Справа № 816/2666/14
Суддя: Бенедик А.П.
Дата ухвалення: 2014-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2014 р.Справа № 816/2666/14Колегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Бенедик А.П.

Суддів: Водолажської Н.С. , Філатова Ю.М.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Кременчуцької об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Полтавській області на постанову
Полтавського окружного
адміністративного суду від 28.07.2014р. по
справі №816/2666/14

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "ТРАНССІС"

до Кременчуцької об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Полтавській області

про скасування податкового
повідомлення - рішення,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Товариство з обмеженою
відповідальністю "ТРАНССІС", звернувся
до суду із адміністративним позовом до
Кременчуцької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Полтавській
області, в якому просив визнати
протиправним та скасувати податкове
повідомлення-рішення від 26.06.2014 року
№/1348.

В обґрунтування позовних вимог вказує,
що приймаючи спірне податкове
повідомлення-рішення, контролюючий
орган дійшов до неправомірного
висновку про порушення позивачем вимог
діючого законодавства. Так, підставою
для визначення позивачу суми грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість слугували висновки
податкового органу про те, що
взаємовідносини позивача із
контрагентами - ТОВ "Ромакс груп" та ТОВ
"Анкомтех Сервіс" не спрямовані на
реальне настання правових наслідків.
Разом з тим, оскільки у позивача наявні
всі первині документи які
підтверджують факт взаємовідносин із
вищезазначеними контрагентами, то він
мав встановлене законом право на їх
віднесення до складу податкового
кредиту з податку на додану вартість.

Постановою Полтавського окружного
адміністративного суду від 28.07.2014 року
адміністративний позов було
задоволено.

Визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення-рішення
Кременчуцької ОДПІ від 26.06.2014 року №
/1348.

Відповідач, не погодившись із судовим
рішенням, подав апеляційну скаргу, в
якій просить скасувати постанову
Полтавського окружного
адміністративного суду від 28.07.2014 року
та прийняти нове рішення, яким
відмовити у задоволенні позовних
вимог.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної
скарги, відповідач посилається на
прийняття оскаржуваної постанови з
порушенням норм матеріального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи.

Вказує, що підставою для винесення
спірного податкового
повідомлення-рішення слугувала
інформація встановлена при перевірці
контрагентів позивача по ланцюгу
постачання. Так, за наслідками
проведеної перевірки контрагентів
позивача - ТОВ "Ромакс груп" та ТОВ
"Анкомтех Сервіс" була встановлена
неможливість реального здійснення
даними підприємствами
фінансово-господарських операцій із
іншими суб'єктами господарювання. В
зв'язку з чим, податковий орган дійшов
висновку про неможливість реального
здійснення фінансово-господарських
операцій ТОВ "ТРАНССІС" із
контрагентами, у т.ч. ТОВ "Ромакс груп"
та ТОВ "Анкомтех Сервіс", та як наслідок,
безпідставного віднесення позивачем
до складу податкового кредиту сум ПДВ
по даним взаємовідносинам. Враховуючи
наведене, відповідач вказує, що
встановлені за наслідками перевірки
порушення позивачем вимог діючого
законодавства є обґрунтованими, та як
наслідок, оскаржуване податкове
повідомлення-рішення є законним та
обґрунтованим.

Позивач надав письмові заперечення на
апеляційну скаргу, в яких просив
залишити її без задоволення, а
постанову суду першої інстанції - без
змін.

Представники сторін про дату, час та
місце апеляційного розгляду справи
були повідомлені у встановленому
законом порядку, що підтверджується
наявними в матеріалах справи
повідомленнями про вручення
рекомендованого поштового
відправлення.

Колегія суддів на підставі п.2 ч. 1 ст. 197
Кодексу адміністративного судочинства
України (далі - КАС України) вважає за
можливе розглянути справу в порядку
письмового провадження за наявними в
справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши рішення суду та доводи
апеляційної скарги, дослідивши
письмові докази, колегія суддів вважає,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено у суді апеляційної
інстанції, що ТОВ
"ТРАНССІС" пройшло передбачену законом
процедуру державної реєстрації та
перебуває на обліку як платник
податків та зборів в Кременчуцькій
ОДПІ.

Співробітниками Кременчуцької ОДПІ у
період з 26.05.2014 року по 30.05.2014 року
проведено документальну позапланову
невиїзну перевірку позивача з питань
дотримання вимог податкового
законодавства по взаємовідносинам з
ТОВ "Анкомтех Сервіс" та ТОВ "Ромакс
Груп" за період з 01.10.2012 року по 31.03.2013
року у зв'язку з надходженням постанови
прокурора від 29.01.2014 року, який здійснює
процесуальне керівництво у
виконавчому провадженні - старшого
прокурора відділу прокуратури у
Запорізькій області радника юстиції
Маміча А.І., за наслідками якої складено
Акт №1548/16-03-22-02-12/37073781 від 06.06.2014 року.

Під час перевірки були встановлені
порушення позивачем вимог пунктів 198.1,
198.4, 198.6 статті 198, пункту 201.1 статті 201
Податкового кодексу України (далі- ПК
України), в результаті чого завищено
податковий кредит на загальну суму
42371,00 грн., в тому числі: за жовтень 2012
року - на 21037,00 грн., за листопад 2012 року -
на 11667,00 грн., за грудень 2012 року - на 5325,00
грн., за січень 2013 року - на 4342,00 грн.

Позивач, не погодившись із
встановленими порушеннями, направив до
податкового органу заперечення на акт
перевірки, за результатами розгляду
яких Кременчуцька ОДПІ підтвердила
правильність викладених в акті
висновків щодо порушення ТОВ "ТРАНССІС"
вимог податкового та цивільного
законодавства.

На підставі вищезазначеного акту
перевірки, Кременчуцькою ОДПІ прийнято
податкове повідомлення-рішення від
26.06.2014 року № /1348, яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на додану вартість на 42371,00
грн. та застосовано штрафні (фінансові)
санкції в розмірі 10592,75 грн.

Позивач, не погоджуючись із вказаним
податковим повідомленням-рішенням,
звернувся до суду із даним позовом.

Як було встановлено під час розгляду
справи, фактично підставою для
визначення позивачу суми грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість, слугувала інформація
встановлена при перевірці
контрагентів позивача - ТОВ "Анкомтех
Сервіс" та ТОВ "Ромакс Груп", за
наслідками якої була встановлена
неможливість реального здійснення
даними підприємствами
фінансово-господарських операцій із
контрагентами, у т.ч. позивачем.

Приймаючи рішення про задоволення
позовних вимог, суд першої виходив з
того, що реальність господарських
операцій між позивачем та його
контрагентами, використання товару
(послуг) у власній господарській
діяльності, підтверджується
первинними документами
бухгалтерського обліку та податкової
звітності. Податковим органом під час
розгляду справи не було надано доказів
того, що операції позивачем не
проводились. В зв'язку з чим, позивач
мав встановлене законом право на
віднесення сум по даним
взаємовідносинам до податкового
кредиту з податку на додану вартість,
оскільки порушення контрагентом
правил здійснення податкової
дисципліни та господарської
діяльності (як-от відсутність за місцем
реєстрації, несплата податків та
зборів у необхідному розмірі тощо)
тягне негативні наслідки лише до цієї
особи.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції,
враховуючи наступне.

Відповідно до положень 14.1.36 ст.14 ПК
України, господарська діяльність -
діяльність особи, що пов'язана з
виробництвом (виготовленням) та/або
реалізацією товарів, виконанням робіт,
наданням послуг, спрямована на
отримання доходу і проводиться такою
особою самостійно та/або через свої
відокремлені підрозділи, а також через
будь-яку іншу особу, що діє на користь
першої особи, зокрема за договорами
комісії, доручення та агентськими
договорами.

Згідно п. 22.1. ст. 22 ПК України, об'єктом
оподаткування можуть бути майно,
товари, дохід (прибуток) або його
частина, обороти з реалізації товарів
(робіт, послуг), операції з постачання
товарів (робіт, послуг) та інші об'єкти,
визначені податковим законодавством, з
наявністю яких податкове
законодавство пов'язує виникнення у
платника податкового обов'язку.

Згідно п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст.
188 ПК України, об'єктом оподаткування
податком на додану вартість є операції
платників податку, окрім іншого, з
постачання товарів, місце постачання
яких розташоване на митній території
України. Датою виникнення податкових
зобов'язань з постачання
товарів/послуг вважається дата, яка
припадає на податковий період,
протягом якого відбувається будь-яка з
подій, що сталася раніше: або дата
зарахування коштів від
покупця/замовника на банківський
рахунок платника податку як оплата
товарів/послуг, що підлягають
постачанню, або дата відвантаження
товарів. База оподаткування операцій з
постачання товарів/послуг
визначається виходячи з їх договірної
(контрактної) вартості, але не нижче
звичайних цін, з урахуванням
загальнодержавних податків та зборів.

Згідно п. 201.1, 201.4, 201.6 ст. 201 ПК України,
платник податку зобов'язаний надати
покупцю (отримувачу) на його вимогу
підписану уповноваженою платником
особою та скріплену печаткою податкову
накладну. Податкова накладна
виписується у двох примірниках у день
виникнення податкових зобов'язань
продавця та є податковим документом і
одночасно відображається у податкових
зобов'язаннях і реєстрі виданих
податкових накладних продавця та
реєстрі отриманих податкових
накладних покупця.

Пунктом 200.1 ст. 200 вказаного Кодексу
встановлено, що сума податку, що
підлягає сплаті (перерахуванню) до
Державного бюджету України або
бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
(податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду. В свою чергу,
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту, згідно п. 198.1 ст. 198
виникає, окрім іншого, у разі
здійснення операцій з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг. При цьому,
відповідно до п. 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198 ПК
України датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: або дата списання
коштів з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг, або
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за встановленою ставкою,
протягом такого звітного періоду,
окрім іншого, у зв'язку з придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Не відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог ст. 201 Кодексу).

Таким чином, при складанні податкової
звітності з метою правильного
відображення господарської операції
повинні враховуватись відповідні
документи первинного обліку, а саме по
зазначених операціях придбання
результатів робіт (товарів) повинні
бути в наявності як і акти виконаних
робіт, так і результати таких виконаних
робіт (товарів).

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ
"ТРАНССІС" у перевіряємий період мало
господарські відносини із ТОВ "Ромакс
груп" та ТОВ "Анкомтех Сервіс".

Перевіряючи правомірність формування
позивачем суми податкового кредиту по
вищезазначених господарських
операціях, колегія суддів дійшла
висновку про наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" від 16.07.1999 р. №996-XIV
(далі - Закон України №996-XIV),
господарська операція - дія або подія,
яка викликає зміни в структурі активів
та зобов'язань, власному капіталі
підприємства; первинний документ -
документ, який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення; фінансова звітність -
бухгалтерська звітність, що містить
інформацію про фінансове становище,
результати діяльності та рух грошових
коштів підприємства за звітний період.

Згідно до ст. 3 Закону України №996-XIV,
метою ведення бухгалтерського обліку і
складання фінансової звітності є
надання користувачам для прийняття
рішень повної, правдивої та
неупередженої інформації про
фінансове становище, результати
діяльності та рух грошових коштів
підприємства.

Бухгалтерський облік є обов'язковим
видом обліку, який ведеться
підприємством. Фінансова, податкова,
статистична та інші види звітності, що
використовують грошовий вимірник,
ґрунтуються на даних бухгалтерського
обліку.

Відповідно до абзацу 11 вищезазначеної
статті Закону, первинний документ -
документ, який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення.

Статтею 9 Закону України №996-XIV
визначено, що підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення.

Тобто, документальному підтвердженню
підлягає одна із вище зазначених подій,
і якщо дана подія оформлена первинним
документом, що містить усі обов'язкові
реквізити, визначені ч. 2. ст. 9 Закону
України №996-XIV, то дана обставина є
належним доказом реальності
господарської операції.

Відповідно до вимог п.1.2 ст. 1, п.2.1 ст.2
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 р. № 88 і зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України від 05.06.1995
р. за № 168/704, первинні документи - це
письмові свідоцтва, що фіксують та
підтверджують господарські операції,
включаючи розпорядження та дозволи
адміністрації на їх проведення.

Відповідно до абзацу другого пункту 2.1
зазначеного Положення, господарські
операції -це факти підприємницької та
іншої діяльності, що впливають на стан
майна, капіталу, зобов'язань і
фінансових результатів.

Аналіз вказаних норм свідчить про те,
що будь-які документи (у тому числі
договори, накладні, рахунки тощо) мають
силу первинних документів лише в разі
фактичного здійснення господарської
операції. Якщо ж фактичне здійснення
господарської операції відсутнє,
відповідні документи не можуть
вважатися первинними документами для
цілей ведення податкового обліку
навіть за наявності всіх формальних
реквізитів таких документів, що
передбачені законодавством.

З урахуванням викладеного для
підтвердження даних податкового
обліку можуть братися до уваги лише ті
первинні документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Як вбачається з матеріалів справи, між
ТОВ "ТРАНССІС" (Покупець) та ТОВ "Ромакс
Груп" (Постачальник) укладено договір
поставки товару № 10/10 від 10.10.2012 року,
згідно умов якого, Постачальник
зобов'язується постачати, а Покупець
приймати та оплачувати на умовах цього
договору товар в асортименті,
кількості і по ціні в національній
валюті України згідно заявки Покупця,
узгодженої між сторонами.

Пунктом 4.2 Договору визначено, що
перевезення товару здійснюється
спеціалізованими транспортними
перевізниками (САТ, Нова Пошта, Нічний
експрес тощо). Вартість перевезення
сплачує Покупець, якщо інше не
обумовлено сторонами на окремо на
кожну поставку. Покупець має право
забирати товар зі складу продавця
власним транспортом.

На виконання умов вищезазначених
договірних відносин, контрагентами
було передано у власність позивача
товарно-матеріальні цінності, про що
свідчать надані позивачем та долучені
до матеріалів справи копії відповідних
рахунків-фактур та видаткових
накладних.

Також, між ТОВ "ТРАНССІС" (Покупець) та
ТОВ "Анкомтех Сервіс" (Постачальник)
укладено договір поставки товару №
01-10-12 від 01.10.2012 року, згідно умов якого,
Постачальник зобов'язується постачати,
а Покупець приймати та оплачувати на
умовах цього договору товар в
асортименті, кількості і по ціні в
національній валюті України згідно
заявки Покупця, узгодженої між
сторонами.

Пунктом 4.2 Договору визначено, що
перевезення товару здійснюється
спеціалізованими транспортними
перевізниками (САТ, Нова Пошта, Нічний
експрес тощо). Вартість перевезення
сплачує Покупець, якщо інше не
обумовлено сторонами на окремо на
кожну поставку. Покупець має право
забирати товар зі складу продавця
власним транспортом.

На виконання умов вищезазначених
договірних відносин, контрагентами
було передано у власність позивача
товарно-матеріальні цінності, про що
свідчать надані позивачем та долучені
до матеріалів справи копії відповідних
рахунків-фактур та видаткових
накладних.

Як було встановлено під час судового
розгляду, оплата за отриманий у
контрагентів товар проведена в
безготівковій формі, про що свідчать
надані копії платіжних доручень.

Частиною 2 статті 48 Закону України Про
автомобільний транспорт встановлено,
що документами для юридичної особи, що
здійснює вантажні перевезення, є
посвідчення водія відповідної
категорії, реєстраційні документи на
транспортний засіб, ліцензійна картка,
дорожній лист, товарно-транспортна
накладна або інший визначений
законодавством документ на вантаж.

Згідно п. 11.1 Правил перевезень вантажів
автомобільним транспортом в Україні,
затверджених наказом Міністерства
транспорту України від 14.10.1997 року № 363
та зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 20.02.1998 року за № 128/2568
(далі - Правила) основними документами
на перевезення вантажів є
товарно-транспортні накладні та
дорожні листи вантажного автомобіля.

Відповідно до абз.27 п.1 Правил
товарно-транспортна накладна - єдиний
для всіх учасників транспортного
процесу юридичний документ, що
призначений для списання
товарно-матеріальних цінностей, обліку
на шляху їх переміщення,
оприбуткування, складського,
оперативного та бухгалтерського
обліку, а також для розрахунків за
перевезення вантажу та обліку
виконаної роботи.

На підтвердження факту
транспортування товарно-матеріальних
цінностей позивачем було надано та
долучено до матеріалів справи копії
товарно-транспортних накладних та
подорожніх листів.

Судом першої інстанції встановлено та
знайшло своє підтвердження під час
апеляційного розгляду, перевезення
придбаного у своїх контрагентів товару
здійснювалось позивачем самостійно
шляхом використання власного
автомобільного транспорту.

Нотаріально посвідченим договором
оренди транспортного засобу від 08.08.2011
року реєстровий номер 9022, укладеним між
ОСОБА_3 та ТОВ "ТРАНССІС", а також актом
приймання-передачі в оренду
транспортного засобу від 08.08.2011 року,
платіжними дорученнями
підтверджується факт наявності у
користуванні позивача вантажного
малотонажного транспортного засобу
марки ЗАЗ, моделі 110558-40, реєстраційний
номер НОМЕР_1.

Колегія суддів зауважує, що податковим
органом, як під час проведеної
перевірки, так і під час судового
розгляду справи, не ставився під сумнів
факт наявності на підприємстві
необхідних складських приміщень.

Матеріалами справи також підтверджено,
що придбаний позивачем товар був
використаний в своїй господарській
діяльності, а саме реалізований
іншимсубєктам господарювання (ТОВ
"Краз-Кривбас", ТОВ
"Полтехкомпект", Філії "Лебединський
райавтодор" ДП "Сумський обавтодор" ВАТ
ДАК "Автомобільні дороги України",
Філії "Краснопільський райавтодор" ДП
"Сумський обавтодор" ВАТ ДАК
"Автомобільні дороги України", Філії
"Біловодський райавтодор" ДП
"Луганський обавтодор" ВАТ ДАК
"Автомобільні дороги України", ТОВ
"Бехівський гранітний кар'єр" та іншим).

Також, як було встановлено під час
розгляду справи, ТОВ "ТРАНССІС"
здійснює діяльність з виробництва
інструментів і обладнання для
вимірювання, дослідження та навігації;
оптової торгівлі деталями та приладдям
для автотранспортних засобів;
роздрібної торгівлі деталями та
приладдям для автотранспортних
засобів; видання іншого програмного
забезпечення; консультування з питань
інформатизації, проте основним видом
діяльності підприємства є діяльність з
комп'ютерного програмування, що
підтверджується відомостями ЄДР.

Матеріалами справи підтверджено, що
позивач є власником майнових та
авторських прав на комп'ютерну
програму "Програмно-апаратний комплекс
"МарХРlus", про що свідчить Свідоцтво про
реєстрацію авторського права на твір №
33388 від 20.05.2010 року, видане Державним
департаментом інтелектуальної
власності Міністерства освіти та науки
України.

28.05.2010 року між ТОВ "ТРАНССІС"
(Постачальник) та ТОВ "Діана" (Покупець)
укладено договір №П0100423-1, згідно умов
якого Постачальник зобов'язується
поставити "Програмно-апаратний
комплекс "МарХРlus", виконати роботи та
надати послуги у відповідності до умов
цього Договору, а Покупець
зобов'язується прийняти ПАК, виконані
роботи та надані послуги та оплатити
їх. Постачальник, є власником
авторських прав на ПАК, надає Покупцю
невиключні права на використання в
особистих цілях програмної частини ПАК
в обумовлених цим договором межах на
необмежений строк, а Покупець за
надання цих прав сплачує винагороду
відповідно до пункту 4.1 Договору. За цим
договором Постачальник надає Покупцю
наступні права: а) право використання
ПАК у своїй комерційній чи іншій
діяльності; б) право на відтворення ПАК
(копіювання з метою переустановки чи
установки на декілька комп'ютерів); в)
право спільного чи одночасного
використання на різних комп'ютерах.
Постачальник гарантує наявність у
нього переданих за цим Договором
авторських прав на ПАК та наявність у
ПАК характеристик, задовольняючих
вимоги Покупця. Постачальник гарантує,
що цей Договір не порушує права третіх
осіб.

З листування між позивачем, ТОВ "Діана"
та ТОВ "Анкомтех Сервіс" вбачається, що
внаслідок виникнення обставин, що
унеможливили та ускладнили виконання
позивачем взятих на себе зобов'язань за
вказаним договором щодо надання послуг
та поставки "Програмно-апаратного
комплексу "МарХРlus", підприємство
позивача було змушене залучити до
завершення розпочатих робіт ТОВ
"Анкомтех Сервіс".

Так, 01.10.2012 року між ТОВ "ТРАНССТС" та ТОВ
"Анкомтех Сервіс" укладено договір
№121001/1 про надання інформаційних
послуг, щодо виконання робіт щодо
завершення впровадження системи
"МарХРlus" в компанії ТОВ "Діана" (м.
Луганськ), а 05.11.2012 року № 121105/1,
відповідно до якого ТОВ "Анкомтех
Сервіс" зобов'язується виконати роботи
щодо актуалізації карт Луганської та
Донецької областей програми "МарХРlus",
установленої ТОВ "Діана".

Позивач під час розгляду справи
зазначив, що робота ТОВ "Анкомтех
Сервіс" в ході виконання взятих на себе
зобов'язань за укладеними з ТОВ
"ТРАНССІС" договорами полягала у
здійсненні аналізу, тестувань,
коригувань та оновлень баз даних
прогарами "МарХРlus", проведенні
численних консультацій з користувачем
(ТОВ "Діана"), навчання працівників
користувача та інших робіт.

Зобов'язання за укладеними Договорами
ТОВ "Анкомтех Сервіс" перед ТОВ
"ТРАНССІС" виконані в повному обсязі,
про що свідчать Акти
здавання-приймання наданих послуг № 501
від 05.10.2012 року та №3009 від 30.11.2012 року,
факт прийняття та оплати ТОВ "Діана"
робіт щодо установки та налаштування
програми "МарХРlus" за договором від
28.05.2010 року № ПО 100423-1, про що свідчить
акт від 02.10.2012 року, а також відсутність
претензій та зауважень з боку ТОВ
"Діана" до постачальника програмного
забезпечення ТОВ "ТРАНССІС".

Факт оплати послуг ТОВ "Анкомтех
Сервіс" за укладеними договорами
позивачем здійснено у безготівковій
формі шляхом списання коштів з рахунку
ТОВ "ТРАНССІС" на користь свого
контрагента, що не суперечить умовам
договорів та не заперечується
відповідачем в Акті перевірки.

Оцінивши перелічені первинні
документи за правилами ст.86 КАС
України, колегія суддів дійшла
висновку про те, що вони не мають
дефектів форми, змісту або походження,
котрі в силу ст.9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні", ст.44 Податкового
кодексу України, п.2.4 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку (затверджено
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995р. №88, зареєстровано в
Міністерстві юстиції України 05.06.1995р.
за №168/704) спричиняють втрату
первинними документами юридичної сили
і доказовості, а відтак сприймаються
судом як належні та допустимі докази.

Позивач під час розгляду справи вказує,
що ненадання до перевірки договору
поставки, укладеного з ТОВ "Ромакс
Груп", викликане його фактичною
відсутністю на підприємстві, оскільки,
певні документи були вилучені
правоохоронними органами в ході
проведення виїмки, що підтверджується
протоколом тимчасового доступу до
речей і документів від 12.02.2014 року.
Аналогічними обставинами пояснюється
і ненадання до перевірки ТТН, що
ставиться відповідачем у порушення
позивачу в Акті перевірки.

Матеріалами справи підтверджено, що
перевірка проводилася в приміщенні
Кременчуцької ОДПІ у зв'язку з
вилученням оригіналів первинних
документів на ТОВ "ТРАНСССІС"
працівниками податкової міліції.
Доступ до оригіналів первинних
документів було надано слідчим з ОВС.
Таким чином, перевірка проводилася на
підставі первинних документів,
вилучених працівниками податкової
міліції відповідно до Опису
документів, доданого до Протоколу
тимчасового доступу до речей і
документів від 12.02.2014 року.

З огляду на зазначене, колегія суддів
зазначає, що позивачем під час судового
розгляду було доведено належними та
допустимими доказами факт реальності
укладених із контрагентом
господарських операцій.

Доказів того, що вказаний у первинних
документах товар не отримувався
(роботи не виконувались), ані акт
перевірки, ані матеріали даної
адміністративної справи не містять.

На виконання договірних відносин ТОВ
"Ромакс груп" та ТОВ "Анкомтех Сервіс"
було виписано на адресу позивача
податкові накладні.

Зауважень щодо правильності
оформлення та форми податкових
накладених у податкового органу не
виникло. На час виконання умов
договорів та видачі податкових
накладних підприємства були
зареєстровані платниками податку на
додану вартість.

Відповідно до положень п. 14.1.18 ст.14 ПК
України, бюджетне відшкодування -
відшкодування від'ємного значення
податку на додану вартість на підставі
підтвердження правомірності сум
бюджетного відшкодування податку на
додану вартість за результатами
перевірки платника, у тому числі
автоматичне бюджетне відшкодування у
порядку та за критеріями, визначеними у
розділі V цього Кодексу.

Згідно із приписами п.п. 14.1.181 ст.14, п.198.3,
п. 198.6. ст.19 ПК України визначено, що
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу. Податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду в
тому числі у зв'язку з придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку. Не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними або оформлені з
порушенням вимог чи не підтверджені
митними деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу).

З огляду на зазначене колегія суддів
дійшла висновку, що наявність
податкових накладних, платіжних
доручень щодо сплати податку на додану
вартість в ціні товару хоч і є
обов'язковими підставами для
визначення податкового кредиту та
бюджетного відшкодування, але не
вичерпними, оскільки предметом
доказування у даній справі є обставини,
що підтверджують обґрунтованість
визначення суми бюджетного
відшкодування

Законом передбачено чіткий перелік
підстав, які дають право на податковий
кредит. Ці підстави дотримані
позивачем в повному обсязі.

Листом Вищого адміністративного суду
України від 20.07.2010 року № 1112/11/13-10
"Проблемні питання застосування
законодавства у справах за участю
органів державної податкової служби"
зазначено, що у разі, якщо дії платника
податку свідчать про його
добросовісність, а вчинені ним
господарські операції не викликають
сумніву в їх реальності та
відповідності дійсному економічному
змісту, для підтвердження права на
податковий кредит та/або бюджетне
відшкодування достатньо наявності
належним чином оформлених документів,
зокрема податкових накладних. При
цьому не є підставою для відмови у
праві на податковий кредит та бюджетне
відшкодування з податку на додану
вартість порушення податкової
дисципліни, вчинені контрагентом
платника податку.

Крім того, виникнення у платника
податку на додану вартість права на
податковий кредит не ставиться у
залежність від дотримання вимог
податкового законодавства та сплатою
податку до бюджету іншими суб'єктами
господарювання. Якщо контрагент не
виконав свого зобов'язання щодо
декларування чи сплати податку до
бюджету, то це тягне відповідальність
та негативні наслідки саме для цієї
особи.

Зазначені обставини не є підставою для
позбавлення платника податку права на
податковий кредит з ПДВ у випадку, коли
останній виконав усі передбачені
законом умови стосовно отримання
такого права та має необхідні
документальні підтвердження розміру
свого податкового кредиту. Адже,
Податковий кодекс України не ставить
право платника ПДВ на податковий
кредит в залежність від дій або
бездіяльності його контрагентів чи
відсутності їх за місцезнаходженням,
так само відсутності у контрагентів
основних фондів, кваліфікованого
персоналу тощо. І в разі порушення
контрагентом податкової дисципліни
відповідальність та негативні
наслідки мають настати саме для цієї
особи. Оскільки, позивач та його
контрагент є окремими суб'єктами
господарювання зі статусом юридичної
особи, окремими платниками податку на
додану вартість, кожен з яких має свої
межі юридичної відповідальності, яка є
індивідуальною, виходячи з вимог
ст.61 Конституції України.

В силу ст.18 Закону України "Про державну
реєстрацію юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців", якщо відомості, які
підлягають внесенню до Єдиного
державного реєстру, були внесені до
нього, то такі відомості вважаються
достовірними і можуть бути використані
в спорі з третьою особою, доки до них не
внесено відповідних змін.

Колегія суддів також зауважує, що чинне
законодавство не покладає на платника
податків обов'язку перевіряти
безпосереднього контрагента на
предмет виконання ним вимог
податкового законодавства та його
безпосередню наявність за
місцезнаходженням перед тим, як
відносити відповідні суми до складу
витрат, що підлягають оподаткуванню та
формування суми податкового кредиту з
податку на додану вартість.

Враховуючи викладене, колегія суддів
висновку про те, що господарські
операції між позивачем та його
контрагентами мали реальний характер,
діяльність позивача була спрямована на
отримання економічної вигоди від
підприємницької діяльності,
підприємства ознак фіктивності на час
здійснення господарської операції не
мали, що зумовлює хибність висновків
податкового органу.

Відповідно до ч. 2 ст.8 КАС України, суд
застосовує принцип верховенства права
з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

Згідно з статтею 17 Закону України "Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини", суди застосовують при розгляді
справ Конвенцію та практику Суду як
джерело права.

Колегія суддів звертає увагу на те, що
збільшення суми грошового зобов'язання
(шляхом прийняття оскаржуваних
податкових повідомлень-рішень) порушує
право позивача мирно володіти своїм
майном, визначення якого міститься у
Першому Протоколі до Конвенції про
захист прав і основоположних свобод
людини від 20 березня 1952 року (надалі
також "Протокол 1 до Конвенції"), яка є
частиною національного законодавства
України згідно із статтею 9 Конституції
України.

Зокрема, стаття 1 Протоколу 1 до
Конвенції так визначає підстави, за
яких особа може бути позбавлена свого
майна: "Кожна фізична або юридична
особа має право мирно володіти своїм
майном. Ніхто не може бути позбавлений
своєї власності інакше як в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом і загальними принципами
міжнародного права"

Роз'яснення цієї норми містяться в
рішеннях Європейського суду з прав
людини (надалі також "ЄСПЛ"). Дані
рішення згідно з статтею 17 Закону
України "Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини" мають в Україні
значення джерела права. Більше того, ч.2
ст.8 КАС України вимагає врахування
практики ЄСПЛ при вирішенні справ.

Так, у пункті 53 рішення в справі "Булвес"
АД проти Болгарії ЄСПЛ визначив
поняття власності, вказавши, що
"власність" може включати як існуючу
власність, так і активи, включаючи
вимоги стосовно яких заявник може
стверджувати, що у нього чи у неї є
принаймні "правомірні
очікування"отримати ефективне
здійснення свого майнового права.

У рішенні в справі "Щокін проти
України"(п. 49) ЄСПЛ вказав, що збільшення
податковим органом зобов'язання особи
з податку безперечно є втручанням до
майнових прав заявника, гарантованих
статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції. Таке
втручання за Конвенцією може бути
визнане тільки якщо здійснене на
умовах, передбачених законом. Так, у пп.
50-51 згаданого рішення ЄСПЛ зазначає:
"Найпершою та найбільш важливою
вимогою ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції є
те, що будь-яке втручання державних
органів у мирне володіння майном
повинне бути законним: друге речення
першого параграфу наділяє правом
позбавляти майна лише "на умовах,
передбачених законом" і другий
параграф визначає, що Держава має право
контролювати використання майна
шляхом введення в дію "законів". Більше
того, верховенство права, один з
фундаментальних принципів
демократичного суспільства,
притаманний всім статтям Конвенції. Це
поняття (поняття "закону") вимагає, перш
за все, щоб заходи, що застосовуються,
ґрунтувалися на національному
законодавстві. Воно також посилається
на якість закону, що застосовується,
вимагаючи його доступності для
осіб,яких він стосується, точності та
передбачуваності в його застосуванні."

Таким чином, будь-які дії, спрямовані на
позбавлення особи її майна є
незаконними, якщо контролюючі органи
діють не у відповідності до закону.

Неприпустимість притягнення до
відповідальності однієї компанії, у
випадку за неправомірні дії іншої
компанії підтверджується практикою
Європейського суду з прав людини. Так, в
пункті 71 рішення у справі "Булвес"АД
проти Болгарії" ЄСПЛ дійшов такого
висновку: "...Суд вважає, що
компанія-заявник не повинна нести
відповідальність за наслідки
невиконання постачальником його
обов'язків щодо своєчасного
декларування ПДВ і, як наслідок,
сплачувати ПДВ повторно разом із пенею.
Суд вважає, що такі вимоги
прирівнюються до надзвичайного
обтяження для компанії-заявника, що
порушило справедливий баланс, який
повинен був підтримуватися між
вимогами загальних інтересів та
вимогами захисту права власності".

Отже, Європейський суд з прав людини
чітко визначає правило індивідуальної
відповідальності платника податків.
Тобто, добросовісний платник податків
не має зазнавати негативних наслідків
через порушення з боку його
контрагентом.

Доводи апеляційної скарги про те, що
правочини укладені між позивачем та
контрагентами, в т.ч. і по ланцюгу, не
мають на меті реального настання
правових наслідків, а тому є
нікчемними, колегія суддів вважає
безпідставними та зазначає наступне.

Відповідно до ч.5 ст.203 ЦК України,
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним. Недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) цієї вимоги є підставою
недійсності правочину. Згідно з ч.2 ст.215
ЦК України недійсним є правочин, якщо
його недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. Отже, основним
критерієм для того, аби вважати
правочин нікчемним, є його недійсність,
встановлена законом, а не актом
податкової перевірки. Тобто,
відповідач вийшов за межі своїх
повноважень і самостійно, поза судовою
процедурою визнав укладені між
позивачем та контрагентом угоди
недійсними, до того ж, в акті перевірки
відсутні дані, які б свідчили про
порушення позивачем приписів ст.228 ЦК
України. Зазначений договір не
визнаний у встановленому законом
порядку недійсним, а також немає інших
відомостей, які б свідчили, наприклад,
про необґрунтоване завищення
позивачем податкового кредиту з
податку на додану вартість.

При цьому, Цивільний кодекс України
статтею 215 визначає підстави для
визнання правочину недійсним. Серед
іншого, вказаною нормою передбачено, що
якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин). Між тим, як
вбачається із матеріалів справи,
підстав, з якими закон пов'язує
визнання договору недійсним,
контролюючим органом зазначено не
було, а отже, твердження податкового
органу про нікчемність правочину є
безпідставними.

Згідно з положеннями частини 1 статті 202
ЦК України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Таким чином, оскільки належними та
допустимими доказами відповідач, як
суб'єкт владних повноважень на якого
покладено обов'язок щодо доказування
правомірності прийнятого ним рішення,
не довів обґрунтованість висновків
акту перевірки, колегія суддів вважає,
що правочини відповідають положенням
норм чинного законодавства України.

Крім того, колегія суддів вважає за
необхідне зазначити, що висновки
податкового органу про можливі
порушення податкового законодавства
зі сторони контрагентів позивача, не є
підставою для висновку про порушення
саме позивачем вимог податкового
законодавства та про відсутність у
покупця права на формування
податкового кредиту з ПДВ з фактом
оплати. Відповідачем не надано доказів
та не наведено жодних обставин, які б
свідчили про невідповідність
господарських операцій цілям та
завданням статутної діяльності
позивача, незвичності цих операцій для
цих осіб, збитковості здійснених
операцій, або інших обставин, які б
окремо або в сукупності могли б
свідчити про непов'язаність операцій з
господарською діяльністю позивача, про
не вчинення операцій, про відсутність
факту поставки продукції.

Виходячи з наведеного, фактичні
обставини справи об'єктивно
засвідчують здійснення господарської
діяльності між позивачем та
контрагентом, та як наслідок,
правомірність формуванню позивачем
податкового кредиту з податку на
додану вартість, відповідно до
первинних бухгалтерських документів
та по податковим накладним, які
виписані на виконання умов викладених
вище договірних відносин.

Відповідно до ч.1 ст. 71 КАС України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Колегія суддів зазначає, що позивач,
надавши письмові докази, що були
предметом дослідження при проведенні
перевірки та при розгляді справи судом
першої інстанції, виконав вимоги ч.1 ст.
71 КАС України.

Натомість, відповідач, заперечуючи
проти позову, в порушення вимог ч.2 ст. 71
КАС України, не надав жодних належних і
допустимих доказів на підтвердження
законності та обґрунтованості
прийнятого податкового
повідомлення-рішення, що є предметом
оскарження позивачем.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове
рішення повинно бути законним та
обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що постанова
Полтавського окружного
адміністративного суду від 28.07.2014 року
по справі №816/2666/14 відповідає вимогам
ст. 159 КАС України, а тому відсутні
підстави для її скасування та
задоволення апеляційних вимог
апелянта, відповідача у справі.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду -без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

На підставі викладеного, колегія
суддів, погоджуючись з висновками суду
першої інстанції, вважає, що суд дійшов
вичерпних юридичних висновків щодо
встановлення обставин справи і
правильно застосував до спірних
правовідносин сторін норми
матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених
вище підстав, висновків суду не
спростовують.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 197, 198, 200, п. 1 ч.
1 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Кременчуцької
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Полтавській області
залишити без задоволення.

Постанову Полтавського окружного
адміністративного суду від 28.07.2014р. по
справі №816/2666/14 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили.

Головуючий суддя (підпис)Бенедик
А.П.Судді(підпис) (підпис) Водолажська
Н.С. Філатов Ю.М.