
податкової декларації» від 25 квітня 2014
року №4036/10/26-59-18-04-17.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 28 липня 2014 року
відкрито провадження в
адміністративній справі та призначено
її до судового розгляду на 06 серпня 2014
року.

У судовому засіданні 06 серпня 2014 року
судом оголошувалась перерва до 14
серпня 2014 року для надання сторонам
часу подати витребувані судом
документи.

У судовому засіданні 14 серпня 2014 року
представник позивача наполягав на
задоволенні позову. Представник
відповідача проти задоволення позову
заперечував.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, Окружний
адміністративний суд міста Києва
встановив наступне.

ТОВ «Техно-Проект» зареєстровано як
юридична особа 26 квітня 2013 року, про що
до Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних осіб -
підприємців внесено відповідний запис.

Відповідно до копії свідоцтва про
реєстрацію платника податку на додану
вартість №200124427, з 01 червня 2013 року ТОВ
«Техно-Проект» зареєстровано
платником податку на додану вартість.

18 квітня 2014 року ТОВ «Техно-Проект» на
адресу ДПІ у Шевченківському районі ГУ
Міндоходів у м. Києві направлено
податкову декларацію з податку на
додану вартість за березень 2014 року
разом з додатком №5 та дискетою з
реєстром податкових накладних в
електронному вигляді.

За результатами вивчення зазначених
документів листом від 25 квітня 2014 року
№4036/10/26-59-18-04-17 податковий орган
повідомив про складення податкової
декларації з порушенням норм пункту 48.3
статті 48 та пункту 49.8 статті 49
Податкового кодексу України, а саме:
недостовірний обов'язковий реквізит
«місцезнаходження платника податків».
У зв'язку з виявленням зазначеного
порушення, ДПІ у Шевченківському
районі ГУ Міндоходів у м. Києві
прийнято рішення, що податкова
звітність не вважається податковою
декларацією, а ТОВ «Техно-Проект»
запропоновано подати нову податкову
звітність, оформлену відповідно до
вимог чинного законодавства.

Не погоджуючись з таким рішення
суб'єкта владних повноважень та
вважаючи його протиправним, ТОВ
«Техно-Проект» звернулось з
відповідним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку позовним
вимогам, суд приходить до наступного.

Починаючи з 01 січня 2011 року спеціальним
законом, що регулює відносини, які
виникають у сфері справляння податків
і зборів, зокрема, визначає вичерпний
перелік податків та зборів, що
справляються в Україні, та порядок їх
адміністрування, платників податків та
зборів, їх права та обов'язки,
компетенцію контролюючих органів,
повноваження і обов'язки їх посадових
осіб під час здійснення податкового
контролю, а також відповідальність за
порушення податкового законодавства є
Податковий кодекс України від 02.12.2010р.
№2755-VI з наступними змінами та
доповненнями у редакції на час
виникнення спірних правовідносин (далі
по тексту - ПК України).

Відповідно до пункту 46.1. статті 46 ПК
України податкова декларація,
розрахунок - документ, що подається
платником податків (у тому числі
відокремленим підрозділом у випадках,
визначених цим Кодексом) контролюючому
органу у строки, встановлені законом,
на підставі якого здійснюється
нарахування та/або сплата податкового
зобов'язання, чи документ, що свідчить
про суми доходу, нарахованого
(виплаченого) на користь платників
податків - фізичних осіб, суми
утриманого та/або сплаченого податку.
Додатки до податкової декларації є її
невід'ємною частиною.

Згідно з підпунктом 49.18.1 пункту 49.18
статті 49 названого Кодексу податкові
декларації, крім випадків,
передбачених цим Кодексом, подаються
за базовий звітний (податковий) період,
що дорівнює календарному місяцю (у
тому числі в разі сплати місячних
авансових внесків) - протягом 20
календарних днів, що настають за
останнім календарним днем звітного
(податкового) місяця.

Відповідно до пункту 203.1 статті 203 ПК
України податкова декларація
подається за базовий звітний
(податковий) період, що дорівнює
календарному місяцю, протягом 20
календарних днів, що настають за
останнім календарним днем звітного
(податкового) місяця.

Згідно з пунктом 48.1. статті 48 ПК України
податкова декларація складається за
формою, затвердженою в порядку,
визначеному положеннями пункту 46.5
статті 46 цього Кодексу та чинному на
час її подання.

Форма податкової декларації повинна
містити необхідні обов'язкові
реквізити і відповідати нормам та
змісту відповідних податку та збору.

Згідно з визначенням, наведеним у
пункті 48.2 названої статті,
обов'язковими реквізитами податкової
декларації є інформація, яку повинна
містити форма податкової декларації та
за відсутності якої документ втрачає
визначений цим Кодексом статус із
настанням передбачених законом
юридичних наслідків.

Пунктом 48.3 статті 48 ПК України
закріплено, що податкова декларація
повинна містити такі обов'язкові
реквізити:

тип документа (звітний, уточнюючий,
звітний новий);

звітний (податковий) період, за який
подається податкова декларація;

звітний (податковий) період, що
уточнюється (для уточнюючого
розрахунку);

повне найменування (прізвище, ім'я, по
батькові) платника податків згідно з
реєстраційними документами;

код платника податків згідно з Єдиним
державним реєстром підприємств та
організацій України або податковий
номер;

реєстраційний номер облікової картки
платника податків або серію та номер
паспорта (для фізичних осіб, які через
свої релігійні переконання
відмовляються від прийняття
реєстраційного номера облікової
картки платника податків та повідомили
про це відповідний контролюючий орган
і мають відмітку у паспорті);

місцезнаходження (місце проживання)
платника податків;

найменування контролюючого органу, до
якого подається звітність;

дата подання звіту (або дата заповнення
- залежно від форми);

ініціали, прізвища та реєстраційні
номери облікових карток або інші
відомості, визначені в абзаці сьомому
цього пункту, посадових осіб платника
податків;

підписи платника податку - фізичної
особи та/або посадових осіб платника
податку, визначених цим Кодексом,
засвідчені печаткою платника податку
(за наявності).

У той же час, податкова звітність,
складена з порушенням норм цієї статті,
не вважається податковою декларацією.

Порядок подання податкової декларації
до органів державної податкової служби
регулюється статтею 49 ПК України.

Відповідно до пункту 49.8 зазначеної
статті прийняття податкової
декларації є обов'язком контролюючого
органу.

Імперативний характер наведеної норми
означає, що податковий орган не має
права не прийняти фактично отриману
податкову декларацію, подану платником
податків в один із способів,
передбачених пунктом 49.3 статті 49 ПК
України (особисто або через
представника, поштою чи засобами
електронного зв'язку).

Практична реалізація процедури
прийняття податкової декларації
визначається пунктами 49.8 та 49.9 статті 49
названого Кодексу.

Як передбачено нормою абзацу першого
пункту 49.9 статті 49 Податкового кодексу
України, за умови дотримання платником
податків вимог цієї статті посадова
особа контролюючого органу, в якому
перебуває на обліку платник податків,
зобов'язана зареєструвати податкову
декларацію платника датою її
фактичного отримання контролюючим
органом.

Згідно з пунктом 49.8 статті 49 ПК України
під час прийняття податкової
декларації уповноважена посадова
особа контролюючого органу, в якому
перебуває на обліку платник податків,
зобов'язана перевірити наявність та
достовірність заповнення всіх
обов'язкових реквізитів, передбачених
пунктами 48.3 та 48.4 статті 48 цього
Кодексу. Інші показники, зазначені в
податковій декларації платника
податків, до її прийняття перевірці не
підлягають.

Отже, процедура прийняття податкової
декларації полягає у вчиненні
посадовою особою податкового органу
фактичних дій із: 1) перевірки наявності
та достовірності заповнення
обов'язкових реквізитів, передбачених
пунктами 48.3 та 48.4 Податкового кодексу
України; 2) реєстрації податкової
декларації у день її отримання органом
державної податкової служби.

При цьому, як встановлено пунктом 49.10
статті 49 ПК України, відмова посадової
особи контролюючого органу прийняти
податкову декларацію з будь-яких
причин, не визначених цією статтею, у
тому числі висунення будь-яких не
визначених цією статтею передумов щодо
такого прийняття (включаючи зміну
показників такої податкової
декларації, зменшення або скасування
від'ємного значення об'єктів
оподаткування, сум бюджетних
відшкодувань, незаконного збільшення
податкових зобов'язань тощо)
забороняється.

Водночас, Податковим кодексом України
передбачені спеціальні наслідки
подання платником податків податкової
декларації, заповненої з порушенням
вимог пунктів 48.3 та 48.4 статті 48
Податкового кодексу України. У такому
разі на підставі пункту 49.11 статті 49
Податкового кодексу України
контролюючий орган зобов'язаний надати
такому платнику податків письмове
повідомлення про відмову у прийнятті
його податкової декларації із
зазначенням причин такої відмови.

Саме на реалізацію зазначених вище
повноважень, відповідачем було
перевірено подану позивачем
декларацію з податку на додану
вартість за березень 2014 року та
встановлено факт її заповнення з
порушенням вимог пункту 48.3 статті 48 ПК
України, а саме внесення до реквізиту
«місцезнаходження платника податків»
недостовірної інформації, що і стало
підставою для прийняття оскаржуваного
суб'єктом господарювання рішення.

На спростування правомірності такого
висновку позивачем надано суду виписку
з Єдиного державно реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців,
датовану 12 вересня 2013 року, копію
статуту ТОВ «Техно-Проект» у новій
редакції, з відміткою про проведення
державної реєстрації змін до
установчих документів 10 вересня 2013
року, згідно з якими місцезнаходженням
юридичної особи є м. Київ, вул.
Щербакова, 53, зазначене у декларації з
податку на додану вартість за березень
2014 року.

Також до адміністративного позову
додано копії описів документів, що
подаються юридичною особою державному
реєстратору для проведення
реєстраційної дії «Підтвердження
відомостей про юридичну особу»,
датовані 22 та 28 квітня 2014 року.

Перевіряючи зазначені документи, суд
вважає за необхідне зазначити
наступне.

Відносини, які виникають у сфері
державної реєстрації юридичних осіб, а
також фізичних осіб - підприємців
підпадають під регулювання Законом
України «Про державну реєстрацію
юридичних осіб та фізичних осіб -
підприємців» від 15.05.2003р. №755-VІ (далі по
тексту - Закон України від 15.05.2003р.
№755-VІ).

Так, відповідно до визначення Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців, яке
міститься у названому Законі, це
автоматизована система збирання,
накопичення, захисту, обліку та надання
інформації про юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців.

Відомості про юридичну особу або
фізичну особу - підприємця включаються
до Єдиного державного реєстру шляхом
внесення записів на підставі
відомостей з відповідних
реєстраційних карток та відомостей, що
надаються юридичними особами
державному реєстратору за
місцезнаходженням реєстраційної
справи згідно із законодавством
України. Перелік відомостей, що
підлягають включенню до Єдиного
державного реєстру визначений статтею
17 Закону України від 15.05.2003р. №755-VІ, а
відповідно до статті 18 названого
Закону, якщо відомості, які підлягають
внесенню до Єдиного державного
реєстру, були внесені до нього, то такі
відомості вважаються достовірними і
можуть бути використані в спорі з
третьою особою, доки до них не внесено
відповідних змін.

Порядок внесення відомостей до Єдиного
державного реєстру визначений статтею
19 Закону України від 15.05.2003р. №755-VІ та
передбачає, що юридична особа
зобов'язана подавати (надсилати) щороку
протягом місяця, що настає за датою
державної реєстрації, починаючи з
наступного року, державному
реєстратору для підтвердження
відомостей про юридичну особу
реєстраційну картку про підтвердження
відомостей про юридичну особу (частина
11).

Частиною 12 названої статті також
закріплено, що у разі надходження
державному реєстратору від органу
доходів і зборів повідомлення
встановленого зразка про відсутність
юридичної особи за її
місцезнаходженням державний
реєстратор зобов'язаний надіслати
поштовим відправленням протягом п'яти
робочих днів з дати надходження
зазначеного повідомлення юридичній
особі повідомлення щодо необхідності
подання державному реєстратору
реєстраційної картки.

Згідно з частиною 14 статті 19 Закону
України від 15.05.2003р. №755-VІ у разі
неподання юридичною особою протягом
місяця з дати надходження їй
відповідного повідомлення
реєстраційної картки про
підтвердження відомостей про юридичну
особу державний реєстратор повинен
внести до Єдиного державного реєстру
запис про відсутність підтвердження
зазначених відомостей датою, яка
встановлена для чергового подання
реєстраційної картки про
підтвердження відомостей про юридичну
особу.

Якщо державному реєстратору повернуто
поштове відправлення, державний
реєстратор повинен внести до Єдиного
державного реєстру запис про
відсутність юридичної особи за її
місцезнаходженням.

Як вбачається із матеріалів справи, на
підставі довідки про встановлення
місцезнаходження (місця проживання)
платника податків №3237 від 31 березня 2014
року, складеної на запит на
встановлення місцезнаходження ТОВ
«Техно-Пром», 09 квітня 2014 року першим
заступником начальника ДПІ у
Шевченківському районі ГУ Міндоходів у
м. Києві підписано повідомлення про
відсутність юридичної особи за
місцезнаходженням №383/9/26-59-18-05-20, яке
надіслано для проведення заходів
згідно зі статтею 19 Закону України від
15.05.2003р. №755-VІ державному реєстратору
(а.с. 46, 47).

Аналізуючи наведені вище правові норми
Закону України від 15.05.2003р. №755-VІ,
враховуючи наявність у матеріалах
справи двох описів документів, що
подавались державному реєстратору
юридичною особою-позивачем для
проведення реєстраційної дії
«Підтвердження відомостей про
юридичну особу», а саме: першого з
відміткою про його подання 22 квітня 2014
року та другого з відміткою про його
подання 28 квітня 2014 року, визначальним
питанням для вирішення справи є
встановлення обставин, які
підтверджують або спростовують
існування в Єдиному державному реєстрі
запису про підтвердження відомостей
про юридичну особу станом на 23 квітня
2014 року (день отримання податкової
декларації відповідачем), а відтак, і
обґрунтованість рішення про допущення
платником податків порушення вимог
Податкового кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 11
Кодексу адміністративного судочинства
України розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Частина 4 та 5 названої статті також
закріплено, що суд вживає передбачені
законом заходи, необхідні для
з'ясування всіх обставин у справі, у
тому числі щодо виявлення та
витребування доказів з власної
ініціативи. Крім того, суд повинен
запропонувати особам, які беруть
участь у справі, подати докази або з
власної ініціативи витребувати докази,
яких, на думку суду, не вистачає.

На виконання наведених положень,
протокольною ухвалою Окружного
адміністративного суду міста Києва,
проголошеною у судовому засіданні 06
серпня 2014 року, представника позивача
було зобов'язано подати суду повний
витяг з Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних осіб -
підприємців з інформацією про
проведення всіх реєстраційних дій щодо
ТОВ «Техно-Пром», у зв'язку з чим
оголошувалась перерва до 14 серпня 2014
року.

Однак, на вимогу суду представником
позивача було надано витяг з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців, складений
станом на 07 серпня 2014 року. Клопотань до
суду щодо витребування доказів, які
позивач не може надати з певних причин,
представником позивача заявлено не
було.

З огляду на викладене, суд приходить до
висновку про не надання позивачем
належних доказів на підтвердження
існування в Єдиному державному реєстрі
юридичних осіб та фізичних осіб -
підприємців інформації про
місцезнаходження ТОВ «Техно-Пром» за
адресою м. Київ, вул. Щербакова, 53 станом
на дату подання декларації з податку на
додану вартість.

У той же час, відповідачем надано
докази на підтвердження правомірності
висновку посадової особи
контролюючого органу щодо
недостовірності заповнення такого
обов'язкового реквізиту декларації з
податку на додану вартість, як
місцезнаходження платника податку.

Враховуючи вище викладене, суд
приходить до висновку про не доведення
позивачем обставин, викладених у
позові на обґрунтування вимоги щодо
скасування рішення податкового органу
як протиправного.

Такі висновки суду узгоджуються з
позицією Київського апеляційного
адміністративного суду, викладеною в
постанові від 15 березня 2012 року у
справі №2а-10095/11/2670 та ухвалі від 10 липня
2014 року у справі №826/1964/14

Частиною 1 статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
закріплено, що суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого: 1) суд вирішує
справи відповідно до Конституції та
законів України, а також міжнародних
договорів, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України; 2) суд
застосовує інші нормативно-правові
акти, прийняті відповідним органом на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до частини 1 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно із частиною 1 статті 69 Кодексу
адміністративного судочинства України
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Відповідно до статті 70 Кодексу
адміністративного судочинства України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмету доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмету доказування.
Обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Частиною 2 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Доказів, які б спростовували доводи
відповідача, позивач суду не надав.

Оцінивши докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, та враховуючи всі
наведені обставини, Окружний
адміністративний суд міста Києва
вважає позовні вимоги
необґрунтованими, а позов таким, що не
підлягає задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, керуючись
статтями 69, 70, 71, 158-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили
відповідно до статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Суддя
А.І. Кузьменко