Справа № 826/7374/14
Суддя: Карпушова О.В.
Дата ухвалення: 2014-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/7374/14
Головуючий у 1-й інстанції: Соколова
Суддя-доповідач: Карпушова
У Х В А Л А

Іменем України

02 вересня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді: Карпушової
О.В., суддів: Аліменка В.О., Федотова І.В.,
секретар судового засідання: Самсонова
М.М., за участю сторін: позивача ОСОБА_2,
представника відповідача Геращенко
С.А. розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Київської
міжрегіональної митниці Міністерства
доходів та зборів України на постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 17 липня 2014 р. у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_2 до
Київської міжрегіональної митниці
Міністерства доходів та зборів України
про визнання протиправним та
скасування наказу від 14.04.2014,
поновлення на роботі, зобов'язання
вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

28.05.2014 р. позивач звернувся до суду з
позовом до Київської міжрегіональної
митниці Міністерства доходів та зборів
України про визнання протиправним та
скасування наказу Київської
міжрегіональної митниці Міндоходів
від 14.04.2014 № 614-о "Про звільнення ОСОБА_2";
поновлення ОСОБА_2 на посаді головного
державного інспектора відділу
ресурсного забезпечення
адміністративно-господарського
управління Київської міжрегіональної
митниці Міндоходів; зобов'язання
нарахувати та виплатити ОСОБА_2
визначену судом суму заробітної плати
за весь час вимушеного прогулу з 14.04.2014
по дату винесення судового рішення, із
утриманням із цієї суми обов'язкових
податків та зборів до Державного
бюджету України.

Позов обґрунтовано тим, що наказ №614-о є
неправомірним, виданий з порушенням
вимог законодавства про працю, а
звільнення - незаконним.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
17 липня 2014 р. позов задоволено повністю:
визнано протиправним та скасовано
наказ Київської міжрегіональної
митниці Міністерство доходів та зборів
України від 14.04.2014 року №614-о "Про
звільнення ОСОБА_2"; поновлено ОСОБА_2 на
посаді Головного державного
інспектора відділу ресурсного
забезпечення
адміністративно-господарського
управління Київської міжрегіональної
митниці Міністерство доходів та зборів
України та зобов'язано Київську
міжрегіональну митницю Міністерство
доходів та зборів України нарахувати
та виплатити ОСОБА_2 заробітну плату за
час вимушеного прогулу з 14.04.2014 року по
17.07.2014 року у розмірі 21651 (двадцяти
однієї тисячі шестисот п'ятдесяти
однієї) грн. 20 коп. (із утриманням із
цієї суми обов'язкових податків та
зборів).

Суд першої інстанції виходив з
того, що позивача було звільнено з
порушенням чинного Кодексу законів про
працю України, а наказ від 14.04.2014 року
№614-о, яким позивача звільнено з
займаної посади, є незаконним, тому
позовні вимоги є обґрунтованими та
підлягають задоволенню в повному
обсязі.

Не погодившись з рішенням суду
першої інстанції відповідачем подано
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
17 липня 2014 р., як таку, що прийнято з
порушенням норм матеріального права,
та прийняти нову постанову, якою у
задоволені позову відмовити.

На обґрунтування апеляційної
скарги відповідач зазначив, що наказ
від 14.04.2014 року №614-о прийнято у
відповідності до вимог Кодексу законів
про працю України, оскільки позивачем
власноруч написав заяву про звільнення
з Київської міжрегіональної митниці
Міндоходів за згодою сторін.

В судовому засіданні представник
відповідача підтримав доводи
апеляційної скарги, просив її
задовольнити, проти чого заперечував
позивач.

Колегія суддів заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення сторін,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що ОСОБА_2 наказом 05.08.2013
року №535-о переведено на посаду
заступника начальника управління
митної вартості класифікації товарів
та заходів регулювання ЗЕД - начальника
відділу контролю за класифікацією та
кодуванням товарів Київської
міжрегіональної митниці Міндоходів.
(а.с.186)

11.04.14 року ОСОБА_2 подано заяву до в.о.
начальника Київської міжрегіональної
митниці Міндоходів Безсмертному І.І., в
якій зазначив «Прошу перевести мене з 14
квітня 2014 року на посаду головного
державного інспектора відділу
ресурсного забезпечення
адміністративно-господарського
управління Київської міжрегіональної
митниці Міндоходів» (а.с.190).

Крім цього, того ж дня, позивач написав
заяву до в.о. начальника Київської
міжрегіональної митниці Міндоходів
Безсмертному І.І., в який зазначив
"Прошу Вас звільнити мене 14 квітня 2014
року з займаної посади за угодою сторін
" (а.с.192).

Наказом від 14.04.2014 року №608-о ОСОБА_2
переведено на посаду головного
державного інспектора відділу
ресурсного забезпечення
адміністративно-господарського
управління. (а.с.191)

14.04.14 року за угодою сторін ОСОБА_2,
заступника начальника управління
митної вартості, класифікації товарів
та заходів регулювання ЗЕД - начальника
відділу контролю за класифікацією та
кодуванням товарів, звільнено із
займаної посади відповідно до наказу
від 14.04.2014 року №614-о, та разом з цим,
пунктом 3 цього наказу скасовано наказ
від 14.04.2014 року №608-о «Про переведення
ОСОБА_2»(а.с.193)

Позивач із вказаним наказом не
погодився та звернувся з цим позов до
суду.

Вказані обставини підтверджені
відповідними доказами.

Стаття 19 Конституції України
передбачає, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно листа Вищого адміністративного
суду України від 26 травня 2010 року №
753/11/13-10 «Про розв'язання спорів, що
виникають з відносин публічної служби»
зазначено, що під час вирішення спорів
зазначеної категорії пріоритетними є
норми спеціальних законів, а норми
трудового законодавства підлягають
застосуванню лише у випадках, якщо
нормами спеціальних законів не
врегульовано спірних відносин, та коли
про можливість такого застосування
прямо зазначено у спеціальному законі.

Тобто, якщо у спеціальному законі не
передбачено або прямо заборонено
застосування норм трудового
законодавства, то особа може бути
звільнена виключно з підстав
передбачених цими законами. В той же
час, ряд спеціальних законів (Закони
України "Про державну службу", Про
службу в органах місцевого
самоврядування" та ін.) передбачають
можливість поширення на службові
відносини трудового законодавства. У
зв'язку з цим, судам необхідно виходити
з того, що підстави припинення служби у
такому випадку діляться на загальні,
передбачені Кодексом законів про працю
України (далі - КЗпП), та спеціальні,
передбачені відповідними спеціальними
законами України.

Відповідно до ст. 36 КЗпП, угода сторін є
загальною підставою звільнення
державних службовців.

Закон України «Про державну службу»
від 16 грудня 1993 року № 3723-XII (далі по
тексту - Закон № 3723-XII) є спеціальним
законодавчим актом у сфері проходження
публічної служби, який регулює
суспільні відносини, які охоплюють
діяльність держави щодо створення
правових, організаційних, економічних
та соціальних умов реалізації
громадянами України права на державну
службу та визначає загальні засади
діяльності, а також статус державних
службовців, які працюють в державних
органах та їх апараті.

Статтею 30 Закону Закон № 3723-XII
визначено вичерпний перелік підстав,
крім передбачених Кодексом законів про
працю України, припинення державної
служби: порушення умов реалізації
права на державну службу (стаття 4 цього
Закону); недотримання пов'язаних із
проходженням державної служби вимог,
передбачених статтею 16 цього Закону;
досягнення державним службовцем
граничного віку проходження державної
служби (стаття 23 цього Закону);
відставки державних службовців, які
займають посади першої або другої
категорії (стаття 31 цього Закону);
виявлення або виникнення обставин, що
перешкоджають перебуванню державного
службовця на державній службі (стаття
12 цього Закону); відмови державного
службовця від прийняття або порушення
Присяги, передбаченої статтею 17 цього
Закону; неподання або подання
державним службовцем неправдивих
відомостей щодо його доходів,
передбачених статтею 13 цього Закону.

Відповідно до статті 43 Конституції
України кожен має право на працю, що
включає можливість заробляти собі на
життя працею, яку він вільно обирає або
на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного
здійснення громадянами права на працю,
гарантує рівні можливості у виборі
професії та роду трудової діяльності,
реалізовує програми
професійно-технічного навчання,
підготовки і перепідготовки кадрів
відповідно до суспільних потреб.

Стаття 51 Кодексу законів про працю
України зазначає, що держава гарантує
працездатним громадянам, які постійно
проживають на території України,
зокрема, правовий захист від
необгрунтованої відмови у прийнятті на
роботу і незаконного звільнення, а
також сприяння у збереженні роботи.

У відповідності до абз. 2,3 статті 47
КЗпПУ власник або уповноважений ним
орган зобов'язаний в день звільнення
видати працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в статті
116 цього Кодексу. У разі звільнення
працівника з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу він
зобов'язаний також у день звільнення
видати йому копію наказу про
звільнення з роботи. В інших випадках
звільнення копія наказу видається на
вимогу працівника.

Абзацом 1 статті 116 КЗпПУ передбачено,
що при звільненні працівника виплата
всіх сум, що належать йому від
підприємства, установи, організації,
провадиться в день звільнення. Якщо
працівник в день звільнення не
працював, то зазначені суми мають бути
виплачені не пізніше наступного дня
після пред'явлення звільненим
працівником вимоги про розрахунок. Про
нараховані суми, належні працівникові
при звільненні, власник або
уповноважений ним орган повинен
письмово повідомити працівника перед
виплатою зазначених сум.

Відповідно до ст. 235 КЗпП, у разі
звільнення без законної підстави або
незаконного переведення на іншу роботу
працівник, повинен бути поновлений на
попередній роботі органом, який
розглядає трудовий спір.

Частиною 2 статті 235 КЗпП встановлено,
що при винесенні рішення про
поновлення на роботі орган, який
розглядає трудовий спір, одночасно
приймає рішення про виплату
працівникові середнього заробітку за
час вимушеного прогулу.

Розрахунок середньомісячного
заробітку проводиться відповідно до
Порядку обчислення середньої
заробітної плати, затвердженого
Постановою Кабінету Міністрів України
№ 100 від 08.02.95.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів погоджується з висновками суду
першої інстанції, що позивача було
звільнено з порушенням чинного Кодексу
законів про працю України, а наказ від
14.04.2014 року №614-о, яким позивача
звільнено з займаної посади, є
незаконним з наступних підстав.

Як суд першої інстанції, так і
апеляційної інстанції, звертає увагу,
що в наказі від 14.04.2014 року №614-о
зазначено, що звільнення здійснено на
підставі заяви ОСОБА_2 за угодою сторін.

Позивач в судовому засіданні зазначив,
що він написав дві заяви про
переведення із займаної посади на іншу
та звільнення із займаної посади,
оскільки йому було запропоновано
зайняти посаду головного державного
інспектора відділу ресурсного
забезпечення
адміністративно-господарського
управління Київської міжрегіональної
митниці Міндоходів та під тиском було
вказано написати крім заяви про
переведення також заяву про
звільнення. Тобто, позивач писав заяву
про звільнення саме із займаної посади,
а не звільнення з Київської
міжрегіональної митниці Міндоходів
взагалі.

Крім того, відповідач позитивно
розглянув заяву позивача про
переведення та наказом від 14.04.2014 року
№608-о його переведено на посаду
головного державного інспектора
відділу ресурсного забезпечення
адміністративно-господарського
управління Київської міжрегіональної
митниці Міндоходів. З даним наказом
ОСОБА_2 був ознайомлений у той же день, а
саме 14.04.2014 року, також відповідно до
цього наказу 14.04.2014 року позивача
ознайомлено із посадовою інструкцією
головного державного інспектора
відділу ресурсного забезпечення
адміністративно-господарського
управління Київської міжрегіональної
митниці Міндоходів. (а.с.16) Таким чином
позивач фактично з 14.04.2014 року
приступив до виконання обов'язків за
новою посадою, що підтверджується його
поясненнями та журналом обліку
робочого часу працівників, з якого
вбачається, що ОСОБА_2 з 14 по 16 квітня 2014
року перебував на робочому місці та
виконував свої обов'язки на
переведеній посаді. (а.с.52)

Після виходу з лікарняного 19 травня 2014
року позивача було ознайомлено з
наказом від 14.04.2014 року №614-о про
звільнення. При ознайомленні з даним
наказом, позивачем зроблено запис, що з
наказом не згоден, оскільки заяву про
звільнення за угодою сторін писав під
тиском від 11.04.2014 року. (а.с.19, 18)

До того ж апеляційний суд бере до уваги,
що розрахунок при звільненні позивача
здійснено 18.04.2014 року згідно платіжного
доручення №253, а не в день прийняття
спірного наказу про його звільнення.
(а.с.48), що приводить до сумніву, що наказ
14.04.2014 року №614-о прийнято саме 14.04.2014
року.

Колегія суддів також вважає вірним
розрахунок виплати працівникові
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу з 14.04.14 по 17.07.14, що складає 64
робочих дні, у розмірі 21651,20 грн. із
розрахунку середньоденної заробітної
плати ОСОБА_2-338,30 грн. (а.с.211)

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції про обґрунтованість
позовних вимог.

Відповідно пунктів 2 та 3 частини 1
статті 256 КАС України негайно
виконуються постанови суду про
присудження виплати заробітної плати у
відносинах публічної служби у межах
суми стягнення за один місяць та
поновлення на посаді у відносинах
публічної служби.

Колегія суддів вважає, що доводи
апелянтів не заслуговують уваги,
оскільки не спростовують вірних
висновків суду першої інстанції.

На підставі вищезазначеного, судова
колегія вважає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив постанову з додержанням
норм матеріального і процесуального
права, тому підстав для скасування
постанови не вбачається.

Повний текст ухвали виготовлено
08.09.2014р.

Керуючись статтями 195, 196, 198, 200, 205,
211, 212, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Київської
міжрегіональної митниці Міністерства
доходів та зборів України на постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 17 липня 2014 р., залишити
без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 17 липня 2014 р. у
справі за адміністративним позовом
ОСОБА_2 до Київської міжрегіональної
митниці Міністерства доходів та зборів
України про визнання протиправним та
скасування наказу від 14.04.2014,
поновлення на роботі, зобов'язання
вчинити дії, залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної
інстанції за наслідками перегляду
набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів з дня її
складення у повному обсязі.

Колегія суддів:
О.В. Карпушова

В.О. Аліменко

І.В. Федотов

.

Головуючий суддя
Карпушова О.В.

Судді:
Аліменко В.О.

Федотов І.В.