Справа № 2а/422/226/12
Суддя: Конюшко К.В.
Дата ухвалення: 2014-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"28" серпня 2014 р. м. Київ
К/800/20789/14

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Конюшка К.В.

суддів:
Гончар Л.Я., Зайця В.С.

розглянувши в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами касаційну скаргу, подану
ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3, на
постанову Ленінського районного суду
м. Дніпропетровська від 14 лютого 2012
року та ухвалу Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 31 жовтня 2013 року

у справі № 2а/422/226/2012

за позовом ОСОБА_3

до Дніпропетровської міської
ради

треті особи ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, Товариство з обмеженою
відповідальністю «Квартал»

про скасування
рішення та скасування державного акта

В С Т А Н О В И В :

У травні 2011 року ОСОБА_3 звернулась до
Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська з адміністративним
позовом до Дніпропетровської міської
ради, треті особи - ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, Товариство з обмеженою
відповідальністю «Квартал», про
скасування рішення від 16.10.2008 № 50/37 «Про
передачу у власність земельних ділянок
громадянам у Ленінському районі
М.Дніпропетровська», в частині пунктів
1, 2, 3 Додатку 2 до вказаного рішення.

Позов обґрунтовано тим, що на підставі
недостовірної документації,
підготовленої землевпорядною
організацією TOB «Квартал», сусідам
позивача з буд. АДРЕСА_1 незаконно
передано у власність частину земельної
ділянки, на якій розташовано будинок
АДРЕСА_2, в якому знаходиться придбана
нею 04.06.2009 за договором купівлі-продажу
квартира № 1. Згідно з технічною
документацією до будинку №8 ця будівля
розташована на земельній ділянці
загальною площею 1 872 кв. м. У той же час,
сусіди позивача ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7
з будинку №16 у 2010 році на підставі
оспорюваного рішення відгородили
земельну ділянку площею 470 кв. м., яка
належить до будинку №8 відповідно до
технічної документації будинку
позивача.

Постановою Ленінського районного суду
м. Дніпропетровська від 14.02.2012,
залишеною без змін ухвалою
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 31.10.2013, у
позові відмовлено.

Не погоджуючись зі вказаними рішеннями
судів попередніх інстанцій, ОСОБА_3
оскаржила їх у касаційному порядку.

У касаційній скарзі скаржник просив
скасувати вказані судові акти з
мотивів порушення судами норм
матеріального права та процесуального
права, а справу направити на новий
судовий розгляд до суду першої
інстанції.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що
суди попередніх інстанцій в порушення
принципів адміністративного
судочинства не витребувано та не
досліджено належні докази у цій справі,
а саме землевпорядної справи по
АДРЕСА_1; спадкової справи ОСОБА_9, копії
технічнго паспорта станом на 2008 рік
будинковолодіння №16, заяви третіх осіб
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про надання їм у
спільну сумісну власність земельної
ділянки площею 915 кв. м. Також судами не
надано належну правову оцінку наявним
у матеріалах справи письмові пояснення
третіх осіб ОСОБА_6 та ОСОБА_7, у яких
вказано, що вони жодних заяв з приводу
отримання земельної ділянки під
домоволодінням №16 до
Дніпропетровської міської ради не
подавали.

У своїх запереченнях на касаційну
скаргу ОСОБА_7 просила залишити рішення
судів попередніх інстанцій без змін, а
скаргу - без задоволення.

Справу розглянуто в порядку письмового
провадження, установленому пунктом 1
частини першої статті 222 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи
касаційної скарги, перевіривши
матеріали справи і правильність
застосування судами норм
процесуального та матеріального права,
судова колегія дійшла висновку про те,
що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з огляду на
таке.

Як установлено судами попередніх
інстанцій, відповідно до змісту
оспорюваного у цій справі рішення
Дніпропетровської міськради від 16.10.2008
№ 50/37 «Про передачу у власність
земельних ділянок громадянам у
Ленінському районі
М.Дніпропетровська» його прийнято
відповідачем на підставі заяв громадян
та технічних матеріалів, що
підтверджують розміри земельних
ділянок. Цим рішенням затверджено
технічні матеріали, що розроблені TOB
«Квартал» та підтверджують розміри
земельних ділянок, які пунктом 2 цього
рішення були безоплатно передані у
власність, у тому числі спільну
сумісну, для обслуговування жилих
будинків, господарських будівель і
споруд громадянам у Ленінському районі
м. Дніпропетровська. Згідно з додатком
№2 громадяни ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7
отримали у спільну сумісну власність
земельну ділянку з загальнодержавним
кадастровим номером - :08:677:0071,
площею 0,0915 га.

ОСОБА_3 на підставі договору
купівлі-продажу, посвідченого 04.06.2009
року приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу, належить на
праві власності квартира АДРЕСА_2, в
якому також розташована квартира № 2,
що складає 3/5 цього домоволодіння, яка
належить третій особі у справі - ОСОБА_8
на праві власності, отриманого на
підставі договору дарування. Сусіднє
домоволодіння АДРЕСА_1 належить ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7 по 13 частини у кожної та
було отримано ними у спадщину після
смерті їх матері ОСОБА_9 у 1995 році з
оформленням свідоцтва про право на
спадщину від 07.06.1999 та від 16.03.2003, а також
з видачею їм виконкомом
Дніпропетровської міськради свідоцтва
про право власності від 19.05.2011.

На підставі оспорюваного рішення
Дніпропетровської міськради від 16.10.2008
№ 50/37 ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 видані
державні акти на право власності на
земельну ділянку по АДРЕСА_1.
Оформленню зазначених актів
передувала процедура встановлення
існуючих зовнішніх меж земельної
ділянки домоволодіння №16, за
результатами якої було складено акт
від 21.03.2008, в якому зазначено про
узгодження меж з власником на той час
частини домоволодіння №8 ОСОБА_10

Станом на час розгляду спору в суді
позивач не зверталася до міськради чи
інших відповідних органів для
оформлення свого права користування чи
володіння земельною ділянкою, на якій
розташоване належне їй на праві
власності нерухоме майно. Попереднім
власником квартири №1 також не
оформлювалось право користування чи
право власності на земельну ділянку
для обслуговування домоволодіння №8,
межі земельної ділянки в натурі на
місцевості не встановлювались.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що права, свободи чи
інтереси позивача у сфері
публічно-правових відносин не було
порушено, а звернення до суду з позовом
особи, якій не належить право вимоги
(неналежний позивач), є підставою для
відмови у задоволенні такого позову.

Крім того, у своєму рішенні суд
апеляційної інстанції зазначив, що
право позивача на користування спірною
земельною ділянкою підлягає захисту в
порядку цивільного судочинства і
позивач такої можливості не позбавлена
до цього часу.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає
вказаний висновок судів попередніх
інстанцій передчасним з огляду на таке.

Відповідно до частин першої-другої
статті 120 Земельного кодексу України (у
чинній на час виникнення спірних
відносин редакції) до особи, яка
придбала житловий будинок, будівлю або
споруду, переходить право власності на
земельну ділянку, на якій вони
розміщені, без зміни її цільового
призначення, у розмірах, встановлених
договором.

Якщо договором про відчуження
житлового будинку, будівлі або споруди
розмір земельної ділянки не визначено,
до набувача переходить право власності
на ту частину земельної ділянки, яка
зайнята житловим будинком, будівлею
або спорудою, та на частину земельної
ділянки, яка необхідна для їх
обслуговування.

Якщо житловий будинок, будівля або
споруда розміщені на земельній
ділянці, наданій у користування, то в
разі їх відчуження до набувача
переходить право користування тією
частиною земельної ділянки, на якій
вони розміщені, та частиною ділянки,
яка необхідна для їх обслуговування.

При переході права власності на
будівлю та споруду до кількох осіб
право на земельну ділянку визначається
пропорційно часткам осіб у вартості
будівлі та споруди, якщо інше не
передбачено у договорі відчуження
будівлі і споруди (ч. 4 цієї статті).

Згідно з частиною першою статті 118
Земельного кодексу України громадянин,
зацікавлений у приватизації земельної
ділянки, яка перебуває у його
користуванні, подає заяву до
відповідної районної, Київської чи
Севастопольської міської державної
адміністрації або сільської, селищної,
міської ради за місцезнаходженням
земельної ділянки.

Положеннями статті 2 КАС України
передбачено, що завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути
оскаржені будь-які рішення, дії чи
бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України
встановлено інший порядок судового
провадження.

Ураховуючи викладені вище норми права,
суд касаційної інстанції дійшов
висновку про те, що ОСОБА_3 має право на
оскарження до адміністративного суду
рішення відповідача від 16.10.2008 № 50/37 як
суб'єкта владних повноважень, оскільки
під час придбання квартири №1 у
будинковолодінні №8 позивач на
підставі даних технічного паспорта
обґрунтовано розраховувала, що для
обслуговування будинковолодіння №8
призначена земельна ділянка площею 1 872
кв. м., з яких 2/5 - для придбаної
позивачем квартири.

Згідно з частиною першою статті 159 КАС
України судове рішення повинно бути
законним і обґрунтованим.

Оскаржувані судові акти названим
вимогам процесуального закону
відповідають не в повній мірі у зв'язку
з наступним.

Відповідно до частини першої статті 70
КАС України належними є докази, які
містять інформацію щодо предмету
доказування.

Згідно з частиною четвертою статті 70
КАС України обставини, які за законом
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Відповідно до частин четвертої та
п'ятої статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства суд
вживає передбачені законом заходи,
необхідні для з'ясування всіх обставин
у справі, у тому числі щодо виявлення та
витребування доказів з власної
ініціативи. Суд повинен запропонувати
особам, які беруть участь у справі,
подати докази або з власної ініціативи
витребувати докази, яких, на думку суду,
не вистачає.

Ураховуючи вказані положення правових
норм адміністративного судочинства
стосовно принципу офіційного
з'ясування всіх обставин у справі та
належності доказів, колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
звертає увагу на те, що суду першої
інстанції під час розгляду справи та
вирішення спору по суті необхідно було
дослідити питання дотримання
громадянами ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та
відповідачем порядку передачі у
власність земельної ділянки площею 915
кв. м. для обслуговування
будинковолодіння №16, зокрема в частині
звернення всіма співвласниками цього
будинку до відповідача з відповідними
заявами. Також необхідною умовою для
правильного вирішення цього спору по
суті є установлення наявності або
відсутності факту передачі
оспорюваним рішенням відповідача
ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в складі
земельної ділянки площею 915 кв. м.
частини земельної ділянки, яка, як
вважає позивач, призначена для
обслуговування будинковолодіння №8 та
займає площу 1 872 кв. м.

На вказані обставини суди попередніх
інстанцій не звернули уваги та не
надали їм належної правової оцінки.

З огляду на викладене доводи
касаційної скарги частково
заслуговують на увагу, у зв'язку з чим
наявні підстави для її задоволення та
скасування оскаржуваних судових
рішень.

Частиною першою статті 220 КАС України
визначено, що суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Згідно з частиною другою статті 227 КАС
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Зважаючи на викладене, колегія суддів
дійшла висновку, що судами першої та
апеляційної інстанцій під час
прийняття рішень по суті спору у цій
справі було порушено норми
процесуального права, що унеможливило
встановлення фактичних обставин, які
мають значення для правильного
вирішення справи.

Керуючись статтями 210 - 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу, подану
ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3,
задовольнити.

Постанову Ленінського районного суду
м. Дніпропетровська від 14 лютого 2012
року та ухвалу Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 31 жовтня 2013 року в цій справі
скасувати, а справу направити на новий
судовий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі і
може бути переглянута Верховним Судом
України, у строк та у порядку,
визначеними статтями 237 - 2391 КАС
України.