Справа № 809/811/14
Суддя: Бобров Ю.О.
Дата ухвалення: 2014-08-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

"20" серпня 2014 р.
Справа № 809/811/14

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний
адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Боброва Ю.О.,

за участю секретаря судового засідання
Дмитрашко О.М.,

розглянувши у письмовому провадженні в
приміщенні суду адміністративну
справу

за позовом публічного акціонерного
товариства «Комерційний банк
«ПриватБанк», за участі третьої особи,
яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору, на стороні позивача -
ОСОБА_1

до відділу державної виконавчої служби
Івано-Франківського міського
управління юстиції

про скасування постанов від 30.09.2013 року
у виконавчому провадженні №39841588 та від
28.01.2014 року у виконавчому провадженні
№41745524, зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

13.03.2014 року публічне акціонерне
товариство «Комерційний банк
«ПриватБанк» (надалі - позивач), за
участі третьої особа, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні позивача ОСОБА_1 (надалі - третя
особа) звернулися з адміністративним
позовом до відділу державної
виконавчої служби Івано-Франківського
міського управління юстиції (надалі -
відповідач) про скасування постанов
від 30.09.2013 року у виконавчому
провадженні №39841588 та від 28.01.2014 року у
виконавчому провадженні №41745524,
зобов'язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що
13.05.2008 року між публічним акціонерним
товариством «Комерційний банк
«ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено
кредитний договір №IFIHAE00000076, згідно
якого останньому було надано кредит в
сумі 115734,80 грн. З метою забезпечення
виконання зобов'язань за цим кредитним
договором було укладено договір
застави автомобіля марки БМВ,
реєстраційний номер НОМЕР_1, 1999 року
випуску, який належить третій особі.
Однак, 30.09.2012 року відділом державної
виконавчої служби Івано-Франківського
міського управління юстиції у зв'язку з
виконанням рішення у виконавчому
провадженні №39841588 про стягнення з
ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні
Ініціативи» боргу в сумах 115874,52 грн.,
1109,91 грн. та 400,00 грн. третейського збору
накладено арешт на вказаний
автомобіль. Також, 28.01.2014 року відділом
державної виконавчої служби
Івано-Франківського міського
управління юстиції у зв'язку з
виконанням рішення у виконавчому
провадженні №41745524 про стягнення з
ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк»
заборгованості в сумі 90723,46 грн.
накладено арешт на вказаний
автомобіль. Дії державного виконавця в
частині накладення арешту на
автомобіль по інших боргових
зобов'язаннях третьої особи є
протиправними та такими, що порушують
охоронювані законом права та інтереси
позивача, суперечать Законам України
«Про виконавче провадження», «Про
заставу» та «Про забезпечення вимог
кредиторів та реєстрацію обтяжень». У
зв'язку з цим, просить суд, зобов'язати
відповідача скасувати постанови від
30.09.2013 року у виконавчому провадженні
№39841588 та від 28.01.2014 року у виконавчому
провадженні №41745524 та звільнити з-під
арешту автомобіль марки БМВ,
реєстраційний номер НОМЕР_1, 1999 року
випуску, що належить ОСОБА_1

Представник позивача на адресу суду
подав клопотання про розгляд справи
без його участі. Позовні вимоги
підтримує повністю. Просив позов
задовольнити повністю.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився. На адресу суду
подав клопотання про розгляд справи
без його участі.

Третя особа чи його представник у
судове засідання не з'явився, хоча
належним чином повідомлявся про дату,
час і місце судового розгляду, що
підтверджується повідомленням про
вручення поштового відправлення. Заяв
та клопотань про відкладення розгляду
справи, чи про розгляд справи за його
відсутності суду не подав, про причини
неявки суд не повідомив. У зв'язку з цим,
відповідно до норм статей 122, 128 КАС
УКраїни, суд розглянув справу без
участі третьої особи.

Розглянувши матеріали
адміністративної справи, з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимог, дослідивши
і оцінивши докази, суд установив
наступне.

Публічне акціонерне товариство
«Комерційний банк «ПриватБанк» (надалі
- ПАТ КБ «ПриватБанк») зареєстроване
19.03.1992 року як юридична особа
виконавчим комітетом
Дніпропетровської міської ради, що
підтверджується Свідоцтвом про
державну реєстрацію юридичної особи
серії А01 №054809 та довідкою з Єдиного
державного реєстру підприємств та
організацій України АА № 241179 (а.с. 72-74).

13.05.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та
ОСОБА_1 (індивідуальний податковий
номер - НОМЕР_2) було укладено кредитний
договір №IFIHAE00000076, згідно якого
останньому було надано кредит в сумі
115734,80 грн. На виконання умов та з метою
забезпечення виконання зобов'язань за
даним кредитним договором, між
позивачем та третьою особою укладено
договір застави, відповідно до якого в
заставу банку переданий автомобіль
марки БМВ, реєстраційний номер НОМЕР_1,
1999 року випуску, ідентифікаційний
номер НОМЕР_3 (а.с. 84-92).

Постановою від 19.09.2013 року відкрито
виконавче провадження за №39841588 про
примусове виконання виконавчого листа
№6/751/620/13, виданого 02.04.2013 року
Новозаводським районним судом м.
Чернігова про стягнення з ОСОБА_1 на
користь ТОВ «Кредитні Ініціативи»
боргу в сумах 115874,52 грн., 1109,91 грн. та 400,00
грн. третейського збору (а.с. 173).

30.09.2013 року відділом державної
виконавчої служби Івано-Франківського
міського управління юстиції винесена
постанова про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його
відчуження. Інформацію про це внесено
до Державного реєстру обтяжень
рухомого майна та заборон відчуження
об'єктів нерухомого майна та
заборонено третій особі відчужувати
все належне йому рухоме та нерухоме
майно (а.с. 174).

Державним виконавцем 08.04.2014 року у
вказаному виконавчому провадженні
винесена постанова про розшук майна
боржника, відповідно до якої оголошено
в розшук всі транспортні засоби, що
зареєстровані на праві власності за
ОСОБА_1 (а.с. 175).

Також, 21.01.2014 року відкрито виконавче
провадження за №41745524 про примусове
виконання виконавчого листа №0907/15693/2012
виданого 14.01.2014 року Івано-Франківським
міським судом про стягнення з ОСОБА_1 на
користь ПАТ КБ «ПриватБанк»
заборгованості в сумі 90723,46 грн. Цього ж
дня, відділом державної виконавчої
служби Івано-Франківського міського
управління юстиції винесена постанова
про арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження.
Інформацію про це внесено до
Державного реєстру обтяжень рухомого
майна та заборон відчуження об'єктів
нерухомого майна та заборонено третій
особі відчужувати все належне йому
рухоме та нерухоме майно (а.с. 179-180).

Дослідженими в судовому засіданні
матеріалами виконавчих проваджень
№39841588 та №41745524 встановлено, що 30.09.2013
року та 28.01.2014 року, відповідно,
відповідачем на підставі акту опису й
арешту майна накладено арешт на
автомобіль марки БМВ, реєстраційний
номер НОМЕР_1, 1999 року випуску,
ідентифікаційний номер НОМЕР_3. Разом з
тим, в попередніх судових засіданнях
позивач зазначав, що державному
виконавцю, який накладав арешт на
автомобіль, було відомо, що
транспортний засіб перебуває в заставі
ПАТ КБ «ПриватБанк» згідно кредитного
договору №IFIHAE00000076 від 13.05.2008 року та не
підлягає арешту.

Таким чином, враховуючи вказане вище,
суд дійшов висновку про те, що
оскаржувані постанови від 30.09.2013 року у
виконавчому провадженні №39841588 та від
28.01.2014 року у виконавчому провадженні
№41745524 підлягають скасуванню, з огляду
на наступне.

Основні засади, організацію і порядок
провадження виконавчих дій щодо
звернення стягнення на майно боржника
регламентовано Законом України «Про
виконавче провадження» від 21.04.1999 року
за №606-XIV в редакції Закону від 04.11.2010
року №2677-VI (надалі - Закон).

Відповідно до частини 1 статті 6 Закону
державний виконавець зобов'язаний
використовувати надані йому права
відповідно до закону і не допускати у
своїй діяльності порушення прав та
законних інтересів фізичних і
юридичних осіб.

Частиною 1 статті 11 Закону встановлено,
що державний виконавець зобов'язаний
вживати передбачених цим Законом
заходів примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.

Нормами частини 2 цієї ж статті
встановлено, що державний виконавець:
здійснює заходи, необхідні для
своєчасного і в повному обсязі
виконання рішення, зазначеного в
документі на примусове виконання
рішення (далі - виконавчий документ), у
спосіб та в порядку, встановленому
виконавчим документом і цим Законом;
надає сторонам виконавчого
провадження та їх представникам
можливість ознайомитися з матеріалами
виконавчого провадження; розглядає
заяви сторін та інших учасників
виконавчого провадження і їхні
клопотання; роз'яснює сторонам їхні
права і обов'язки.

Відповідно до частини 1 статті 20 Закону
виконавчі дії провадяться державним
виконавцем за місцем проживання,
перебування, роботи боржника або за
місцезнаходженням його майна. У разі
якщо боржник є юридичною особою, то
виконання провадиться за
місцезнаходженням його постійно
діючого органу або майна. Право вибору
місця виконання між кількома органами
державної виконавчої служби, що можуть
вчиняти виконавчі дії з виконання
рішення на території, на яку
поширюються їх функції, належить
стягувачу.

Відповідно до статті 25 Закону
державний виконавець зобов'язаний
прийняти до виконання виконавчий
документ і відкрити виконавче
провадження, якщо не закінчився строк
пред'явлення такого документа до
виконання, він відповідає вимогам,
передбаченим цим Законом, і
пред'явлений до виконання до
відповідного органу державної
виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох
робочих днів з дня надходження до нього
виконавчого документа виносить
постанову про відкриття виконавчого
провадження.

У постанові державний виконавець
вказує про необхідність боржнику
самостійно виконати рішення у строк до
семи днів з моменту винесення
постанови (у разі виконання рішення про
примусове виселення боржника - у строк
до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у
разі ненадання боржником
документального підтвердження
виконання рішення буде розпочате
примусове виконання цього рішення із
стягненням з боржника виконавчого
збору і витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій, передбачених цим
Законом. За заявою стягувача державний
виконавець одночасно з винесенням
постанови про відкриття виконавчого
провадження може накласти арешт на
майно та кошти боржника, про що
виноситься відповідна постанова.

Копії постанови про відкриття
виконавчого провадження надсилається
не пізніше наступного робочого дня
стягувачу та боржникові.

Постанова про відкриття виконавчого
провадження може бути оскаржена
сторонами у десятиденний строк у
порядку, встановленому цим Законом.

Частиною 1 статті 54 Закону встановлено,
що звернення стягнення на заставлене
майно в порядку примусового виконання
допускається за виконавчими
документами для задоволення вимог
стягувача - заставодержателя.

У відповідності до частини 4 статті
Закону про звернення стягнення на
заставлене майно для задоволення вимог
стягувачів, які не є
заставодержателями, державний
виконавець повідомляє
заставодержателю не пізніше
наступного дня після накладення арешту
на майно або якщо йому стало відомо, що
арештоване майно боржника перебуває в
заставі, та роз'яснює заставодержателю
право на звернення до суду з позовом
про зняття арешту із заставленого
майна.

Згідно частини 1 статті 55 Закону
державний виконавець має право
звернути стягнення на майно боржника,
що перебуває в інших осіб, а також на
майно та кошти, що належать боржнику
від інших осіб.

Зазначені особи зобов'язані подати на
запит державного виконавця у
визначений ним строк відомості про
належне боржнику майно, що перебуває в
них, та майно чи кошти, які вони мають
передати боржнику.

Частиною 2 цієї ж статті встановлено, що
після надходження від зазначених осіб
відомостей про наявність майна
боржника державний виконавець описує
таке майно, вилучає його і реалізує у
встановленому цим Законом порядку. У
разі якщо особа, у якої перебуває майно
боржника, перешкоджає державному
виконавцю в його вилученні, таке майно
вилучається державним виконавцем у
примусовому порядку.

Нормами частини 3 статті 55 Закону
передбачено, що готівкові кошти та
майно, що належать боржнику від інших
осіб, вилучаються державним виконавцем
у таких осіб у присутності понятих на
підставі ухвали суду.

Відповідно до частини 1 статті 57 Закону
арешт майна боржника застосовується
для забезпечення реального виконання
рішення.

Частиною 2 статті 57 Закону визначено, що
арешт на майно боржника може
накладатися державним виконавцем
шляхом: винесення постанови про арешт
майна боржника та оголошення заборони
на його відчуження; проведення опису
майна боржника і накладення на нього
арешту.

Згідно частини 5 цієї ж статті
передбачено, що про проведення опису
майна боржника і накладення на нього
арешту державний виконавець складає
акт опису та арешту майна боржника. Під
час проведення опису та арешту майна
боржника державний виконавець має
право оголосити заборону
розпоряджатися ним, а в разі потреби
-обмежити права користування майном,
здійснити опечатування або вилучити
його у боржника та передати на
зберігання іншим особам, про що
зазначається в акті опису та арешту.
Вид, обсяг і строк обмеження
встановлюються державним виконавцем у
кожному конкретному випадку з
урахуванням властивостей майна, його
значення для власника чи володільця,
необхідності використання та інших
обставин.

Частиною 1 статті 1 Цивільного кодексу
України від 16.01.2003 року №435-IV (надалі -
Кодекс) цивільним законодавством
регулюються особисті немайнові та
майнові відносини (цивільні відносини),
засновані на юридичній рівності,
вільному волевиявленні, майновій
самостійності їх учасників.

Відповідно до статті 572 Кодексу в силу
застави кредитор (заставодержатель)
має право у разі невиконання боржником
(заставодавцем) зобов'язання,
забезпеченого заставою, одержати
задоволення за рахунок заставленого
майна переважно перед іншими
кредиторами цього боржника, якщо інше
не встановлено законом (право застави).

Згідно статті 1 Закону України «Про
заставу» від 02.10.1992 року №2654-XII (надалі -
Закон №2654-XII) застава - це спосіб
забезпечення зобов'язань, якщо інше не
встановлено законом. В силу застави
кредитор (заставодержатель) має право в
разі невиконання боржником
(заставодавцем) забезпеченого заставою
зобов'язання одержати задоволення з
вартості заставленого майна переважно
перед іншими кредиторами. Застава
виникає на підставі договору, закону
або рішення суду.

Статтями 3 та 4 Закону №2654-XII
встановлено, що заставою може бути
забезпечена будь-яка дійсна існуюча
або майбутня вимога, що не суперечить
законодавству України, зокрема така, що
випливає з договору позики, кредиту,
купівлі-продажу, оренди, перевезення
вантажу тощо.

Предметом застави можуть бути майно та
майнові права.

Згідно статті 19 Закону №2654-XII за
рахунок заставленого майна
заставодержатель має право
задовольнити свої вимоги в повному
обсязі, що визначається на момент
фактичного задоволення, включаючи
проценти, відшкодування збитків,
завданих прострочкою виконання (а у
випадках, передбачених законом чи
договором, - неустойку), необхідні
витрати на утримання заставленого
майна, а також витрати на здійснення
забезпеченої заставою вимоги, якщо
інше не передбачено договором застави.

Відповідно до статті 20 цього закону
заставодержатель набуває право
звернення стягнення на предмет застави
в разі, якщо в момент настання терміну
виконання зобов'язання, забезпеченого
заставою, воно не буде виконано, якщо
інше не передбачено законом чи
договором.

Правовий режим регулювання обтяжень
рухомого майна, встановлених з метою
забезпечення виконання зобов'язань, а
також правовий режим виникнення,
оприлюднення та реалізації інших прав
юридичних і фізичних осіб стосовно
рухомого майна визначається нормами
Закону України «Про забезпечення вимог
кредиторів та реєстрацію обтяжень» від
18.11.2003 року №1255-IV (надала - Закон №1255-IV).

Згідно частини 1 статті 12 Закону №1255-IV
взаємні права та обов'язки за
правочином, на підставі якого виникло
обтяження, виникають у відносинах між
обтяжувачем і боржником з моменту
набрання чинності цим правочином, якщо
інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 14 Закону №1255-IV
якщо інше не встановлено цим Законом,
зареєстроване обтяження має вищий
пріоритет над незареєстрованими
обтяженнями. Пріоритет зареєстрованих
обтяжень визначається у черговості їх
реєстрації, за винятками,
встановленими цим Законом. Обтяжувачі,
які зареєстрували обтяження одного і
того ж рухомого майна одночасно, мають
рівні права на задоволення своїх вимог.

Обтяжувач з вищим пріоритетом має
переважне право на звернення стягнення
на предмет обтяження.

Статтею 23 Закону №1255-IV відповідно до
забезпечувального обтяження обтяжувач
має право в разі порушення боржником
забезпеченого обтяженням зобов'язання
або договору, на підставі якого виникло
забезпечувальне обтяження, одержати
задоволення своєї вимоги за рахунок
предмета обтяження в черговості згідно
із встановленим пріоритетом.

Згідно статті 26 Закону №1255-IV обтяжувач
має право на власний розсуд обрати один
із таких позасудових способів
звернення стягнення на предмет
забезпечувального обтяження: 1)
передача рухомого майна, що є предметом
забезпечувального обтяження, у
власність обтяжувача в рахунок
виконання забезпеченого обтяженням
зобов'язання в порядку, встановленому
цим Законом; 2) продаж обтяжувачем
предмета забезпечувального обтяження
шляхом укладення договору
купівлі-продажу з іншою
особою-покупцем або на публічних
торгах; 3) відступлення обтяжувачу
права задоволення забезпеченої
обтяженням вимоги у разі, якщо
предметом забезпечувального обтяження
є право грошової вимоги; 4) переказ
обтяжувачу відповідної грошової суми,
у тому числі в порядку договірного
списання, у разі, якщо предметом
забезпечувального обтяження є гроші
або цінні папери; 5) реалізація
заставленого майна на підставі
виконавчого напису нотаріуса.

Відповідно до вимог частини 1 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 цієї статті встановлено, що в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідачем у судовому засіданні не
спростовані доводи позивача про те, що
оскаржувані постанови винесена
всупереч вимог Закону України «Про
виконавче провадження» та
безпідставно.

Відповідно до вимог частини 2 статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові і службові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС
України завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Судом установлено, що дії держаного
виконавця при прийняття оскаржуваних
рішень порушують законні права та
інтереси ПАТ КБ «ПриватБанк»,
зазначені норми Цивільного кодексу
України, Законів України «Про
виконавче провадження», «Про заставу»
та «Про забезпечення вимог кредиторів
та реєстрацію обтяжень».

Таким чином, враховуючи встановлені у
судовому засіданні вказані вище
фактичні обставини даної справи та
норми закону, що регулюють спірні
правовідносини, з метою захисту прав та
законних інтересів позивача суд дійшов
висновку про те, що позовні вимоги
підлягають задоволенню. Оскільки,
автомобіль, на який накладено арешт
відповідачем та який знаходиться у
заставі ПАТ КБ «ПриватБанк» є гарантом
виконання зобов'язання за кредитним
договором №IFIHAE00000076 від 13.05.2008 року.
Крім того, відповідно до вимог чинного
законодавства, позивач має переважне
право та пріоритет на задоволення
своїх вимог за рахунок заставленого
майна перед іншими кредиторами. Тому,
слід скасувати постанови про арешт
майна боржника та оголошення заборони
на його відчуження від 30.09.2013 року у
виконавчому провадженні №39841588, від
28.01.2014 року у виконавчому провадженні
№41745524, а арештоване заставлене майно -
автомобіль марки БМВ, реєстраційний
номер НОМЕР_1, 1999 року випуску,
ідентифікаційний номер НОМЕР_3, який
належить громадянину ОСОБА_1, підлягає
звільненню з-під арешту.

Відповідно до вимог частини 1 статті 94
КАС України, якщо судове рішення
ухвалене на користь сторони, яка не є
суб'єктом владних повноважень, суд
присуджує всі здійснені нею
документально підтверджені судові
витрати з Державного бюджету України.
Таким чином, на користь позивача
необхідно стягнути з Державного
бюджету України сплачений ним судовий
збір в сумі 73,08 грн.

На підставі статті 124 Конституції
України, керуючись статтями 11, 158 - 163, 167,
181 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю.

Скасувати постанови відділу державної
виконавчої служби Івано-Франківського
міського управління юстиції про арешт
майна боржника та оголошення заборони
на його відчуження від 30.09.2013 року у
виконавчому провадженні №39841588 та від
28.01.2014 року у виконавчому провадженні
№41745524.

Зобов'язати відділ державної
виконавчої служби Івано-Франківського
міського управління юстиції звільнити
з-під арешту автомобіль марки БМВ,
реєстраційний номер НОМЕР_1, 1999 року
випуску, ідентифікаційний номер
НОМЕР_3, який належить громадянину
ОСОБА_1 (індивідуальний податковий
номер - НОМЕР_2) та перебуває в заставі
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» згідно
кредитного договору №IFIHAE00000076 від
13.05.2008 року.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк» (ідентифікаційний код в
) сплачений ним судовий збір
в сумі 73 (сімдесят три) грн. 08 коп.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку. Відповідно до
статті 186 Кодексу адміністративного
судочинства України, апеляційна скарга
на постанову суду першої інстанції
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Апеляційна скарга подається до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Івано-Франківський окружний
адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого Кодексом
адміністративного судочинства
України, якщо таку скаргу не було
подано.

Суддя: /підпис/
Ю.О. Бобров

Постанова складена в повному
обсязі 20.08.2014 року.