Справа № 2а-3348/12/2070
Суддя: Приходько І.В.
Дата ухвалення: 2014-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2014 року
м. Київ К/9991/61059/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі Приходько І. В.
Бухтіярової І. О. Вербицької О.В.
розглянувши в попередньому судовому
засіданні

касаційну скаргу Західної міжрайонної
державної податкової інспекції м.
Харкова Харківської області Державної
податкової служби

на постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 27.02.2012 р.

та ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 05.06.2012 р.

у справі № 2а-13661/11/2070

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Технологія»

до Державної податкової інспекції у
Жовтневому районі м. Харкова

про скасування податкового
повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2011 року Товариство з обмеженою
відповідальністю «Технологія» (далі -
позивач, ТОВ «Технологія») звернулось
до Харківського окружного
адміністративного суду з позовом до
Державної податкової інспекції у
Жовтневому районі м. Харкова (далі -
відповідач, ДПІ у Жовтневому районі м.
Харкова), в якому просило суд скасувати
податкове повідомлення-рішення №
від 07.10.2011р.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 27.02.2012 р.,
яка залишена без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 05.06.2012 р.,
адміністративний позов задоволено:
скасовано податкове
повідомлення-рішення № від 17.10.2011
р., прийняте Державною податковою
інспекцією у Жовтневому районі м.
Харкова; вирішено питання про судові
витрати.

Не погоджуючись із прийнятими
рішеннями судів першої та апеляційної
інстанцій, відповідач звернувся до
Вищого адміністративного суду України
з касаційною скаргою, в якій, з
посиланням на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
просив скасувати постанову
Харківського окружного
адміністративного суду від 27.02.2012 р. та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 05.06.2012 р. і
прийняти нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог відмовити
повністю.

Позивач письмових заперечень на
касаційну скаргу відповідача не надав.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи та доводи
касаційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що ДПІ у Жовтневому районі
м.Харкова проведена виїзна позапланова
перевірка ТОВ «Технологія» з питання
правомірності формування податкового
кредиту та податкових зобов'язань з
податку на додану вартість за червень
2011 р., за результатами якої складено акт
№ 2364/23-03-05/21238651 від 23.09.2011 р. та
встановлено порушення позивачем п. 198.3,
п. 198.6 ст. 198, п. 201.1, п. 201.6, п. 201.7, п. 201.10 ст.
201 Податкового кодексу України, що
призвело до заниження податку на
додану вартість за червень 2011 р. в сумі
133835 грн.

На підставі вказаного акту податкової
перевірки відповідачем 07.10.2011 р.
винесено податкове
повідомлення-рішення № , яким
позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість за основним платежем на суму
133 835 грн., за штрафними (фінансовими)
санкціями на 1 грн.

Як вбачається з акту перевірки №
2364/23-03-05/21238651 від 23.09.2011 р. підставою для
донарахування позивачу грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість слугувало твердження
перевіряючих про безпідставне
формування позивачем податкового
кредиту по взаємовідносинам з ТОВ
«Промспецконсалтинг», оскільки, на
переконання останніх, правочин
укладений позивачем з вказаним
контрагентом був укладений без мети
настання реальних наслідків, а тому є
нікчемними.

Суди першої та апеляційної інстанцій
вирішуючи спір по суті та
задовольняючи позовні вимоги, виходили
з того, що матеріалами справи
підтверджується належним чином та в
повному обсязі виконання укладеного
позивачем зі своїм контрагентом
правочину, а відповідач, як суб'єкт
владних повноважень, враховуючи, що
висновки викладені в акті податкової
перевірки не узгоджуються з нормами
матеріального права, - не довів
правомірності прийнятого ним
податкового повідомлення-рішення.

Колегія суддів касаційної інстанції
погоджується з такою позицією судів
попередніх інстанцій виходячи з
наступного.

Згідно підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті
14 Податкового кодексу України
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198
Податкового кодексу України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з: а) придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; б) придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності); в) отримання послуг,
наданих нерезидентом на митній
території України, та в разі отримання
послуг, місцем постачання яких є митна
територія України; г) ввезення
необоротних активів на митну територію
України за договорами оперативного або
фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту, згідно пункту 198.2
статті 198 Податкового кодексу України,
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: - дата списання
коштів з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; - дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Пунктом 198.3 ст.198 Податкового кодексу
України зазначено, що податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку.

Згідно з пунктом 201.10 статті 201
Податкового кодексу України податкова
накладна видається платником податку,
який здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

Відповідно до пункту 201.1 статті 201
Податкового кодексу України, податкова
накладна має містити: порядковий номер
податкової накладної; дату її
виписування, назву юридичної особи або
прізвище, ім'я та по батькові фізичної
особи, зареєстрованої як платник
податку на додану вартість; податковий
номер платника податку (продавця та
покупця); місце розташування юридичної
особи або місце податкової адреси
фізичної особи, зареєстрованої як
платник податку на додану вартість;
опис (номенклатуру) товарів (робіт,
послуг) та їх кількість (обсяг, об'єм);
повну назву отримувача; ціну продажу
без врахування податку; ставку податку
та відповідну суму податку у цифровому
значенні; загальну суму коштів, що
підлягають сплаті з урахуванням
податку.

Пунктами 201.4, 201.6 статті 201 Податкового
Кодексу України, встановлено, що
податкова накладна складається у день
виникнення податкових зобов'язань
продавця у двох примірниках. Оригінал
податкової накладної надається
покупцю, копія залишається у продавця
товарів (робіт, послуг). Податкова
накладна є звітним податковим
документом і одночасно розрахунковим
документом.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198
Податкового кодексу України не
дозволяється включення до податкового
кредиту будь-яких витрат по сплаті
податку, що не підтверджені
податковими накладними чи митними
деклараціями, а при імпорті робіт
(послуг) - актом прийняття робіт (послуг)
чи банківським документом, який
засвідчує перерахування коштів в
оплату вартості таких робіт (послуг).У
разі коли на момент перевірки платника
податку органом державної податкової
служби суми податку, попередньо
включені до складу податкового
кредиту, залишаються не підтвердженими
зазначеними цим підпунктом
документами, платник податку несе
відповідальність у вигляді фінансових
санкцій, установлених законодавством,
нарахованих на суму податкового
кредиту, не підтверджену зазначеними
цим підпунктом документами.

Враховуючи викладені норми
Податкового кодексу України, судами
попередніх інстанцій вірно зазначено
про існування декількох підстав для
формування податкового кредиту, а саме:
наявність у платника податку - покупця
належно оформленої податкової
накладної, фактична сплата грошових
коштів контрагенту, в сумі визначеній в
податковій накладній, а також фактичне
виконання господарської операції, за
наслідками якої у платника податку на
додану вартість виникає право на
податковий кредит.

Крім того, законодавство України, не
ставить в залежність виникнення у
платника податку на додану вартість
права на податковий кредит від
дотримання вимог податкового
законодавства іншим суб'єктом
господарювання. Якщо контрагент не
виконав свого зобов'язання по сплаті
податку до бюджету, то це тягне
відповідальності та негативні
наслідки саме щодо цієї особи.
Зазначена обставина не є підставою для
позбавлення платника податку права на
відшкодування податку на додану
вартість, якщо останній виконав усі
передбачені законом умови щодо
отримання такого відшкодування та має
всі документальні підтвердження
розміру свого податкового кредиту.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій та підтверджено матеріалами
справи, у перевіреному податковим
органом періоді ТОВ «Технологія», в
межах своєї господарської діяльності,
було укладено з ТОВ
«Промспецконсалтинг» договір
купівлі-продажу № 17 від 19.11.2010 р., згідно
умов якого продавець зобов'язується
передати у власність
товарно-матеріальні цінності:
металопрокат, будівельні матеріали,
інструмент, а покупець зобов'язується
прийняти та своєчасно оплатити ці
товарно-матеріальні цінності за
умовами даного договору. Право
власності на товар переходить від
продавця до покупця в момент фактичної
передачі товару продавцем покупцю, про
що свідчить підпис в товарній
накладній. Відвантаження товару
здійснюється за рахунок ТОВ
«Технологія», самовивіз. Даний договір
набирає чинності з 19.11.2010 р. та діє до
31.08.2011 р.

Фактичне виконання умов зазначених
правочинів підтверджується первинними
документами, копії яких наявні в
матеріалах справи, а саме: накладними,
платіжними дорученнями, податковими
накладними, товарно-транспортними
накладними.

Отримані від ТОВ «Промспецконсалтинг»
матеріали позивачем були доставлені на
об'єкт будівництва та частково списані
на будівельний об'єкт, замовником якого
є КП «ВКГ Харківського району», що
підтверджується наданим договором,
укладеним між КП «ВКГ Харківського
району» (замовник) та ТВ «Технологія»
(підрядник) на виконання відновлюваних
робіт аварійної системи
водопостачання разом з додатковими
угодами, протоколами погодження
договірної ціни, календарними планами
та технічними завданнями на виконання
робіт, звітами про витрати основних
матеріалів, актами приймання виконаних
будівельних робіт.

Реальність здійснення транспортування
товару також підтверджується тим, що у
пункті навантаження, зазначеному в
товарно-транспортних накладних (м.
Мерефа, Залізнодорожній тупік, 32)
знаходиться складське приміщення, яким
відповідно до договору оренди від
01.09.2010 р. та акту прийому-передачі до
нього користувалось ТОВ
«Промспецконсалтинг» у червні 2011 р.
Також враховується той факт, що за
договором № 11/02 від 01.04.2011 р. ОСОБА_4
передав у тимчасове користування ТОВ
«Технологія» автомобіль, за допомогою
якого здійснювалось перевезення
товару від ТОВ «Промспецконсалтинг» до
ТОВ «Технологія», що відповідає
записам у товарно-транспортних
накладних.

Отже, фактичні обставини об'єктивно
засвідчують правомірність формування
позивачем податкового кредиту,
відповідно до первинних
бухгалтерських документів та по
податковим накладним, які виписані на
виконання умов викладених вище
договірних відносин.

Також, як вбачається з акту перевірки, в
якості доказу не підтвердження
реальності господарських операцій, є
твердження податкового органу про
неможливість реального виконання
укладеного позивачем зі своїм
контрагентом правочину через
відсутність у останнього необхідних
умов (технічного персоналу, основних
засобів, складських приміщень та
транспортних засобів) для ведення
господарської діяльності з посиланням
на дані довідок та актів податкових
перевірок контрагента позивача.

Однак, зазначені обставини не є
підставою для позбавлення платника
податку права на податковий кредит з
податку на додану вартість у випадку,
коли останній виконав усі передбачені
законом умови стосовно отримання
такого права та має необхідні
документальні підтвердження розміру
свого податкового кредиту, оскільки
податкове законодавство України не
ставить право платника податку на
додану вартість на податковий кредит в
залежність від дій або бездіяльності
його контрагентів чи відсутності у
контрагентів основних фондів,
кваліфікованого персоналу тощо. В разі
порушення контрагентом податкової
дисципліни відповідальність та
негативні наслідки мають настати саме
для цієї особи.

Законодавство України, не ставить в
залежність виникнення у платника
податку на додану вартість права на
податковий кредит від дотримання вимог
податкового законодавства іншим
суб'єктом господарювання. Якщо
контрагент не виконав свого
зобов'язання по сплаті податку до
бюджету, то це тягне відповідальності
та негативні наслідки саме щодо цієї
особи. Зазначена обставина не є
підставою для позбавлення платника
податку права на відшкодування податку
на додану вартість, якщо останній
виконав усі передбачені законом умови
щодо отримання такого відшкодування та
має всі документальні підтвердження
розміру свого податкового кредиту.

Неприпустимість притягнення до
відповідальності однієї компанії, у
випадку за неправомірні дії іншої
компанії підтверджується практикою
Європейського суду з прав людини. Так, в
пункті 71 рішення у справі «Булвес»АД
проти Болгарії» Європейського суду з
прав людини дійшов такого висновку: «...
Суд вважає, що компанія-заявник не
повинна нести відповідальність за
наслідки невиконання постачальником
його обов'язків щодо своєчасного
декларування податку на додану
вартість і, як наслідок, сплачувати
податок на додану вартість повторно
разом із пенею. Суд вважає, що такі
вимоги прирівнюються до надзвичайного
обтяження для компанії-заявника, що
порушило справедливий баланс, який
повинен був підтримуватися між
вимогами загальних інтересів та
вимогами захисту права власності».

Отже, Європейський суд з прав людини
чітко визначає правило індивідуальної
відповідальності платника податків.
Тобто, добросовісний платник податків
не має зазнавати негативних наслідків
через порушення з боку його
контрагентом.

Також, колегія суддів касаційної
інстанції погоджується з судами першої
та апеляційної інстанцій, щодо
заперечення проти твердження
відповідача про відсутність між
зазначеними підприємствами
господарських відносин у зв'язку з
нікчемністю укладеного між ними
договору, виходячи з наступного.

Відповідно до абзацу першого частини
другої статті 215 Цивільного кодексу
України недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин).

Згідно статті 228 Цивільного кодексу
України правочин вважається таким, що
порушує публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

Відповідно до пункту 18 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» при
кваліфікації правочину за статтею 228
Цивільного кодексу України має
враховуватися вина, яка виражається в
намірі порушити публічний порядок
сторонами правочину або однією зі
сторін. Доказом вини може бути вирок
суду, постановлений у кримінальній
справі, щодо знищення, пошкодження
майна чи незаконного заволодіння ним
тощо.

В процесі розгляду даної справи,
зазначені факти судами встановлено не
було та відповідачем не було надано
доказів на підтвердження
недотримання сторонами в момент
укладення договорів вимог,
встановлених частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 Цивільного кодексу України, що є
підставою для визнання правочинів
недійсними.

Правовідносини між позивачем та
контрагентом не були безтоварними, а
укладались з метою реального настання
позитивних наслідків для сторін, за
ними реально було отримано матеріальні
цінності та перераховано грошові
кошти.

Виходячи з вищезазначеного, колегія
суддів касаційної інстанції
погоджується з висновком судів першої
та апеляційної інстанцій про те, що
господарські операції між позивачем та
його контрагентом мали реальний
характер, діяльність позивача була
спрямована на отримання економічної
вигоди від підприємницької діяльності,
підприємства ознак фіктивності на час
здійснення господарських операції не
мали, що зумовлює хибність висновків
податкового органу про вчинення
платником податків порушень
податкового законодавства, щодо
неправомірності формування
податкового кредиту з податку на
додану вартість по взаєморозрахунках з
вказаним контрагентом за період, що
перевірявся, а відтак, вони не можуть
бути покладені в основу спірного
податкового повідомлення-рішення.

Відповідно до частини третьої статті
2201 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної
інстанції відхиляє касаційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

Доводи касаційної скарги не дають
підстав вважати, що при прийнятті
оскаржуваних рішень, судами першої та
апеляційної інстанцій були порушені
норми матеріального та процесуального
права.

Враховуючи викладене, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку, що судами першої та
апеляційної інстанцій виконано всі
вимоги процесуального законодавства,
всебічно перевірено обставини
справи, вирішено справу у
відповідності до норм матеріального
права, постановлено обґрунтовані
рішення, в яких повно відображені
обставини, що мають значення для
справи. Порушень норм матеріального
права, які могли призвести до зміни чи
скасування рішень судів попередніх
інстанцій не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 220, 2201, 223, 224, 230, 231, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу Західної міжрайонної
державної податкової інспекції
м.Харкова Харківської області
Державної податкової служби відхилити.

Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 27.02.2012 р. та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 05.06.2012 р. у
справі № 2а-13661/11/2070 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення. Заява про перегляд
судового рішення в адміністративній
справі Верховним Судом України може
бути подана з підстав, в порядку та у
строки, що встановлені статтями 236-238
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя (підпис) І.В.
Приходько Судді: (підпис) І.О.
Бухтіярова (підпис) О.В. Вербицька