Справа № 2а-121/567/12
Суддя: Сорока М.О.
Дата ухвалення: 2014-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
У Х В А Л А

"03" вересня 2014 р. м. Київ
К/800/22213/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Сороки М.О.,Смоковича М.І.,Кравцова
О.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу за
позовом ОСОБА_4 до виконавчого комітету
Феодосійської міської ради, треті
особи - ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про
визнання незаконним та скасування
рішення, за касаційною скаргою
виконавчого комітету Феодосійської
міської ради на постанову
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 27 березня
2013 року,-

в с т а н о в и в:

У листопаді 2012 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з вказаним позовом, у якому просив
суд визнати незаконним та скасувати
рішення виконавчого комітету
Феодосійської міської ради № 733 від
20.06.2006 «Про протест прокурора».

Постановою Феодосійського міського
суду АРК від 6 грудня 2012 року у
задоволенні позову відмовлено.

Постановою Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 27 березня 2013 року
постанову суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нове судове
рішення про задоволення позову.
Визнано протиправним та скасовано
рішення виконавчого комітету
Феодосійської міської ради № 733 від
20.06.2006 «Про протест прокурора».

У касаційній скарзі виконавчий комітет
Феодосійської міської ради,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права,
просить постанову суду апеляційної
інстанції скасувати, а постанову суду
першої інстанції залишити в силі.

З`ясувавши обставини справи в межах,
передбачених статтею 220 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі - КАС України), колегія суддів
приходить до висновку про відмову у
задоволенні касаційної скарги з таких
підстав.

Встановлено, що виконавчим комітетом
Феодосійської міської ради прийнято
рішення № 874 від 25.06.2004 «Про надання
квартир», пунктами 6, 6.1 якого вирішено
закріпити за виконавчим комітетом цієї
ради службову трикімнатну
благоустроєну квартиру АДРЕСА_1, та
надати її начальнику Управління у
справах сім'ї, молоді та спорту ОСОБА_4
на склад сім'ї з чотирьох осіб.

16.03.2006 виконавчим комітетом
Феодосійської міської ради прийнято
рішення № 290 «Про надання квартир»,
пунктами 10. та 10.1 якого вирішено
виключити з службової трикімнатну
квартиру АДРЕСА_1, та закріпити її за
ОСОБА_4 на склад сім'ї з чотирьох осіб.

20.06.2006 на підставі протесту прокурора
міста Феодосії № 3090 від 19.06.2006
виконавчим комітетом Феодосійської
міської ради прийнято рішення № 733, яке
є спірним у цій справі, вирішено
визнати пункти 10 та 10.1 рішення
виконавчого комітету Феодосійської
міської ради № 733 такими, що втратили
силу.

Скасовуючи постанову суду першої
інстанції та ухвалюючи нове судове
рішення про задоволення позову,
апеляційний суд виходив з того, що
виконавчий комітет Феодосійської
міської ради, приймаючи спірне рішення,
вийшов за межі наданих йому
повноважень, скасувавши власне
рішення, на підставі якого позивачеві
та склад сім'ї видано ордер на вселення
, а також останнім укладено відповідний
договір на утримання будинку та
прибудинкової території з комунальним
підприємством, та наявна реєстрація
сім'ї у згаданій квартирі.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України також
погоджується з висновком суду
апеляційної інстанції і доводи
касаційної скарги його не
спростовують, з огляду на наступне.

У статті 21 Закону України «Про
прокуратуру», у редакції на час спірних
правовідносин, визначено, що протест на
акт, що суперечить закону, приноситься
прокурором, його заступником до органу,
який його видав, або до вищестоящого
органу. У такому ж порядку приноситься
протест на незаконні рішення чи дії
посадової особи.

У протесті прокурор ставить питання
про скасування акта або приведення
його у відповідність з законом, а також
припинення незаконної дії посадової
особи, поновлення порушеного права.

Протест прокурора зупиняє дію
опротестованого акта і підлягає
обов'язковому розгляду відповідним
органом або посадовою особою у
десятиденний строк після його
надходження. Про наслідки розгляду
протесту в цей же строк повідомляється
прокурору.

Таким чином протест прокурора не є
рішенням суб'єкта владних повноважень,
оскільки він здійснював прокурорський
нагляд за додержанням і правильним
застосуванням законів, а не владні
управлінські функції.

Крім того протест не спричиняє
виникнення будь-яких прав і обов'язків
осіб чи суб'єктів владних повноважень,
крім обов'язку відповідного органу
щодо його розгляду. При цьому у особи,
якій адресований протест, залишається
право прийняти за наслідками його
розгляду відповідне рішення на власний
розсуд, або не приймати його взагалі.
Правові наслідки такої поведінки
кореспондуються з передбаченим
Законом правом прокурора на звернення
до суду з позовом про визнання
опротестованого акта незаконним.

Згідно з частиною 10 статті 59 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні» акти органів та посадових
осіб місцевого самоврядування з
мотивів їхньої невідповідності
Конституції або законам України
визнаються незаконними в судовому
порядку.

У зв'язку із неоднаковим застосуванням
даного пункту закону та за
необхідністю офіційного тлумачення
положень частини другої статті 19,
статті 144 Конституції України, статті 25,
частини чотирнадцятої статті 46, частин
першої, десятої статті 59 Закону України
«Про місцеве самоврядування в Україні»
Конституційним Судом України прийнято
рішення 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009,
справа № 1-9/2009 (справа про скасування
актів органів місцевого
самоврядування).

У пункті 5 вказаного рішення
Конституційний Суд України вказав про
те, що у Конституції України зазначено,
що рішення органів місцевого
самоврядування з мотивів їх
невідповідності Конституції чи
законам України зупиняються у
встановленому законом порядку з
одночасним зверненням до суду (частина
друга статті 144). Цьому конституційному
положенню відповідають Закон, у
частині десятій статті 59 якого
визначено, що акти органів та посадових
осіб місцевого самоврядування з
мотивів їх невідповідності
Конституції або законам України
визнаються незаконними в судовому
порядку, та інші закони України, згідно
з частиною третьою статті 8 якого
рішення органів місцевого
самоврядування з мотивів їх
невідповідності Конституції або
законам України зупиняються в
установленому законом порядку з
одночасним зверненням до суду.

Системний аналіз цих конституційних і
законодавчих положень та положень
пункту 5 статті 121, пункту 9 розділу XV
«Перехідні положення» Конституції
України свідчить, що на прокуратуру
України покладено нагляд за
додержанням прав і свобод людини і
громадянина, додержанням законів з цих
питань органами місцевого
самоврядування. Закон України «Про
прокуратуру», прийнятий до набуття
чинності Конституцією України, є
чинним у частині, що не суперечить
Основному Закону України, і передбачає
порядок зупинення рішень органів
місцевого самоврядування з мотивів їх
невідповідності Конституції чи
законам України. Цим законом
установлено, що при виявленні порушень
закону прокурор у межах своєї
компетенції має право опротестовувати
акти виконавчих органів місцевих рад
та вносити подання або протести на
рішення місцевих рад залежно від
характеру порушень. Протест прокурора
приноситься до органу, який видав цей
акт і зупиняє його дію, прокурору
надається право звернутися із заявою
до суду про визнання акта незаконним, і
подача такої заяви зупиняє дію
правового акта (частини перша, третя,
четверта статті 21 Закону України «Про
прокуратуру»).

За таких обставин Конституційний Суд
України дійшов висновку, що за змістом
частини другої статті 144 Конституції
України, частини десятої статті 59
Закону рішення органів місцевого
самоврядування з мотивів їх
невідповідності Конституції чи
законам України зупиняються
прокурором у встановленому Законом
України «Про прокуратуру» порядку з
одночасним зверненням до суду. При
цьому Конституційний Суд України
зазначає, що право прокурора
оскаржувати до суду рішення органів
місцевого самоврядування не є
абсолютним, оскільки у Конституції
України закріплено, що її норми є
нормами прямої дії, а отже, звернення до
суду для захисту конституційних прав і
свобод людини і громадянина, як і право
на оскарження в суді рішень органів
місцевого самоврядування гарантується
безпосередньо на підставі Конституції
України кожному (частина третя статті 8,
частина друга статті 55).

Зі змісту частини другої статті 144
Конституції України та частини десятої
статті 59 Закону вбачається, що рішення
органів місцевого самоврядування та їх
посадових осіб з мотивів
невідповідності Конституції або
законам України визнаються
незаконними з ініціативи
заінтересованих осіб судом загальної
юрисдикції, тобто в судовому порядку.
Однак, як зазначено Конституційним
Судом України, це не позбавляє орган
місцевого самоврядування права за
власною ініціативою або ініціативою
інших заінтересованих осіб змінити чи
скасувати прийнятий ним правовий акт (у
тому числі і з мотивів невідповідності
Конституції чи законам України).

Конституційний Суд України вказав, що в
Конституції України закріплено
принцип, за яким права і свободи людини
та їх гарантії визначають зміст і
спрямованість діяльності держави, яка
відповідає перед людиною за свою
діяльність (стаття 3). Органи місцевого
самоврядування є відповідальними за
свою діяльність перед юридичними і
фізичними особами (стаття 74 Закону).
Таким чином, органи місцевого
самоврядування не можуть скасовувати
свої попередні рішення, вносити до них
зміни, якщо відповідно до приписів цих
рішень виникли правовідносини,
пов'язані з реалізацією певних
суб'єктивних прав та охоронюваних
законом інтересів, і суб'єкти цих
правовідносин заперечують проти їх
зміни чи припинення. Це є «гарантією
стабільності суспільних відносин» між
органами місцевого самоврядування і
громадянами, породжуючи у громадян
впевненість у тому, що їхнє існуюче
становище не буде погіршене прийняттям
більш пізнього рішення, що
узгоджується з правовою позицією,
викладеною в абзаці другому пункту 5
мотивувальної частини Рішення
Конституційного Суду України від 13
травня 1997 року № 1-зп у справі щодо
несумісності депутатського мандата.

Ненормативні правові акти органу
місцевого самоврядування є актами
одноразового застосування, вичерпують
свою дію фактом їхнього виконання, тому
вони не можуть бути скасовані чи
змінені органом місцевого
самоврядування після їх виконання.

Встановлено, що рішення виконавчого
комітету Феодосійської міської ради №
290 від 16.03.2006 «Про надання квартир» є
ненормативним актом ради і повністю
вичерпує свою дію його виконанням, а
тому його скасування в односторонньому
порядку є незаконним.

В силу вимог частини 2 статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Відповідно до частини 1 статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись ст. ст. 220, 222, 223, 224, 230, 231 КАС
України, суд, -

ухвалив:

Касаційну скаргу виконавчого комітету
Феодосійської міської ради залишити
без задоволення, а постанову
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 27 березня
2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі і
може бути переглянута з підстав, у
строк та у порядку, визначених ст.ст.
235-244-2 КАС України.

Судді: