Справа № 810/316/13-а
Суддя: Сорочко Є.О.
Дата ухвалення: 2014-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: № 810/316/13-а
інстанції: Лисенко В.І.;
Суддя-доповідач: Сорочко Є.О.
У Х В А Л А

Іменем України

04 вересня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Сорочко
Є.О.

Суддів: Земляна
Г.В.

Межевич М.В.

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
Вишгородської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області на постанову Київського
окружного адміністративного суду від 27
січня 2014 року у справі за
адміністративним позовом фізичної
особи - підприємця ОСОБА_3 до
Вишгородської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О
В И В:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_3
звернувся до Київського окружного
адміністративного суду з позовом до
Вишгородської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області (далі - Вишгородська ОДПІ) про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень від
27.08.2012 р. №, №.

Відповідно до заяви про зміну позовних
вимог від 29.10.2013 р. позивач просив
визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення-рішення від
27.08.2012 р. №, від 15.03.2013 р. №,
№.

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 27 січня 2014
року позов задоволено частково,
визнано протиправними та скасовано
податкові повідомлення-рішення
Вишгородської ОДПІ від 15.03.2013 р. №,
від 27.08.2012 р. № в частині
нарахування основного грошового
зобов'язання у розмірі 61066,40 грн., від
15.03.2013 р. № в частині нарахування
штрафної санкції у розмірі 15266,61 грн. В
іншій частині позову відмовлено.

На вказану постанову
Вишгородська ОДПІ подала апеляційну
скаргу, в якій просить її скасувати в
частині задоволення позову та в цій
частині ухвалити нову постанову, якою в
задоволенні позову відмовити,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

У зв'язку з неявкою у судове
засідання всіх осіб, які беруть участь
у справі, відповідно до ч. 1 ст. 41 КАС
України, фіксування судового засідання
за допомогою звукозаписувального
технічного засобу не здійснюється, та
згідно п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України
підлягає розгляду в порядку письмового
провадження.

Дослідивши матеріали справи,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до матеріалів справи,
Вишгородською ОДПІ проведено
документальну планову виїзну
перевірку з питань дотримання
позивачем вимог податкового та іншого
законодавства за період з 01.07.2010 р. по
31.12.2011 р., за результатами якої складено
акт перевірки від 10.08.2012 р.
№1206/17-1/8.

Даною перевіркою встановлено
порушення позивачем:

- пунктів 177.2, 177.10 статті 177
Податкового кодексу та статті 13
Декрету Кабінету Міністрів України
«Про прибутковий податок з громадян»,
що призвело до заниження чистого
оподатковуваного доходу за 2010-2011 роки
на суму 560800,46 грн.;

- пункту 7.4 статті 7 Закону України
«Про податок на додану вартість» та
пункту 198.6 статті 198 Податкового
кодексу України, що призвело до
заниження податку на додану вартість
на суму 23778,25 грн.

За результатами перевірки
відповідачем прийняті податкові
повідомлення-рішення від 27.08.2012 р.
№ та №, якими позивачу
нараховані грошові зобов'язання з
податку на прибуток фізичних осіб у
розмірі 76686,70 грн. та з податку на додану
вартість у розмірі 23778,25 грн.
відповідно.

Рішенням Державної податкової
служби України від 05.11.2012 р.
№538/П/10-206/597-1396 податкове
повідомлення-рішення від 27.08.2012 р.
№ збільшено в частині грошового
зобов'язання з податку на доходи
фізичних осіб в сумі 6879,61 грн. та
збільшене грошове зобов'язання в
частині штрафної санкції у розмірі
20891,58 грн., частково скасоване податкове
повідомлення-рішення № в частині
штрафної санкції в сумі 3810,31 грн.

На підставі вказаного рішення
відповідачем прийнято нові податкові
повідомлення-рішення від 15.03.2013 р.
№, №, якими позивачу
нараховані грошові зобов'язання з
податку на прибуток фізичних осіб у
розмірі 27771,19 грн. та з податку на додану
вартість у розмірі 25925,51 грн.

Відповідно до пунктів 1.6, 1.7 статті
1 Закону України "Про податок на додану
вартість" (чинного на час виникнення
спірних правовідносин), податковий
кредит - сума, на яку платник податку
має право зменшити податкове
зобов'язання звітного періоду,
визначена згідно з цим Законом.

Згідно пп 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 цього
Закону податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи із
договірної (контрактної) вартості
товарів (послуг), але не вище рівня
звичайних цін, у разі якщо договірна
ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою п. 6.1 ст. 6 та ст. 8-1 цього
Закону, протягом такого звітного
періоду у зв'язку з: - придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; - придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари (послуги) та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Підставою для нарахування
податкового кредиту відповідно до пп.
7.2.6 п. 7.2 ст. 7 цього Закону є податкова
накладна, яка видається платником
податку, який поставляє товари
(послуги), на вимогу їх отримувача.

Податкова накладна згідно пп. 7.2.3
п. 7.2 ст. 7 цього Закону є звітним
податковим документом і одночасно
розрахунковим документом.

Згідно підпункту 7.4.5 пункту 7.4
статті 7 цього Закону не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту). У разі
коли на момент перевірки платника
податку органом державної податкової
служби суми податку, попередньо
включені до складу податкового
кредиту, залишаються не підтвердженими
зазначеними цим підпунктом
документами, платник податку несе
відповідальність у вигляді фінансових
санкцій, установлених законодавством,
нарахованих на суму податкового
кредиту, не підтверджену зазначеними
цим підпунктом документами.

Аналогічні положення закріплені
у ст. 198 Податкового кодексу України.

Як вбачається з акту перевірки,
податковий орган дійшов висновку про
завищення позивачем податкового
кредиту за період з липня 2010 року по
листопад 2011 року на суму 23778,25 грн. На
підтвердження зазначеного висновку
відповідачем надано роздруківки
інформації по платнику ПДВ (позивач)
щодо результатів співставлення
податкових зобов'язань та податкового
кредиту в розрізі контрагентів на
рівні ДПА України.

З таких роздруківок вбачається,
що у позивача за певні місяці у період з
липня 2010 року по листопад 2011 року
існувала розбіжність між
задекларованим ним податковим
кредитом та задекларованими його
контрагентами податковими
зобов'язаннями.

Однак, вказаний факт пояснюється
тим, що деякі податкові накладні
позивач декларував пізніше або раніше
ніж його контрагенти, що не заборонено
чинним законодавством.

Наприклад, відповідно до
роздруківки співставлення податкових
зобов'язань та податкового кредиту в
розрізі контрагентів на рівні ДПА
України за вересень 2010 року позивачем
по взаємовідносинам з ТОВ «Оптіма фарм,
ЛТД» задекларовано податкового
кредиту на 256,24 грн. менше, ніж вказаним
контрагентом податкових зобов'язань.

У той же час, згідно із
роздруківкою співставлення податкових
зобов'язань та податкового кредиту в
розрізі контрагентів на рівні ДПА
України за жовтень 2010 року позивачем по
взаємовідносинам з ТОВ «Оптіма фарм,
ЛТД» задекларовано податкового
кредиту на 256,24 грн. більше (виявлена
податковим органом розбіжність), ніж
вказаним контрагентом податкових
зобов'язань.

При цьому, колегія суддів
зазначає, що загальні дані по базі в
розрізі контрагентів не можуть
однозначно свідчити про порушення
позивачем порядку формування
податкового кредиту, оскільки належним
підтвердженням завищення податкового
кредиту може вважатися лише первинна
бухгалтерська документація, яка дає
можливість оцінити кожну господарську
операцію, що є об'єктом оподаткування
податком на додану вартість, чи її
відсутність.

Жодних інших доказів на
підтвердження факту завищення
позивачем податкового кредиту за
період з липня 2010 року по листопад 2011
року, у тому числі посилань на
зустрічні звірки або перевірки
контрагентів позивача, відповідачем
суду не надано, та в акті перевірки не
зазначено.

Таким чином, донарахування
податковим органом позивачу
зобов'язання з податку на додану
вартість у розмірі 25912,51 грн. (з
урахуванням штрафних санкцій) є
необгрунтованим, а тому податкове
повідомлення-рішення від 15.03.2013 р.
№ є протиправним та підлягає
скасуванню.

Щодо позовних вимог про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень від
27.08.2012 р. № та від 15.03.2013 р. №
колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 13 Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
прибутковий податок з громадян» від
26.12.1992 р. №13-92 (чинного на момент
виникнення спірних правовідносин)
оподаткуванню підлягають доходи
громадян, одержані протягом
календарного року від здійснення
підприємницької діяльності без
створення юридичної особи, а також інші
доходи громадян, не передбачені як
об'єкти оподаткування у розділах II та III
цього Декрету.

Оподатковуваним доходом
вважається сукупний чистий доход,
тобто різниця між валовим доходом
(виручки у грошовій та натуральній
формі) i документально підтвердженими
витратами, безпосередньо пов'язаними з
одержанням доходу. Якщо ці витрати не
можуть бути підтверджені
документально, то вони враховуються
податковими органами при проведенні
остаточних розрахунків за нормами,
визначеними Головною державною
податковою інспекцією України за
погодженням з Міністерством економіки
України та Державним комітетом України
по сприянню малим підприємствам та
підприємництву.

До складу витрат, безпосередньо
пов'язаних з одержанням доходів,
належать витрати, які включаються до
складу валових витрат виробництва
(обігу) або підлягають амортизації
згідно з Законом України "Про
оподаткування прибутку підприємств".

Відповідно до пункту 5.1 статті 5
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» (чинного на
момент виникнення спірних
правовідносин) валовими витратами
виробництва та обігу є сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті 5
цього Закону встановлено, що до складу
валових витрат включаються: суми
будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
продажем продукції (робіт, послуг) і
охороною праці, у тому числі витрати з
придбання електричної енергії
(включаючи реактивну), з урахуванням
обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7
цієї статті.

Згідно пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 цього Закон
не включаються до валових витрат
будь-які витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими документами,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачена правилами ведення
податкового обліку.

Аналогічні положення містяться у
підпункті 139.1.9 пункту 139.1 статті
Податкового кодексу України.

Як вбачається з акту перевірки,
податковий орган дійшов висновку про
заниження позивачем валового доходу за
2011 рік на суму 399016,60 грн. та завищення
позивачем валових витрат за 2010-2011 роки
на суму 11783,81 грн.

Такий висновок податкового
органу ґрунтується виключно на
припущенні, що позивачем було отримано
від контрагентів та не оприбутковано
певні матеріальні цінності. На думку
відповідача, у подальшому такі товари
були продані позивачем, він отримав
дохід від їх продажу, проте, всупереч
нормам чинного законодавства дохід не
задекларував та, відповідно, не сплатив
податок з такого доходу.

Як на підтвердження вказаного
відповідач посилався лише на
результати системи співставлення
податкових зобов'язань в розрізі
контрагентів на рівні ДПС.

Однак, ані в акті перевірки, ані в
запереченнях відповідача не має
посилання на податкові та видаткові
накладні, виписані позивачу
контрагентами та які на думку
відповідача не задекларовані
позивачем. Відсутні і роздруківки із
системи співставлення, які б давали
змогу встановити по взаємовідносинам з
яким з контрагентів позивачем занижено
валовий дохід.

Крім того, як на підтвердження
факту про завищення позивачем валових
витрат на суму 11783,81 грн. відповідач
посилався на відсутність у позивача
підтверджуючих документів на певні
товари, віднесені ним до витрат. Проте,
ані в акті перевірки, ані в
запереченнях відповідача не має
посилання на товари/ матеріальні
цінності, кошти за придбання яких на
думку відповідача безпідставно
віднесені позивачем до валових витрат.

Відповідач, роблячи висновок про
заниження позивачем валового доходу та
про завищення ним валових витрат, в
акті перевірки не зазначив точну назву
господарських операцій, що
здійснювались між позивачем і
контрагентами та стали підставою для
вказаного висновку, не вказав про
наявність чи відсутність правочинів
про надання певних послуг
контрагентами,
фінансово-господарських документів
тощо.

За таких обставин, висновки
відповідача про заниження позивачем
валового доходу за 2011 рік та завищення
ним валових витрат за період з 2010 по 2011
роки є необґрунтованими, а тому грошове
зобов'язання у розмірі 61066,40 грн. та
штрафні санкції у розмірі 15266,61 грн. за
заниження позивачем чистого
оподатковуваного доходу за 2011 рік
нараховані податковим органом
безпідставно.

Отже, податкове
повідомлення-рішення від 27.08.2012 р.
№ підлягає скасуванню в частині
нарахування позивачу основного
грошового зобов'язання у розмірі 61066,40
грн., а податкове повідомлення-рішення
від 15.03.2013 р. № - в частині
нарахування позивачу штрафної санкції
у розмірі 15266,61 грн.

Щодо позовних вимог про
скасування податкових
повідомлень-рішень від 27.08.2012 р. №
та від 15.03.2013 р. № в частині
нарахування грошового зобов'язання у
розмірі 22499,91 грн. та штрафних санкцій у
розмірі 5624,97 грн. за заниження
позивачем чистого оприбуткованого
валового доходу, колегія суддів
зазначає наступне.

Відповідно до підпункту 139.1.12
пункту 139.1 статті 139 Податкового
кодексу (в чинній редакції на момент
виникнення спірних правовідносин) не
включаються до складу витрати,
понесені у зв'язку із придбанням
товарів (робіт, послуг) та інших
матеріальних і нематеріальних активів
у фізичної особи - підприємця, що
сплачує єдиний податок.

Згідно матеріалів справи, за
перевіряємий період позивачем
віднесено до валових витрат суму
коштів у розмірі 150000,00 грн., сплачених
позивачем за оренду приміщення, про що
ним не заперечується.

За таких обставин, донарахування
позивачу податкового зобов'язання з
податку на прибуток фізичних осіб
відповідає вимогам чинного
законодавства, а тому позовні вимоги в
цій частині є необґрунтованими та
такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до декларації про
доходи за 2011 рік, позивачем
задекларовано чистого
оподатковуваного доходу на суму 47776,71
грн. та сплачено 7166,51 грн. податку на
прибуток.

Занижено позивачем чистий
оприбуткований дохід за 2011 рік на 150000,00
грн., отже чистий оподатковуваний дохід
позивача за 2011 рік становить 197776,10 грн.

Оскільки такий розмір доходу
перевищує максимально допустиму межу
доходу, який оподатковується за
ставкою 15%, розмір податку на прибуток
розраховується позивачу за ставкою 17%
(197776,10 * 17% = 29666,42 грн.).

Таким чином, позивач за 2011 рік
повинен сплатити до державного бюджету
29666,42 грн. податку на прибуток.

З огляду на те, що 7166,51 грн. вже
сплачені позивачем добровільно,
податковим органом правомірно
донараховано позивачу грошове
зобов'язання з податку на прибуток у
розмірі 22499,91 грн. та штрафну санкцію у
розмірі 5624,97 грн. (25% від грошового
зобов'язання, у відповідності до вимог
статті 123.1 Податкового кодексу
України.)

Враховуючи вищевикладене,
колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції щодо
задоволення позову частково, а тому
апеляційну скаргу Вишгородська ОДПІ
необхідно залишити без задоволення, а
постанову Київського окружного
адміністративного суду від 27 січня 2014
року - без змін, оскільки вона ухвалена
з дотриманням норм матеріального та
процесуального права.

Керуючись ст. ст. 41, 160, 197, 198, 200, 205,
206 КАС України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Вишгородської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Київській області
залишити без задоволення, а постанову
Київського окружного
адміністративного суду від 27 січня 2014
року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена в порядку та строки
передбачені ст. 212 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя
Сорочко Є.О.

Судді:
Земляна Г.В.

Межевич М.В.

.

Головуючий суддя
Сорочко Є.О.

Судді:
Земляна Г.В.

Межевич М.В.