Справа № 802/3413/13-а
Суддя: Цвіркун Ю.І.
Дата ухвалення: 2014-08-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"18" серпня 2014 р. м. Київ
К/800/60218/13

Вищий адміністративний суд України у
складі суддів:

головуючого - Цвіркуна Ю.І.
(суддя-доповідач), Блажівської Н.Є,
Сіроша М.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу

за касаційною скаргою Крижопільської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Вінницькій області

на постанову Вінницького окружного
адміністративного суду від 12.09.2013 року

та ухвалу Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 05.11.2013 року

у справі № 802/3413/13-а

за позовом Приватного підприємства
«Картес»

до Крижопільської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Вінницькій
області

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень,

встановив:

Приватне підприємство «Картес»
звернулось до суду з адміністративним
позовом до Крижопільської міжрайонної
державної податкової інспекції
Вінницької області про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень.

Постановою Вінницького окружного
адміністративного суду від 12.09.2013 року,
залишеною без змін ухвалою Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 05.11.2013 року, позов задоволено
частково. Визнано протиправними та
скасовано податкові
повідомлення-рішення № та №001642200
від 18.04.2013 року, в решті позовних вимог
відмовлено.

Не погоджуючись із рішеннями судів
першої та апеляційної інстанцій,
відповідач звернувся до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
рішення судів попередніх інстанцій
скасувати в частині задоволення
позову, прийняти нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог відмовити
повністю, посилаючись на порушення
судами норм матеріального та
процесуального права.

Ухвалою судді Вищого
адміністративного суду України від
03.12.2013 року замінено Крижопільську
об'єднану державну податкову інспекцію
Головного управління Міндоходів у
Вінницькій області її
правонаступником - Крижопільською
об'єднаною державною податковою
інспекцією Головного управління
Міндоходів у Вінницькій області.

Відповідач про дату, час та місце
розгляду справи повідомлений належним
чином, явку свого представника в судове
засідання не забезпечив, про причини
неявки суд не повідомив.

Крім того, до суду повернувся конверт
із судовою повісткою на адресу
позивача та довідкою, в якій причиною
повернення зазначено - закінчення
терміну зберігання.

Відповідно до частини першої статті 40
КАС України особи, які беруть участь у
справі, зобов'язані під час провадження
у справі повідомляти суд про зміну
місця проживання (перебування,
знаходження), роботи, служби. У разі
неповідомлення про зміну адреси
повістка надсилається їм за останньою
адресою і вважається врученою.

За таких обставин, є підстави вважати,
що про дату, час та місце проведення
судового засідання позивач
повідомлений належним чином.

У зв'язку із зазначеним, справа
відповідно до вимог частини другої
статті 222 КАС України розглядалася в
порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального і процесуального
права, правової оцінки обставин справи,
колегія суддів встановила наступне.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що за результатами
планової виїзної перевірки позивача з
питань дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.01.2012 року по 31.12.2012 року,
відповідачем складено акт від 19.03.2013
року №361/2200/33143048, яким встановлено
порушення, зокрема: - пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14,
пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу
України, в результаті чого завищено
від'ємне значення об'єкта
оподаткування податком на прибуток в
загальній сумі 454 281, 00 грн. та занижено
податок на прибуток на загальну суму 74
120, 00 грн.; - п.п. 198.1, 198.3, 198.6 ст.198
Податкового кодексу України, в
результаті чого занижено податок на
додану вартість на загальну суму 214 048, 00
грн.

На підставі акта перевірки
відповідачем прийнято податкові
повідомлення-рішення від 18.04.2013 року,
зокрема: - форми «Р» №, яким
позивачу донараховано податкове
зобов'язання з податку на додану
вартість у сумі 68 522, 00 грн. та
застосовано штрафні (фінансові)
санкції в розмірі 34 261, 00 грн.; - форми «П»
№, яким позивачу зменшено
від'ємне значення об'єкта
оподаткування податком на прибуток в
сумі 134 371, 00 грн.

За результатами адміністративного
оскарження податковим органом
проведена повторна позапланова виїзна
перевірка позивача, за результатами
якої складено акт від 01.07.2013 року
№24/2200/33143048, яким встановлено порушення,
зокрема, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139, п.п. 146.13, 146.14
ст. 146 Податкового кодексу України.

На підставі даного акта та розгляду
скарги позивача прийняті податкові
повідомлення-рішення залишені без
змін, а позивачу, окрім цього,
направлено податкове
повідомлення-рішення від 25.07.2013 року
форми «П» №, яким зменшено суму
від'ємного значення об'єкта
оподаткування податком на прибуток у
розмірі 141 794, 00 грн.

Задовольняючи позов частково, суди
попередніх інстанцій прийшли до
висновку щодо відсутності порушення
позивачем вимог податкового
законодавства, і, як наслідок,
неправомірного прийняття відповідачем
податкових повідомлень-рішень від
18.04.2013 року № та №, та
погодились із висновком податкового
органу про правомірність податкового
повідомлення-рішення від 25.07.2013 року
форми №.

Колегія суддів суду касаційної
інстанції, з урахуванням норм
податкового законодавства, чинних на
час виникнення відповідних
правовідносин, частково погоджується з
висновками судів попередніх інстанцій,
з огляду на таке.

Відповідно до п. 5.1 ст. 5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» валові витрати
виробництва та обігу (далі - валові
витрати) - сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

В силу п. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 вказаного Закону
не належать до складу валових витрат
будь-які витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими документами,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачена правилами ведення
податкового обліку.

Відповідно до п. 138.2 ст. 138 Податкового
кодексу України (далі - ПК України)
витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Згідно із пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України
не включаються до складу витрат
витрати, не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Відповідно до п. 200.1 ст. 200 ПК України
сума податку, що підлягає сплаті
(перерахуванню) до Державного бюджету
України або бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
(податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду.

Пунктом 198.1 статті 198 ПК України
передбачено, що право на віднесення сум
податку до податкового кредиту
виникає, зокрема, у разі здійснення
операцій з придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та послуг.

Пунктом 198.3 статті 198 ПК України
визначено, що податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Згідно із п. 198.6. ст. 198 ПК України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу).

Таким чином, витрати для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток, а також
податковий кредит для цілей визначення
об'єкта оподаткування податком на
додану вартість, мають бути фактично
здійснені та підтверджені належним
чином оформленими первинними
документами, що відображають
реальність здійснення господарської
операції.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та підтверджено
матеріалами справи, що в перевіряємому
періоді позивач мав господарські
операції з ТОВ «Радокар» на підставі
договору про перевезення вантажів та
надання транспортно-експедиторських
послуг, а також договору найму (оренди)
транспортних засобів з екіпажем.

Виконання умов даних договорів
підтверджується актами
здачі-прийняття робіт, замовленнями до
договору найму транспортних засобів з
екіпажем, податковими накладними,
банківськими виписками,
товарно-транспортними накладними,
реєстром відгрузок.

Судами встановлено, що вищенаведені
документи відповідають вимогам до
первинних документів, містять усі
визначені законом необхідні реквізити,
що дає підстави для врахування їх при
формуванні витрат та податкового
кредиту.

Висновки відповідача про відсутність
товарно-транспортних накладних по
договору найму правомірно не прийняті
судами до уваги, оскільки їх
відсутність сама собою не може бути
підставою для висновків про
нездійснення господарської операції,
якщо з інших даних вбачається, що
фактичний рух активів або зміни у
власному капіталі чи зобов'язаннях
платника податків в зв'язку з його
господарською діяльністю мали місце.
Крім того, товарно-транспортні
накладні є підставою для списання
товарно-матеріальних цінностей у
вантажовідправника і оприбуткування
їх у вантажоодержувача при перевезенні
вантажів в межах України, однак не є
документами первинного
бухгалтерського обліку, на підставі
яких визначається розмір витрат.

За таких обставин, судами попередніх
інстанцій правомірно задоволено позов
в частині визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень від 18.04.2013 року
№ та №.

Згідно із частиною другою статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
переглядає судові рішення судів першої
та апеляційної інстанцій у межах
касаційної скарги, але при цьому може
встановлювати порушення норм
матеріального чи процесуального права,
на які не було посилання в касаційній
скарзі.

Як встановлено судом касаційної
інстанції, відмовляючи в задоволенні
позовних вимог в частині скасування
податкового повідомлення-рішення від
25.07.2013 року форми «П» №, суд першої
інстанції виходив з того, з чим
погодився суд апеляційної інстанції,
що при реалізації основних засобів, їх
ціна не може бути меншою ніж балансова
(залишкова) вартість.

Проте суд касаційної інстанції такі
висновки судів попередніх інстанцій
необґрунтованими.

Відповідно до п. 146.13 ст. 146 ПК України
сума перевищення доходів від продажу
або іншого відчуження над балансовою
вартістю окремих об'єктів основних
засобів та нематеріальних активів
включається до доходів платника
податку, а сума перевищення балансової
вартості над доходами від такого
продажу або іншого відчуження
включається до витрат платника
податку.

Сума перевищення доходів від продажу
або іншого відчуження над первісною
вартістю придбання невиробничих
основних засобів та витрат на ремонт,
що здійснюються для підтримання
об'єкта в робочому стані, включається
до доходів платника податку, а сума
перевищення первісної вартості над
доходами від такого продажу або іншого
відчуження включається до витрат
платника податку (абз. 2 п.146.13 ст. 146 ПК
України).

Застосування до даних правовідносин
судами попередніх інстанцій положень
статті 189 ПК України є необґрунтованим,
оскільки даною нормою регулюються
особливості визначення бази
оподаткування податком на додану
вартість, а не формування витрат
платником податків.

Всупереч вимогам статті 86 Кодексу
адміністративного судочинства України
судами першої та апеляційної інстанцій
не перевірені належним чином доводи
позивача щодо продажу транспортних
засобів за договірними цінами, не
з'ясовані обставини, на які посилався
позивач в обґрунтування своїх вимог в
частині скасування даного податкового
повідомлення-рішення.

За таких обставин суд касаційної
інстанції дійшов висновку про те, що,
розглядаючи в названій частині позовні
вимоги, суди не надали належної оцінки
доказам, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

Відповідно до частини другої статті 227
Кодексу адміністративного судочинства
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанції і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм матеріального чи
процесуального права, які призвели або
могли призвести до неправильного
вирішення справи і не можуть бути
усунені судом касаційної інстанції.

З огляду на викладене, оскаржувані
судові рішення в частині відмови у
задоволенні позовних вимог щодо
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення від
25.07.2013 року форми «П» №, яким
зменшено суму від'ємного значення
об'єкта оподаткування податком на
прибуток у розмірі 141 794, 00 грн.,
підлягають скасуванню, а справа в цій
частині - направленню на новий судовий
розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового судового розгляду
справи суду необхідно врахувати
викладене, всебічно і повно з'ясувати і
перевірити всі фактичні обставини
справи, об'єктивно оцінити докази, що
мають юридичне значення для її
розгляду та вирішення спору по суті, і в
залежності від встановленого
правильно визначити норми
матеріального права, що підлягають
застосуванню до спірних правовідносин,
та прийняти обґрунтоване і законне
судове рішення.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 227, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу Крижопільської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Вінницькій області
залишити без задоволення.

Постанову Вінницького окружного
адміністративного суду від 12.09.2013 року

та ухвалу Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 05.11.2013 року
у справі № 802/3413/13-а в частині відмови у
задоволенні позовних вимог про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення від
25.07.2013 року форми «П» № скасувати,
а справу в цій частині направити на
новий судовий розгляд до суду першої
інстанції.

В решті судові рішення залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили у
порядку та строки, передбачені статтею
254 Кодексу адміністративного
судочинства України, та на неї може
бути подана заява про перегляд судових
рішень Верховним Судом України з
підстав та в порядку, передбачених
статтями 236-239-1 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий
Ю.І.Цвіркун

Судді
Н.Є.Блажівська

М.В.Сірош