Справа № 826/10192/14
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2014-08-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючої судді
Кузьменко А.І., при секретарі Яцюті М.С.,
розглянувши у письмовому провадженні
адміністративну справу
за позовомПриватного акціонерного
товариства «Виробнича
проектно-будівельна фірма «Атлант»
доДержавної податкової інспекції у
Дніпровському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києвіпро
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень - рішень, В С Т А
Приватне акціонерне товариство
«Виробнича проектно-будівельна фірма
«Атлант» (далі по тексту - позивач, ПАТ
«ВПБФ «Атлант») звернулось до
Окружного адміністративного суду
міста Києва з адміністративним позовом
до Державної податкової інспекції у
Дніпровському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві (далі
по тексту - ДПІ у Дніпровському районі
ГУ Міндоходів у м. Києві) про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень - рішень від 02
Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 17 липня 2014 року
відкрито провадження в
адміністративній справі та призначено
її до судового розгляду на 23 липня 2014
У судовому засіданні 23 липня 2014 року
судом оголошувалась перерва до 04
серпня 2014 року для надання
представнику відповідача часу подати
витребувані судом документи.
У судове засідання 04 серпня 2014 року
з'явився представник позивача, який
позов підтримав, та представник
відповідача, який проти задоволення
У порядку частини 4 статті 122 Кодексу
адміністративного судочинства України
представники сторін надали суду
клопотання про розгляд справи у
порядку письмового провадження, що
стало підставою для постановлення
судом 04 серпня 2014 року ухвали про
перехід до розгляду справи в
письмовому провадженні та зобов'язав
представник відповідача подати
додаткові докази по справі.
На виконання вимоги суду 06 серпня 2014
року представником відповідача через
канцелярію суду надано інформацію,
витребувану судом.
Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, Окружний адміністративний суд
міста Києва встановив наступне.
У період з 04 по 11 березня 2014 року
працівником ДПІ у Дніпровському районі
ГУ Міндоходів у м. Києві на підставі
наказу від 27 лютого 2014 року №403, згідно
з підпунктом 78.1.1 пункту 78.1. статті 78,
пункту 79.1 статті 79 Податкового кодексу
України проведено документальну
позапланову невиїзну перевірку ПАТ
«ВПБФ «Атлант» з питань дотримання
вимог податкового законодавства при
взаємовідносинах з ТОВ «Мінераліс ЛТД»
року по 31 грудня 2011 року.
За результатами перевірки складно Акт
№545/26-53-22-01-21/19016506 від 18 березня 2014 року
(далі по тексту - Акт перевірки), в якому
зазначено про порушення позивачем
- підпункту 139.1.9. пункту 139.1. статті 139
Податкового кодексу України, що
призвело до заниження податку на
прибуток на загальну суму 5066,00 грн., в
тому числі за ІІ-IV квартал 2011 року в
- пунктів 198.1, 198.3., 198.6. статті 198
Податкового кодексу України, що
призвело до неправомірного заниження
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість на зальну суму 4405,00
грн., в тому числі за листопад 2011 року в
На підставі Акту перевірки 02 квітня 2014
року ДПІ у Дніпровському районі ГУ
Міндоходів у м. Києві винесла податкові
повідомлення - рішення:
грошового зобов'язання по податку на
додану вартість у розмірі 6608,00 грн., з
яких за основним платежем у сумі 4405,00
грн. та штрафними (фінансовими)
санкціями у сумі 2203,00 грн.;
грошового зобов'язання по податку на
прибуток у розмірі 5606,00 грн. за основним
Не погоджуючись з правомірністю
зазначених податкових повідомлень -
рішень, 10 квітня 2014 року ПАТ «ВПБФ
«Атлант» звернулось зі скаргою до
Головного управління Міндоходів у м.
За результатами розгляду скарги
платника податків, 02 червня 2014 року
Головним управлінням Міндоходів у м.
Києві прийнято рішення №4857/10/26-15-10-06-15,
яким податкові повідомлення - рішення
скарга без задоволення.
За результатами оскарження до
Міністерства доходів і зборів України
названі податкові повідомлення -
рішення залишені без змін, про що
складено рішення №.11294/6/99-99-10-01-15 від 24
червня 2014 року.

Посилаючись на безпідставність та
необґрунтованість висновків
податкового органу, що зумовили
прийняття рішень про збільшення сум
грошових зобов'язань по податку на
прибуток та додану вартість, ПАТ «ВПБФ
«Атлант» звернулось з відповідним
позовом до суду.

Надаючи правову оцінку позовним
вимогам, суд приходить до наступного.

Як встановлено судом та вбачається з
Акту перевірки, до складу валових
витрат за період, що перевірявся,
платником податків включені витрати,
понесені у зв'язку з придбанням у ТОВ
«Мінераліс ЛТД» товарів.
Взаємовідносини між позивачем та
зазначеним контрагентом проводились
на підставі рахунків - фактур без
укладання договорів.

На виконання умов договірних відносин
щодо купівлі - продажу товарів під час
перевірки позивачем надано рахунок -
фактуру №МЛ-02356 від 17 листопада 2011 року,
видаткову накладну №РН-0147 від 18
листопада 2011 року, податкову накладну
№31 від 18 листопада 2011 року, платіжне
доручення №2884 від 18 грудня 2011 року,
картку рахунка 631 за період з 01
листопада 2011 року по 31 грудня 2012 року,
оборотно-сальдову відомість за період
з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2013 року.

Однак, за результатами вивчення
зазначених документів, а також
враховуючи отримання акту ДПІ у
Шевченківському районі ГУ Міндоходів у
м. Києві від 06 вересня 2011 року №1973/23080
«Про результати документальної
невиїзної перевірки ТОВ «Мінераліс
ЛТД» з питань достовірності
задекларованих показників у
декларації з податку на додану
вартість», в якому встановлено
нікчемність правочинів, укладених між
ТОВ «Мінераліс ЛТД» та його
контрагентами постачальниками у
період з листопада 2011 року по липень 2011
року, що стало підставою для зменшення
податкового зобов'язання та
податкового кредиту названого
товариства за зазначений період до 0,
податковим органом за результатами
перевірки позивача зроблено висновок
про безпідставність віднесення сум,
сплачених ТОВ «Мінераліс ЛТД», до
складу податкового кредиту з податку
на додану вартість та до складу валових
витрат.

Аналізуючи обґрунтованість таких
висновків податкового органу, суд
приходить до наступного.

Основним нормативно-правовим актом, що
врегульовує спірні правовідносини є
Податковий кодекс України від 02.12.2010р.
№2755-VI з наступними змінами та
доповненнями у редакції на час
виникнення спірних правовідносин (далі
по тексту - ПК України).

В розумінні підпункту 14.1.27 пункту 14.1.
статті 14 ПК України витрати - це сума
будь-яких витрат платника податку у
грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних
для провадження господарської
діяльності платника податку, в
результаті яких відбувається
зменшення економічних вигод у вигляді
вибуття активів або збільшення
зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Одночасно згідно підпункту 14.1.36
названої статті господарська
діяльність - діяльність особи, що
пов'язана з виробництвом
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
і проводиться такою особою самостійно
та/або через свої відокремлені
підрозділи, а також через будь-яку іншу
особу, що діє на користь першої особи,
зокрема за договорами комісії,
доручення та агентськими договорами.

Відповідно до пункту 138.1. статті 138 ПК
України витрати, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування,
складаються із: витрат операційної
діяльності, які визначаються згідно з
пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 -
138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї
статті:

- інших витрат, визначених згідно з
пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6
пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї
статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею
141 цього Кодексу;

- крім витрат, визначених у пунктах
138.3 цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

Витрати операційної діяльності
включають собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг та інші витрати беруться для
визначення об'єкта оподаткування з
урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї
статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140,
статей 142 і 143 та інших статей цього
Кодексу, які прямо визначають
особливості формування витрат
платника податку (підпункт 138.1.1. пункту
138.1. статті 138 ПК України).

Згідно абзацу 1 пункту 138.2. статті 138
названого Кодексу витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом ІІ
цього Кодексу.

У той же час, підпунктом 139.1.9. пункту 139.1.
статті 139 ПК України визначено, що не
включаються до складу витрат витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Отже, наведені правові норми
дозволяють платнику податку формувати
валові витрати у зв'язку з реальним
придбанням товарів (робіт, послуг) з
метою їх використання в своїй
господарській діяльності що, в першу
чергу, має підтверджуватись належним
чином оформленими первинними
документами. Документи, які не мають
статус первинних, самі по собі не
можуть підтверджувати реальність
здійснення господарської операції та,
відповідно, валові витрати. При цьому
неодмінною характерною рисою
господарської діяльності в рамках
податкових відносин є її направлення
на отримання доходу в грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах.

Крім цього, податковим кредитом у
розумінні підпункту 14.1.181. пункту 14.1.
статті 14 ПК України визнається сума, на
яку платник податку на додану вартість
має право зменшити податкове
зобов'язання звітного (податкового)
періоду, визначена згідно розділу V
цього Кодексу.

Відповідно до підпункту «а» пункту 198.1.
статті 198 ПК України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та послуг.

В силу пункту 198.2. названої статті датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг або
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.3. статті 198 ПК
України податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1. статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Пунктом 198.6. статті 198 ПК України
встановлено, що не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11. статті 201 цього Кодексу.

Платник податку зобов'язаний надати
покупцю (отримувачу) на його вимогу
підписану уповноваженою платником
особою та скріплену печаткою податкову
накладну, у якій зазначаються в окремих
рядках такі обов'язкові реквізити: а)
порядковий номер податкової накладної;
б) дата виписування податкової
накладної; в) повна або скорочена назва,
зазначена у статутних документах
юридичної особи або прізвище, ім'я та по
батькові фізичної особи,
зареєстрованої як платник податку на
додану вартість, - продавця
товарів/послуг; г) податковий номер
платника податку (продавця та покупця);
ґ) місцезнаходження юридичної особи -
продавця або податкова адреса фізичної
особи - продавця, зареєстрованої як
платник податку; д) повна або скорочена
назва, зазначена у статутних
документах юридичної особи або
прізвище, ім'я та по батькові фізичної
особи, зареєстрованої як платник
податку на додану вартість, - покупця
(отримувача) товарів/послуг; е) опис
(номенклатура) товарів/послуг та їх
кількість, обсяг; є) ціна постачання без
урахування податку; ж) ставка податку
та відповідна сума податку в цифровому
значенні; з) загальна сума коштів, що
підлягають сплаті з урахуванням
податку; и) вид цивільно-правового
договору; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД
(для підакцизних товарів та товарів,
ввезених на митну територію України)
(пункт 201.1. статті 201 ПК України).

Форма та порядок заповнення податкової
накладної затверджуються центральним
органом державної податкової служби.

В силу пункту 201.4. статті 201 ПК України
податкова накладна виписується у двох
примірниках у день виникнення
податкових зобов'язань продавця.
Оригінал податкової накладної
видається покупцю, копія залишається у
продавця товарів/послуг.

Податкова накладна є податковим
документом і одночасно відображається
у податкових зобов'язаннях і реєстрі
виданих податкових накладних продавця
та реєстрі отриманих податкових
накладних покупця (пункту 201.6. статті 201
ПК України).

Згідно з пунктом 201.7. статті 201 ПК
України податкова накладна
виписується на кожне повне або
часткове постачання товарів/послуг, а
також на суму коштів, що надійшли на
поточний рахунок як попередня оплата
(аванс).

Наступним пунктом названої статті
встановлено, що право на нарахування
податку та складання податкових
накладних надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку в
порядку, передбаченому статтею 183 цього
Кодексу.

Відповідно до пункту 201.10. статті 201 ПК
України податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

Згідно з пунктом 2 Порядку заповнення
податкової накладної, затвердженої
наказом Державної податкової
адміністрації України від 21 грудня 2010
року №969, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 29 грудня
2010 року за №1401/18696, який набрав чинності
10 січня 2011 року та був чинний до 16
грудня 2011 року (далі - Порядок №969)
податкову накладну складає та заповнює
особа, яка зареєстрована як платник
податку в податковому органі та якій
присвоєно індивідуальний податковий
номер платника податку на додану
вартість.

Пунктом 4 названого Порядку
встановлено, що сплачена (нарахована)
сума податку на додану вартість у
податковій накладній повинна
відповідати сумі податкових
зобов'язань з постачання
товарів/послуг продавця у реєстрі
виданих та отриманих податкових
накладних.

Податкова накладна є підставою для
віднесення до податкового кредиту
витрат зі сплати податку на додану
вартість у покупця, зареєстрованого як
платник податку (пункт 6.2. Порядку).

Одночасно відповідно до положень
пункту 6.3 Порядку №969 не дає права
покупцю на віднесення сум податку на
додану вартість до податкового
кредиту: відсутність факту реєстрації
платником податку - продавцем
товарів/послуг податкових накладних в
Єдиному реєстрі податкових накладних;
порушення порядку заповнення
податкової накладної; податкова
накладна виписана платником,
звільненим від сплати податку за
рішенням суду, після набрання чинності
таким рішенням суду.

Отже, виходячи з аналізу наведених норм
в сукупності, Податковим кодексом
України визначено окремі випадки, за
яких неможливе формування податкового
кредиту, зокрема, це відсутність
зв'язку з господарською діяльністю,
фіктивність операцій (відсутність
поставок), відсутність податкової
правосуб'єктності, відсутність на
момент перевірки податкових накладних
або видача їх особою, яка не є платником
податку додану вартість.

Таким чином, із зазначеного вище також
випливає й те, що при дослідженні факту
здійснення господарської операції,
оцінці підлягають відносини
безпосередньо між учасниками тієї
операції, на підставі якої сформовані
дані податкового обліку.

Так, у листі Вищого адміністративного
суду України від 02 червня 2011 року
№742/11/13-11 зазначено, що за відсутності
факту придбання товарів чи послуг або в
разі якщо придбані товари чи послуги не
призначені для використання у
господарській діяльності платника
податку відповідні суми не можуть
включатися до складу витрат для цілей
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість навіть за наявності
формально складених, але недостовірних
документів або сплати грошових коштів.

Сама по собі наявність або відсутність
окремих документів, а так само помилки
у їх оформленні не є підставою для
висновків про відсутність
господарської операції, якщо з інших
даних вбачається, що фактичний рух
активів або зміни у власному капіталі
чи зобов'язаннях платника податків у
зв'язку з його господарською
діяльністю мали місце. Водночас
наявність формально складених, але
недостовірних первинних документів,
відповідність яких фактичним
обставинам спростована належними
доказами, не є безумовним
підтвердженням реальності
господарської операції, про що
зазначено в листі Вищого
адміністративного суду України від 01
листопада 2011 року №1936/11/13-11.

Відповідно до частини 2 статті 3 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні» від
16.07.1999р. №996-XIV з наступними змінами та
доповненнями у редакції на час
виникнення спірних правовідносин (далі
по тексту - Закон України від 16.07.1999р.
№996-XIV), який визначає правові засади
регулювання, організації, ведення
бухгалтерського обліку та складання
фінансової звітності в Україні,
бухгалтерський облік є обов'язковим
видом обліку, який ведеться
підприємством. Фінансова, податкова,
статистична та інші види звітності, що
використовують грошовий вимірник,
ґрунтуються на даних бухгалтерського
обліку.

В розумінні названого Закону первинний
документ це документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

Згідно з частою 1 статті 9 Закону
України від 16.07.1999р. №996-XIV підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції
(частина 2 зазначеної статті).

Відповідно до пункту 2.1 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24 травня 1995 року №88,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 5 червня 1995 року за
№168/704 з наступними змінами та
доповненнями в редакції на момент
виникнення спірних правовідносин (далі
по тексту - Положення №88), яке
встановлює порядок створення,
прийняття і відображення у
бухгалтерському обліку, а також
зберігання первинних документів,
облікових регістрів, бухгалтерської
звітності підприємствами, їх
об'єднаннями та госпрозрахунковими
організаціями (крім банків) незалежно
від форм власності (підприємства),
установ та організацій, основна
діяльність яких фінансується за
рахунок коштів бюджету (установи),
первинні документи це документи,
створені у письмовій або електронній
формі, що фіксують та підтверджують
господарські операції, включаючи
розпорядження та дозволи
адміністрації (власника) на їх
проведення.

Господарські операції це факти
підприємницької та іншої діяльності,
що впливають на стан майна, капіталу,
зобов'язань і фінансових результатів.

Первинні документи повинні бути
складені у момент проведення кожної
господарської операції або, якщо це
неможливо, безпосередньо після її
завершення. При реалізації товарів за
готівку допускається складання
первинного документа не рідше одного
разу на день на підставі даних касових
апаратів, чеків тощо (пункт 2.2 названого
Положення).

В силу пункту 2.4. Положення №88 первинні
документи повинні мати такі
обов'язкові реквізити: найменування
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), дата і місце складання, зміст та
обсяг господарської операції, одиниця
виміру господарської операції (у
натуральному та/або вартісному виразі),
посади і прізвища осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення, особистий
чи електронний підпис або інші дані, що
дають змогу ідентифікувати особу, яка
брала участь у здійсненні
господарської операції.

Залежно від характеру операції та
технології обробки даних до первинних
документів можуть бути включені
додаткові реквізити: ідентифікаційний
код підприємства, установи з
Державного реєстру, номер документа,
підстава для здійснення операцій, дані
про документ, що засвідчує
особу-одержувача тощо.

Усі первинні документи, облікові
регістри і бухгалтерська звітність
повинні складатись українською мовою.
Поряд з українською мовою може
застосовуватися інша мова у порядку,
визначеному статтею 11 Закону України
«Про мови в Україні» (пункт 1.3.
Положення №88).

Аналіз наведених норм свідчить про те,
що валові витрати та податковий кредит
для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток та
податком на додану вартість мають бути
фактично понесені (сплачені) і
підтверджені належним чином
складеними первинними документами, що
відображають реальність господарської
операції, яка є підставою для
формування податкового обліку
платника податків, що також було
зазначено в листі Вищого
адміністративного суду України від 02
червня 2011 року №742/11/13-11.

Так, в ході розгляду справи судом
встановлено, що у листопаді 2011 року між
ТОВ «ВПБФ «Атлант» та ТОВ «Мінераліс
ЛТД» мали місце договірні відносили
щодо придбання товарів, а саме
будівельних матеріалів, які необхідні
позивачу для здійснення його основного
виду діяльності, а саме будівництва
житлових та нежитлових будівель.

Предметом зазначених договірних
відносин були товари зазначені в
рахунку - фактурі №МЛ-02356 від 17
листопада 2011 року.

На підтвердження фактів виконання
сторонами своїх договірних зобов'язань
за вказаним договором позивачем були
надані суду наступні оригінали та
копії первинних і розрахункових
документів:

- рахунку - фактури №МЛ-02356 від 17
листопада 2011 року на суму 26429,46 грн. (в
т.ч. ПДВ 4404,91 грн.);

- платіжного доручення №2881 від 08 грудня
2011 року на підтвердження перерахування
ТОВ «Мінераліс ЛТД» грошових коштів у
сумі 26429,46 грн.;

- видаткової накладної №РН-0145 від 18
листопада 2011 року.

На вимогу суду позивачем надано
пояснення щодо невідповідності номера
рахунка - фактури від 17 листопада 2011
року, зазначеного у видатковій
накладній та наданого суду, а саме
зазначено, що це зумовлене різною
нумерацію вказаного документа в
бухгалтерському обліку.

Також суд приймає до уваги лист ТОВ
«ВПБФ «Атлант» від 09 грудня 2011 року
№468а, адресований ТОВ «Мінераліс ЛТД» з
проханням зарахувати грошові кошти,
перераховані згідно платіжного
доручення №2884 від 08 грудня 2011 року з
призначенням платежу «по рахунку
№МЛ-02356 від 07.12.2011р.» в рахунок оплати по
рахунку №МЛ-02356 від 17 листопада 2011 року.

Відповідні обставини не
заперечувались відповідачем ані під
час проведення перевірки, ані під час
розгляду справи.

Також на підтвердження необхідності
придбання зазначених товарів у ТОВ
«Мінераліс ЛТД» позивачем надано копію
договору №285 від 26 липня 2010 року,
укладеного між позивачем та ГУМВС
України в Київській області, за яким
учасники беруть зобов'язання об'єднати
свої вклади та спільні дії з
капітального будівництва об'єкту,
зазначеного у пункті 1.2. договору на
земельній ділянці, зазначеній у пункті
1.3. договору, для досягнення спільної
господарської мети - отримання у
власність новозбудованого
багатоквартирного будинку, шляхом
розподілу загальної площі
новозбудованого об'єкту між учасниками
у відповідності до умов, викладених у
розділі 6 даного договору.

За результатами дослідження вище
перелічених первинних і розрахункових
документів суд дійшов висновку, що вони
оформлені у відповідності до вимог
Закону України від 16.07.1999р. № 996-ХІV та
Положення № 88. Також, наявна в
матеріалах справи податкова накладна,
що була виписана ТОВ «Мінераліс ЛТД» на
ім'я позивача за результатами
придбання товарів, за своїм змістом
цілком відповідають вимогам пункту 201.1
статті 201 ПК України.

Посилання відповідача в обґрунтування
правомірності зменшення валових
витрат та податкового кредиту по
податку на додану вартість на
ненадання позивачем під час перевірки
письмового договору купівлі-продажу,
підписаного між позивачем та його
контрагентом, суд до уваги не приймає,
оскільки чинними нормативно-правовими
актами не закріплено обов'язкової
необхідності підписання договору
окремим документом. У разі оформлення
договірних відносин іншими, окрім
договору документами, такі вважаються
оформленими у письмовому вигляді
(частина 1 статті 639 Цивільного кодексу
України).

Аналізуючи доводи відповідача на
обґрунтування правомірності
збільшення грошових зобов'язань з
податку на додану вартість та податку
на прибуток приватних підприємств, а
саме лист СУ ФР ДПІ у Голосіївському
районі ГУ Міндоходів у м. Києві від 05
листопада 2013 року №2028/7-07 щодо
припинення діяльності
«конвертаційного центру» по
кримінальному провадженню
№000000033, з якого стало відомо, що в
липні 2012 року співробітниками
податкової міліції ДПІ у
Голосіївському районі ГУ Міндоходів у
м. Києві припинено діяльність
«конвертаційного центру» та зібрані
матеріали внесено до ЄРДР за
№000000033 за ознаками складу
злочину, передбаченого частиною 3
статті 28, частиною 5 статті 27, частиною 3
статті 2012, частиною 1 статті 212, частиною
2 статті 205 Кримінального кодексу
України у відношенні учасників такого
центру, суд вважає за необхідне
звернути увагу на наступне.

Як вбачається з копії обвинувального
акту, наданого представником
відповідача на вимогу суду, у
кримінальному провадженні відносно
ОСОБА_1 встановлено, що 09 жовтня 2012 року
остання, реалізуючи злочинний план,
відомий всім учасникам організованої
групи, підписала та нотаріально
завірила статут ТОВ «Мінераліс ЛТД» та
01 жовтня 2012 року підписала протокол №1
про призначення ОСОБА_2 на посаду
директора підприємства. Згідно
вказаних документів ОСОБА_1 виступала
засновником, а ОСОБА_2 - директором.

Далі, 15 жовтня 2009 року на основі наданих
в Шевченківську районну у м. Києві
державну адміністрацію документів
була проведена державна реєстрація
юридичної особи - ТОВ «Мінераліс ЛТД»,
присвоєно ідентифікаційний код
юридичної особи - 36692123, а також видано
свідоцтво про державну реєстрації Ф01
№306962.

Отже, з огляду на різні дати щодо часу
вчинення дій, які полягають у вчиненні
кримінально-карного правопорушення у
вигляді здійснення фіктивного
підприємництва, суд критично ставиться
до зазначеного документа, а також
викладених у ньому обставин.

Крім того, суд звертає увагу, що згідно
з даними, які містяться на
інтернет-сайті Державного
підприємства «Інформаційно-ресурсний
центр» та є загальнодоступними, на час
розгляду даної справи ТОВ «Мінераліс
ЛТД» є зареєстрованою юридичною
особою, а в якості засновника та
керівника зазначено іншу особу, ніж
вказана в обвинувальному акті, що, на
думку суду, може свідчити про
продовження здійснення зазначеним
товариством господарської діяльності.

Також під час розгляду справи
відповідачем не надано доказів
відсутності у контрагента позивача
(ТОВ «Мінераліс ЛТД») спеціальної
податкової правосуб'єктності на момент
укладення і виконання вищевказаного
правочину, зокрема того, що вказане
підприємства не було зареєстровано в
якості платника податку на додану
вартість або того, що його реєстрація
платником податку на додану вартість
була анульована в період виконання
спірного правочину. Відтак, наявна в
матеріалах справи копія податкової
накладної, на підставі якої позивач
сформував податковий кредит за
листопад 2011 року, відповідає вимогам,
встановленим статтею 201 ПК України.

В силу пункту 15.1 статті 15 ПК України
платниками податків визнаються
фізичні особи (резиденти і нерезиденти
України), юридичні особи (резиденти і
нерезиденти України) та їх
відокремлені підрозділи, які мають,
одержують (передають) об'єкти
оподаткування або провадять
діяльність (операції), що є об'єктом
оподаткування згідно з цим Кодексом
або податковими законами, і на яких
покладено обов'язок із сплати податків
та зборів згідно з цим Кодексом.

Частиною 2 статті 61 Конституції України
встановлений індивідуальний характер
юридичної відповідальності.

Так, безпосередньо в Акті перевірки не
наведено правову норму, в силу якої на
платника податку (покупця - позивача)
покладена відповідальність за
недекларування та несплату податкових
зобов'язань платником податку -
контрагентом (продавцем - ТОВ
«Мінераліс ЛТД»), шляхом позбавлення
його права на податковий кредит та
валові витрати.

Згідно правової позиції Вищого
адміністративного суду України,
викладеної в його ухвалі від 10 жовтня
2012 року за № К-24491/10, «за умови не
встановлення податковим органом
наявності замкнутої схеми руху
грошових коштів, яка б могла свідчити
про узгодженість дій позивача та його
постачальників по ланцюгу для
одержання підприємством незаконної
податкової вигоди, останнє не може
зазнавати негативних наслідків
внаслідок діянь інших осіб, що
перебувають поза межами його впливу.
Поняття «добросовісний платник», яке
вживається у сфері податкових
правовідносин, не передбачає
виникнення у платника додаткового
обов'язку з контролю за дотриманням
його постачальниками правил
оподаткування, а сам платник не
наділений повноваженнями податкового
контролю для виконання функцій,
покладених на податкові органи, а тому
не може володіти інформацією відносно
виконання контрагентами податкових
зобов'язань».

Також, в іншій ухвалі Вищого
адміністративного суду України від 22
серпня 2012 року по справі № К/9991/14668/11,
суд, зокрема, вказує на те, що
витребування у контрагента документів
про державну реєстрацію і реєстрацію
платником податків на додану вартість
є достатнім доказом розумності дій та
обачності підприємства при обранні
того чи іншого контрагента.

Крім того, під час розгляду даної
справи суд враховує положення статті 8
Кодексу адміністративного судочинства
України, згідно якої суд застосовує
принцип верховенства права з
урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

Нормами частини 1 статті 17 Закону
України «Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини» від 23.02.2006р. № 3477-IV
визначено, що суди застосовують при
розгляді справ Конвенцію про захист
прав людини і основоположних свобод та
практику Європейського суду з прав
людини як джерело права.

Зокрема, при розгляді Європейським
судом з прав людини податкових спорів в
мотивувальній частині рішення
найчастіше застосовується стаття 1
Протоколу № 1 до Конвенції про захист
прав і основоположних свобод від 04
листопада 1950 року. Даною статтею
гарантується право на мирне володіння
своїм майном. У ній, зокрема, визначено,
що кожна фізична або юридична особа має
право мирно володіти своїм майном.
Ніхто не може бути позбавлений своєї
власності інакше як в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом і загальними принципами
міжнародного права.

У контексті податкових спорів (в т.ч.
даного конкретного спору) позбавлення
права отримати податкову вигоду
(податковий кредит) розглядається як
позбавлення власності.

Так, у своєму Рішенні від 09 січня 2007
року у справі «Інтерсплав проти
України» Європейський суд з прав
людини зазначає, що якщо державні
органи мають інформацію про
зловживання в системі оподаткування
конкретною компанією, вони повинні
застосовувати відповідні заходи саме
до цього суб'єкта, а не розповсюджувати
негативні наслідки на інших осіб при
відсутності зловживання з їх боку.

У Рішення цього ж суду у справі
«Булвес» АД проти Болгарії (2009 рік,
заява № 3991/03) наводяться висновки про
те, що позбавлення податковим органом
права платників податків ПДВ на
податковий кредит/бюджетне
відшкодування з причини виявлення
зловживань з боку їхніх постачальників
є порушенням статті 1 Протоколу до
Європейської конвенції про захист прав
людини та основоположних свобод. Адже
немає доказів залучення платника
податку на додану вартість до
протиправної діяльності, пов'язаної з
незаконним отриманням бюджетного
відшкодування, чи доказів того, що йому
було відомо/повинно було відомо про
таку діяльність його постачальників. В
цьому випадку недотримується принцип
пропорційності, тобто справедливого
балансу між вимогами публічного
інтересу та захистом прав приватних
осіб, у реалізації яких здійснюється
втручання держави.

В ході розгляду даної справи
відповідачем не було надано суду
будь-яких належних доказів нікчемності
правочину, укладеного між ПАТ «ВПБФ
«Атлант» та ТОВ «Мінераліс ЛТД», а
також жодних достовірних
документальних доказів на
підтвердження фактів підписання
документів щодо цього правочину не
уповноваженими на те особами.

Зокрема, в Акті перевірки відсутні
посилання на ухиляння контрагентом
позивача від сплати податків та зборів,
визначення йому сум податкових
зобов'язань, винесення вироків
посадовим особам ТОВ «Мінераліс ЛТД»
за фактом ухиляння від сплати податків
в результаті конкретних господарських
операцій, або будь-які інші відомості,
які можуть бути визначені як підстави
та докази укладення угод з метою, що
порушує публічний порядок.

В силу частини 1 статті 62 Конституції
України особа вважається невинуватою у
вчиненні злочину і не може бути піддана
кримінальному покаранню, доки її вину
не буде доведено в законному порядку і
встановлено обвинувальним вироком
суду. Аналогічну норму містить частини
2 статті 2 Кримінального кодексу
України.

Доказами в адміністративному
судочинстві, за визначенням частини 1
статті 69 Кодексу адміністративного
судочинства України, є будь-які
фактичні дані, на підставі яких суд
встановлює наявність або відсутність
обставин, що обґрунтовують вимоги і
заперечення осіб, які беруть участь у
справі, та інші обставини, що мають
значення для правильного вирішення
справи. Ці дані встановлюються судом на
підставі пояснень сторін, третіх осіб
та їхніх представників, показань
свідків, письмових і речових доказів,
висновків експертів.

У відповідності до частини 1 та 4 статті
70 цього Кодексу належними є докази, які
містять інформацію щодо предмету
доказування. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмету
доказування. Обставини, які за законом
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

При цьому, зокрема, у пункті 18 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
06.11.2009р. № 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» зазначено, що
при кваліфікації правочину за статтею
228 Цивільного кодексу України має
враховуватися вина, яка виражається в
намірі порушити публічний порядок
сторонами правочину або однією зі
сторін. Доказом вини може бути вирок
суду, постановлений у кримінальній
справі, щодо знищення, пошкодження
майна чи незаконного заволодіння ним
тощо.

Разом з тим, відповідачем не надано
суду будь-яких достовірних відомостей
з документальним підтвердженням про
притягнення до кримінальної
відповідальності або пред'явлення
обвинувачення посадовим особам
позивача або його контрагента - ТОВ
«Мінераліс ЛТД», безпосередньо
відповідальних за укладення і
виконання спірного правочину.

З урахуванням того, що по справі було
встановлено реальне здійснення
господарської операції та її зв'язок з
господарською діяльністю позивача,
наявність належним чином оформлених
первинних документів, податкової
накладної, виданої зареєстрованим
платником податку на додану вартість,
суд дійшов висновку про протиправність
донарахування позивачу сум податку на
прибуток підприємства та податку на
додану вартість та застосування
штрафних (фінансових) санкцій спірними
податковими повідомленнями-рішеннями.

Частиною 1 статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
закріплено, що суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого: 1) суд вирішує
справи відповідно до Конституції та
законів України, а також міжнародних
договорів, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України; 2) суд
застосовує інші нормативно-правові
акти, прийняті відповідним органом на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до частини 1 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Доказів, які б спростовували доводи
позивача, відповідач суду не надав.

Оцінивши докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, та враховуючи всі
наведені обставини, Окружний
адміністративний суд міста Києва
вважає позовні вимоги обґрунтованими,
а позов таким, що підлягає задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України Якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Враховуючи вищевикладене, керуючись
статтями 69, 70, 71, 94, 158-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати протиправними та
скасувати податкові повідомлення -
рішення Державної податкової
інспекції у Дніпровському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві від 02 квітня 2014 року № та
№.

3. Присудити з Державного бюджету
України на користь Публічного
акціонерного товариства «Виробнича
проектно-будівельна фірма «Атлант»
(02100, м. Київ, вул. Івана Дубового, 37, ) понесені ним витрати по
сплаті судового збору у розмірі 182 (сто
вісімдесять дві) грн. 70 коп.

Постанова набирає законної сили
відповідно до статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Суддя
А.І. Кузьменко