Справа № 815/1691/14
Суддя: Косцова І.П.
Дата ухвалення: 2014-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

04 вересня 2014 р.м.ОдесаСправа № 815/1691/14

Категорія: 8.3.1 Головуючий в 1 інстанції:
Аракелян М. М.

Одеський апеляційний адміністративний
суд в складі колегії:

судді-доповідача - Косцової І.П.

суддів - Турецької
І.О.

- Стас Л.В.

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Приморському районі м. Одеси Головного
управління Міндоходів в Одеській
області на постанову Одеського
окружного адміністративного суду від 09
квітня 2014 року по справі за позовом
Науково-технічної виробничої фірми
«Промсервіс» у формі товариства з
обмеженою відповідальністю до
Державної податкової інспекції у
Приморському районі м. Одеси Головного
управління Міндоходів в Одеській
області про визнання недійсними та
скасування податкових повідомлень -
рішень-,

В С Т А Н О В И В:

Науково-технічна виробнича фірма
«Промсервіс» у формі товариства з
обмеженою відповідальністю звернулась
до суду першої інстанції з позовом, в
якому просила визнати протиправними та
скасувати податкові
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у Приморському
районі м. Одеси Головного управління
Міндоходів в Одеській області від 12
листопада 2013 р. № про сплату 197 500
грн. податку на прибуток та штрафних
(фінансових) санкцій 1 грн. та №
про сплату 158 000 грн. податку на додану
вартість та штрафних (фінансових)
санкцій 1 грн., стягнувши з відповідача
судовий збір.

В обґрунтування позову зазначено, що
відповідачем при проведенні перевірки
не з'ясовано усіх фактичних обставин
здійснення Товариством господарських
операцій, односторонньо та не в повному
обсязі досліджено первинні документи,
що підтверджують придбання товару,
невірно застосовано до спірних
правовідносин норми чинного
законодавства, що призвело до
помилкових висновків про порушення
податкового законодавства та
безпідставного визначення грошових
зобов'язань і застосування санкцій.
Висновок податкового органу про
нікчемність укладених Товариством
правочинів є передчасним, адже договір
може бути визнаний недійсним лише
судом, а не податковим органом.

Натомість, Товариством підтверджено
придбання та поставку йому товару ТОВ
«Профіхолд» належним чином складеними
договорами купівлі-продажу,
видатковими та податковими накладними,
товарно-транспортними накладними,
актами приймання-передачі, які були
позивачем надані при проведенні
перевірки. Невиконання своїх
зобов'язань контрагентами
постачальників позивача в ланцюгах
постачання товару не є підставою для
позбавлення Товариства права на
відображення реальних господарських
операцій у податковій звітності.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 09 квітня 2014
року позов задоволено в повному
обсязі.

В апеляційній скарзі Державна
податкова інспекція у Приморському
районі м. Одеси Головного управління
Міндоходів в Одеській області,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати судове рішення та прийняти
нову постанову про відмову у
задоволені позовних вимог.

Доводи апелянта зводяться до посилання
на акт ДПІ у Центральному районі м.
Миколаєва від 19.06.13 року про
неможливість проведення зустрічної
звірки субєкта господарювання ТОВ
«Профіхолд» щодо підтвердження
господарських відносин з контрагентом
- ТОВ «Інвестиційна будівельна
компанія «Сприяння» за січень, травень
2011 року та контрагентами-покупцями, за
висновками якого у вказаного суб'єкта
господарювання відсутні необхідні
умови для ведення господарської
діяльності, основні фонди, виробничі
активи, складські приміщення,
транспортні засоби та технічний
персонал, Товариство відсутнє за
юридичною адресою.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши законність і
обґрунтованість судового рішення в
межах позовних вимог і доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом першої інстанції у справі
з'ясовано, що підставою для прийняття
відповідачем податкових
повідомлень-рішень, які є предметом
оскарження, став акт ДПІ у Приморському
районі м. Одеси Головного управління
Міндоходів в Одеській області від
29.10.2013р. №2325/22-6/30542824 «Про результати
позапланової виїзної документальної
перевірки НТВФ «Промсервіс» у вигляді
ТОВ щодо підтвердження господарських
відносин з платником податків ТОВ
«Профіхолд» за січень 2011 року».

Перевіркою встановлено порушення:

1) пп.5.3.9 п.5.3 ст.5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
від 28.12.94 р. № 334/94-ВР у редакції Закону
України від 22.05.97 р. № 283/97-ВР, в
результаті чого занижено значення
податку на прибуток, на загальну суму 197
500 грн.,

2) п.198.6 ст.198 Податкового кодексу
України, в результаті чого занижено
значення податку на додану вартість, що
підлягає сплаті до бюджету, на загальну
суму 158000 грн., у т.ч. січень 2011 року у
сумі 62690 грн., лютий 2011 року у сумі 95310
грн.

За наслідками перевірки ДПІ у
Приморському районі м. Одеси Головного
управління Міндоходів в Одеській
області прийнято податкові
повідомлення-рішення від 12 листопада
2013 р. № про сплату 197 500 грн.
податку на прибуток та штрафних
(фінансових) санкцій 1 грн. та №
про сплату 158 000 грн. податку на додану
вартість та штрафних (фінансових)
санкцій 1 грн.

Суть порушень, на думку податкового
органу, полягала у тому, що
господарські операції Товариства з
контрагентом - ТОВ «Профіхолд», на
підставі яких вказаному періоді
позивачем відображено валові витрати
та сформовано податковий кредит по ПДВ,
оформлені без фактичного їх здійснення
від постачальника.

Зазначені обставини, на думку
податкового органу, свідчать про те, що
укладені між позивачем та його
контрагентоми угоди є нікчемними та не
мали реального характеру.

За відсутності факту придбання товарів
(робіт, послуг) відповідні суми не
можуть включатися до податкового
кредиту з податку на додану вартість та
бути віднесеними до складу валових
витрат Товариства.

Вирішуючи даний спір, суд першої
інстанції виходив з того, що первинні
документи, які зазначені в акті
перевірки, складені у відповідності до
вимог Податкового кодексу України,
містять всі необхідні реквізити, які
дають змогу ідентифікувати
контрагентів позивача та повною мірою
підтверджують реальність
господарських операцій позивача.

Колегія суддів такий висновок суду
першої інстанції вважає правильним, з
огляду на наступне.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 ПК України
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разу
здійснення операцій, зокрема, з
придбання або виготовлення товарів (в
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною (п.
198.2 ст. 198 ПК України).

Згідно із п. 198.3 ст. 198 ПК України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39 ПК
України, та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 ПК України,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку. Право на
нарахування податкового кредиту
виникає незалежно від того, чи такі
товари/послуги та основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11. ст.
201 ПК України).

Пунктом 201.8 ст. 201 Податкового кодексу
України передбачено, що право на
нарахування податку та складання
податкових накладних надається
виключно особам, зареєстрованим як
платники податку в порядку,
передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Відповідно до п. 201.10 ст. 201 Податкового
кодексу України податкова накладна
видається платником податку, який
здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

Отже, податковий кредит для цілей
визначення об'єкта оподаткування ПДВ
має бути фактично здійснений і
підтверджений належним чином
складеними первинними документами, що
відображають реальність господарської
операції, яка є підставою для
формування податкового обліку
платника податків.

Згідно із ст.9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність» підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення.

Крім того, пунктом 14.1.27 ст. 14 ПК України
передбачено, що витрати - це сума
будь-яких витрат платника податку у
грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних
для провадження господарської
діяльності платника податку, в
результаті яких відбувається
зменшення економічних вигод у вигляді
вибуття активів або збільшення
зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Відповідно до п. 138.2 ст. 138 ПК України
витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу. У разі якщо платник
податку здійснює виробництво товарів,
виконання робіт, надання послуг з
довготривалим (більше одного року)
технологічним циклом виробництва за
умови, що договорами, укладеними на
виробництво таких товарів, виконання
робіт, надання послуг, не передбачено
поетапної їх здачі, до витрат звітного
податкового періоду включаються
витрати, пов'язані з виробництвом таких
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг у цьому періоді. Платник податку
для визначення об'єкта оподаткування
має право на врахування витрат,
підтверджених документами, що складені
нерезидентами відповідно до правил
інших країн.

Підпунктом 139.1.9 пункту 139.1 ст. 139 ПК
України встановлено, що не включаються
до складу витрат витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

З наведених законодавчих положень
вбачається, що обов'язковою умовою
виникнення у платника права на
податковий кредит та на зменшення
оподатковуваного доходу на суму
понесених витрат є реальне здійснення
операцій з придбання товарів (робіт,
послуг) з метою їх використання в
оподатковуваних операціях, а також
оформлення зазначених операцій
необхідними документами первинного
обліку (зокрема, податковими
накладними), що містять достовірні
відомості про обсяг та зміст
господарської операції.

Слід зазначити, що судова практика
вирішення податкових спорів виходить з
презумпції добросовісності платників
та інших учасників правовідносин у
сфері економіки. У зв'язку з цим,
презюмується, що дії платника, які
мають своїм результатом отримання
податкової вигоди (зокрема, у вигляді
зменшення об'єкта оподаткування
податку на прибуток та податку на
додану вартість на суму витрат,
понесених у зв'язку з оплатою
поставлених послуг) є економічно
виправданими, а відомості, які
містяться у податковій декларації та
податковій звітності - достовірними,
якщо податковим органом не доведено
зворотне.

При цьому висновок про
необґрунтованість податкової вигоди
платника повинен базуватись на
об'єктивній інформації, що безспірно
підтверджує відсутність у діях
платника розумної ділової мети та їх
спрямованість виключно на створення
сприятливих податкових наслідків.

Встановлено, що постачальником
позивачу товарно-матеріальних
цінностей у перевіряємому періоді
було ТОВ «Профіхолд» на підставі
договору №110101 від 04.01.2011 року.

Позивачем при проведенні перевірки
була надана вся необхідна первинна
документація, яка підтверджує факт
здійснення підприємством
господарських операцій з отримання від
ТОВ «Профіхолд» зазначеної продукції,
використання її в господарській
діяльності та відповідно
правомірність віднесення витрат по
придбанню цих товарів до валових, а
саме: договір, податкова та видаткова
накладні, рахунок-фактура, платіжні
доручення тощо, які підтверджують
придбання позивачем блоків БПР - 2 у
кількості 2шт. на суму 948 000грн.

Судом першої інстанції досліджено
відповідні документи та встановлено,
що вони не дають підстав для сумніву
щодо реальності здійснення
вищенаведених операцій або висновку
про їх нездійснення.

Таким чином, первинними документами
бухгалтерського обліку у повному
обсязі підтверджується належне
виконання сторонами умов договору з
зазначеним вище контрагентом, а також
формування позивачем податкового
кредиту, валових витрат та витрат, які
враховуються при визначенні об'єкта
оподаткування. Отриманий товар був
оплачений позивачем, а на момент
складання податкових накладних
контрагент позивача - ТОВ «Профіхолд»
було зареєстроване як платник податку
на додану вартість.

Крім того, за результатами перевірки не
встановлено порушення заповнення
первинних бухгалтерських документів
та порядку їх обліку в бухгалтерському
та в податковому обліку, а наявні у
справі документи не містять жодних
доказів наявності між позивачем та
його контрагентом взаємоузгоджених
зловмисних дій, спрямованих на
порушення існуючого в Державі
суспільного ладу або моральних засад.

Доводи відповідача про фіктивність
договорів, укладених між позивачем та
зазначеними в акті перевірки
контрагентами, у зв'язку з визнанням
податковим органом договорів за
ланцюгами постачання нікчемними,
обґрунтовано не були прийняті до уваги
судом першої інстанції, оскільки
податкове законодавство не ставить в
залежність податковий облік (стан)
певного платника податку від інших
осіб, від фактичної сплати
контрагентом податку до бюджету, від
його господарських та виробничих
можливостей. Питання віднесення певних
сум податку на додану вартість до
податкового кредиту поширюється
виключно на окремо взятого платника та
не залежить від розрахунків з бюджетом
третіх осіб.

Лише встановлення в ході судового
розгляду факту узгодженості дій
платника податків з недобросовісним
постачальником з метою незаконного
отримання податкових вигод або його
обізнаності з такими діями контрагента
може слугувати підставою для висновку
про неправомірне формування
податкового кредиту з податку на
додану вартість.

За умови реального здійснення
господарської операції, яка призвела
до об'єктивної зміни складу активів
платника податків - покупця, будь-які
порушення постачальниками товару
правил ведення господарської
діяльності не можуть бути підставою
для позбавлення покупця права на
валові витрати чи податковий кредит.

Платник податків (покупець товару) не
має обов'язку та повноважень
здійснювати контроль за дотриманням
постачальниками товару вимог
законодавства щодо здійснення
господарської діяльності тощо і в
подальшому зазнавати певних
негативних наслідків у вигляді
позбавлення права на валові витрати чи
податковий кредит за можливу
неправомірну діяльність будь-кого з
контрагентів. Такий платник не повинен
притягуватися до відповідальності в
тому випадку, якщо він здійснював
реальну господарську операцію.

Нереальність господарських операцій з
придбання платником податку товару,
укладення покупцем товару договору з
метою безпідставного формування
податкового кредиту з податку на
додану вартість та валових витрат з
понесених витрат за придбання товару
має підтверджуватися належними та
допустимими доказами і не може
ґрунтуватися на припущеннях. Самого по
собі факту наявності актів перевірок
ДПІ, якими встановлено порушення
контрагентами за ланцюгом постачання
вимог податкового законодавства при
факті оприбуткування покупцем товару
та наявності інших первинних
бухгалтерських документів щодо
господарської операції недостатньо
для висновку про безтоварність такої
операцій з придбання товару та
наявність у платника податків умислу
на укладення угоди з метою, суперечною
інтересам держави і суспільства.

Отже, суд першої інстанції зробив
вірний висновок про правомірність
формування за спірними операціями
податкового кредиту з податку на
додану вартість, формування валових
витрат та витрат, які враховуються при
визначенні об'єкта оподаткування, а
тому у податкового органу не було
підстав для прийняття оскаржених
податкових повідомлень-рішень.

Враховуючи викладене, колегія суддів
приходить до висновку про те, що судом
першої інстанції належним чином
з'ясовані обставини справи та надано їм
правильну юридичну оцінку. Порушень
норм матеріального та процесуального
права, які могли б призвести до зміни чи
скасування рішення суду не
встановлено.

Постанова суду першої інстанції
викладена достатньо повно, висновки
обґрунтовані з посиланням на конкретні
норми Законів України та відповідають
чинному законодавству та доводи
апеляційної скарги цих висновків суду
не спростовують.

За таких обставин підстав для
скасування постанови суду першої
інстанції та задоволення апеляційної
скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст.195, 197, п.1 ч.1 ст. 198, ст.200,
п.1 ч.1 ст.205, ст.ст. 206, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Приморському
районі м. Одеси Головного управління
Міндоходів в Одеській області -
залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 09 квітня 2014
року по справі за позовом
Науково-технічної виробничої фірми
«Промсервіс» у формі товариства з
обмеженою відповідальністю до
Державної податкової інспекції у
Приморському районі м. Одеси Головного
управління Міндоходів в Одеській
області про визнання недійсними та
скасування податкових повідомлень -
рішень - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили через п'ять днів після
направлення її копій особам, які беруть
участь у справі, та може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили судовим рішенням
апеляційного суду.

Суддя - доповідач:
І.П. Косцова

Судді:
І.О. Турецька

Л.В.Стас.