Справа № 823/3951/13-а
Суддя: В.І. Коваленко
Дата ухвалення: 2014-08-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2014 року
справа № 823/3951/13-а

15 год. 26 хв.
м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний
суд в складі:

головуючого судді - Коваленка В.І.,

за участю секретаря - Савости С.В.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2 за
договором,

представника відповідача - Кочмара В.К.
за довіреністю,

представника третьої особи - не
з'явився,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1 до Черкаського міського
центру зайнятості, третя особа:
товариство з обмеженою
відповідальністю «Український
Автобус» про визнання протиправним та
скасування наказу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з
адміністративним позовом до
Черкаського міського центру
зайнятості, третя особа: товариство з
обмеженою відповідальністю
«Український Автобус» про визнання
протиправним та скасування наказу № 795
від 17.09.2013 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що не укладав із товариством
з обмеженою відповідальністю
«Український Автобус» договорів
підряду, грошової винагороди не
отримував. Всі трудові відносини з цим
підприємством закінчились 18.05.2010р. про
свідчить запис у трудовій книжці. Як
зазначає позивач, відповідач не
перевірив чи дійсно позивач надавав
послуги товариству з обмеженою
відповідальністю «Український
Автобус», не перевірив будь-яких
документів щодо отримання позивачем
винагороди за договором підряду та чи
позивач підписував даний договір.
Позивач стверджує, що ТОВ «Черкаський
Автобус» маніпулюючи наявною на
підприємстві інформацією про бувших
працівників, використовує договори
підряду, які реально не виконувались, з
метою збільшення витрат підприємства
та зменшення податкових навантажень.

Позивач звернув увагу суду на ту
обставину, що ним пропущено з поважних
причин строк звернення до суду,
оскільки всі документи надходили на
його колишню адресу і про надходження
листів, в тому числі спірного наказу,
повідомила його колишня дружина тільки
4 грудня 2013 року, а тому просив суд
визнати причини пропуску цього строку
поважними.

Крім того, позивач подав письмові
пояснення, в яких зазначив, що третьою
особою надано статут товариства, копію
договору підряду №192/4, акт виконаних
робіт без дати за період з 01.07 по
31.07.2009р., роздруківки картки рахунку 631 в
якій відображено нарахування позивачу
коштів, документи правоохоронних
органів про виїмку документації та
комп'ютера. Але жодних доказів, окрім
картки рахунку про нарахування коштів,
про надання позивачем послуг третій
особі, отримання цих коштів та доказів,
котрі б фіксували проходження позивача
через прохідну підприємства до
виробництва (місця надання послуг) не
надано. При цьому, з протоколу обшуку не
вбачається, що у третьої особи вилучені
журнали чи будь-які інші документи,
котрі фіксують пересування через
прохідну підприємства працівників чи
інших осіб.

Як зазначає позич, за умовами договору
підряду №192/4 від 1 липня 2009 року, а саме
згідно п. 2.1.1, послуги по договору
надаються за письмовим завданням.
Таких завдань третя особа не надала.
Пунктом 2.2.1 договору передбачено, що
плата за надані послуги здійснюється
протягом 10-ти банківських днів з
моменту підписання акту виконаних
робіт. Таким чином підставою для
нарахування коштів за виконані роботи
є відповідний акт, і вносити
нарахування до картки рахунку 631
можливо тільки на підставі підписаних
між сторонами актів. Третьою особою
надано лише один акт виконаних робіт -
за період з 1.07. по 31.07.2009р. Також пунктом
6.2 договору встановлено строк дії
договору - до 31 12.2009р. При цьому жодний
пункт договору не встановлює
автоматичного продовження дії чи
пролонгації договору. З огляду на це
термін дії договору підряду закінчився
31.12.2009р. і послуги по ньому після
вказаної дати не могли надаватись.
Додатковим доказом цього є і
відсутність актів виконаних робіт,
підписаних сторонами після 31.12.2009р.,
письмових завдань, доказів сплати (а не
нарахування) коштів позивачу.

На думку позивача, такі обставини
повністю підтверджують відсутність
будь-яких правовідносин між позивачем
та третьою особою в період з 25.05.2010р. по
28.02.2011р. (період отримання позивачем
допомоги по безробіттю) та вказують на
протиправність спірного наказу
відповідача про повернення коштів.
Будь-яких належних доказів, котрі б
дійсно свідчили про надання позивачем
послуг, робіт та отримання за ці
послуги чи роботи коштів в період
перебування на обліку по безробіттю ні
відповідачем ні третьою особою до суду
не надано.

З урахуванням наведеного позивач
вважає, що його позовні вимоги
підлягають задоволенню в повному
обсязі.

В судовому засіданні позивач та його
представник позовні вимоги підтримали
у повному обсязі та просили їх
задовольнити.

Відповідач подав заперечення проти
адміністративного позову, в яких
зазначив, що за період перебування на
обліку в Черкаському міському центрі
зайнятості з 20.05.2010р. по 28.02.2011р.
позивачу нараховано та виплачено
допомогу по безробіттю в сумі 15 189 грн. 11
коп. При проведенні звірки Черкаського
МЦЗ з ДПА виявлено отримання позивачем
доходу від ТОВ «АД «Богдан» у 2,3,4
кварталах 2010 року, результат перевірки
оформлено актом перевірки
достовірності даних безробітних,
розслідування страхових випадків № 124
від 17.09.2013 року, яким встановлено що
позивач на момент отримання статусу
безробітного та в період подальшого
перебування на обліку в Черкаському
міському центрі зайнятості в статусі
безробітного, приховав факт укладення
ним договору цивільно-правово
характеру на виконання робіт, а саме
договору підряду № 192/4 від 01.07.2009р. з
ТОВ «Автомобільний Дім «Богдан».

На думку відповідача позивач у період
дії цивільно-правового договору
укладеного між ним та ТОВ
«Автомобільний Дім «Богдан» (нова
назва ТОВ «Український автобус») не мав
права на отримання статусу
безробітного, а відповідно і на
отримання допомоги по безробіттю, а
отже допомога по безробіттю отримана
позивачем з 27.05.2010р. по 20.02.2011р. в сумі 15189
грн. 11 коп., є незаконно отриманою сумою.

Крім того, відповідач вважає, що
позивач пропустив строк звернення до
суду без поважних причин, оскільки
повідомлений про існування спірного
наказу в телефонній розмові зі
спеціалістом Черкаського міського
центру зайнятості, а листи направлені
позивачу на адресу, яка зазначена ним
при реєстрації в центрі зайнятості.

На підставі наведеного відповідач
важає, що спірний наказ є законним та
скасуванню не підлягає.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти позову заперечив з
підстав, викладених у запереченнях на
адміністративний позов.

Представник третьої особи в судове
засідання не з'явився, проте у своїх
поясненнях, які надійшли до суду
27.01.2014р. зазначив, що ТОВ «Український
Автобус» провів ряд заходів, щодо
відновлення об'єктивної ситуації, яка
склалась між товариством і позивачем. В
ході проведених заходів встановлено,
що позивач дійсно працював по договору
підряду за 2009 рік в ТОВ «Український
Автобус» надаючи послуги по даному
договору, в період 2009 року - на початку
2010 року але ТОВ «Український Автобус»
вчасно не розрахувався з останнім за
виконані роботи тому провів ряд
розрахунків в 2010 році. Представник
третьої особи зазначає, що позивач у
позовній заяві зазначає, що він
звільнився 18.05.2010р. з підприємства в
зв'язку з чим втратив можливість
потрапляти на охороняєму територію за
адресою: м. Черкаси вул. Різдвяна 292.
Даний факт знайшов своє місце та
відповідає дійсним обставинам.

Заслухавши пояснення учасників
процесу, розглянувши подані документи
і матеріали, повно, всебічно, об'єктивно
дослідивши надані у справі докази,
надавши їм юридичну оцінку, суд прийшов
до такого.

Вирішуючи питання про поважність
причин пропуску позивачем строку
звернення до суду, суд зазначає, що
згідно частини 1 статті 99 Кодексу
адміністративного судочинства України
адміністративний позов може бути
подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
цим Кодексом або іншими законами.

У відповідності до частини 3 статті 99
Кодексу адміністративного судочинства
України для захисту прав, свобод та
інтересів особи цим Кодексом та іншими
законами можуть встановлюватися інші
строки для звернення до
адміністративного суду, які, якщо не
встановлено інше, обчислюються з дня,
коли особа дізналася або повинна була
дізнатися про порушення своїх прав,
свобод чи інтересів.

Частиною 5 статті 99 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що для звернення до
адміністративного суду щодо
оскарження рішення суб'єкта владних
повноважень, на підставі якого ним може
бути заявлено вимогу про стягнення
грошових коштів, встановлюється
місячний строк.

Відповідно до частини 2 статті 8 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд застосовує принцип верховенства
права з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

Так, Рішенням Європейського суду з прав
людини від 1 грудня 2011 року, яке 1
березня 2012 року набуло статусу
остаточного, визнане порушення права
на доступ до суду у справі «Андріївська
проти України», про яке Вищий
адміністративний суд України
повідомив листом № 1024/11/13-12 від 10 квітня
2012 року та окремо наголосив про
спрямування організації роботи
адміністративних судів на усунення
надмірних правових і фактичних
ускладнень під час звернення особи до
суду і розгляду її справи у суді.

Приймаючи до уваги наявність
об'єктивних обставин, що
унеможливлювали до 04.12.2013р. звернення
позивача з позовом про скасування
спірного наказу, суд приходить до
висновку про поважність причин
пропуску позивачем строку звернення до
адміністративного суду.

Вирішуючи спір по суті, суд встановив,
що 25.05.2010р. позивач подав до Черкаського
міського центру зайнятості заяву про
надання статусу безробітного та
призначення виплати допомоги по
безробіттю. На підставі поданої заяви
позивачу 27.05.2010р. надано статус
безробітного та призначено виплату
допомоги по безробіттю як
застрахованій особі.

Згідно відомостей, які містяться в
матеріалах справи, посадовими особами
відповідача здійснено перевірку
достовірності даних безробітних та
розслідування страхових випадків, за
наслідками якої складено акт №124 від
17.09.2013р. Даним актом зафіксовано, що
перебуваючи на обліку у відповідача з
27.05.2010р. по 28.02.2011р. позивач приховав
інформацію про отримання грошової
винагороди внаслідок виконання робіт
за договорами підряду ТОВ «Український
автобус» та зроблено висновок, що
допомога по безробіттю, виплачена з
27.05.2010р. по 28.02.2011р. в розмірі 15 189 грн. 11
коп. підлягає поверненню.

На підставі наведеного акту перевірки
відповідачем видано наказ №795 від
17.09.2013р. про повернення позивачем
коштів, нарахованих як допомога по
безробіттю в сумі 15 189 грн. 11 коп.

Перевіряючи наявність підстав для
стягнення з позивача зазначеної в
наказі допомоги по безробіттю в сумі 15
189 грн. 11 коп., в судовому засіданні
судом досліджено відомості, які
містяться в договорі підряду №192/4 від
01.07.2009р., за умовами якого позивач
зобов'язався за завданням замовника
протягом визначеного в договорі строку
надавати за плату послуги з
розкомплектування автобусів марки
«Богдан» на підприємстві ТОВ
«Автомобільний Дім «Богдан». Пунктом 6.2
зазначеного договору визначено строк
його дії з моменту підписання до 31
грудня 2009 року. При цьому, договір не
містить положень про його пролонгацію
після вказаної дати.

Суд встановив, що ТОВ «Автомобільний
Дім «Богдан» переіменовано у ТОВ
«Український автобус» на підставі
рішення загальних зборів акціонерів,
що оформлено протоколом №7 від 30.04.2013р.
та внесено зміни до статуту товариства.

Згідно відомостей, які містяться у
трудовій книжці позивача (запис №13),
18.05.2010р. останнього звільнено за згодою
сторін з посади слюсаря
механоскладальних робіт 2 розряду ПАТ
«Черкаський автобус». В подальшому
27.05.2010р. відповідачем у трудовій книжці
здійснено запис № 14 про призначення
позивачу домоги по безробіттю на
підставі наказу відповідача №НТ100527
від 27.05.2010р.

Вирішуючи спір по суті суд зазначає, що
відповідно до пункту 3 статті 1 Закону
України «Про зайнятість населення» від
1 березня 1991 року № 803-XII, чинного на час
виникнення спірних правовідносин (далі
- Закон № 803-XII) в Україні до зайнятого
населення належать громадяни, що
проживають на території держави на
законних підставах: працюючі по найму
на умовах повного або неповного
робочого дня (тижня) на підприємствах, в
установах і організаціях, незалежно
від форм власності, у міжнародних та
іноземних організаціях в Україні і за
кордоном у фізичних осіб; громадяни,
які самостійно забезпечують себе
роботою, включаючи підприємців, осіб,
зайнятих індивідуальною трудовою
діяльністю, творчою діяльністю, члени
кооперативів, фермери та члени їх
сімей, що беруть участь у виробництві, а
також члени особистих селянських
господарств, діяльність яких
здійснюється відповідно до Закону
України «Про особисте селянське
господарство»; обрані, призначені або
затверджені на оплачувану посаду в
органах державної влади, управління та
громадських об'єднаннях; які проходять
службу в Збройних Силах України, Службі
безпеки України, Державній
прикордонній службі України, військах
внутрішньої та конвойної охорони і
Цивільної оборони України, органах
внутрішніх справ України, інших
військових формуваннях, створених
відповідно до законодавства України,
Державній службі спеціального зв'язку
та захисту інформації України,
альтернативну (невійськову) службу; які
проходять професійну підготовку,
перепідготовку і підвищення
кваліфікації з відривом від
виробництва; навчаються в денних
загальноосвітніх школах і вищих
навчальних закладах; працюючі
громадяни інших країн, які тимчасово
перебувають в Україні і виконують
функції, не пов'язані із забезпеченням
діяльності посольств і місій.

Частиною 1 статті 2 Закону № 803-XII, в
редакції, яка діяла на час виникнення
спірних правовідносин, передбачено, що
безробітними визнаються працездатні
громадяни працездатного віку, які
через відсутність роботи не мають
заробітку або інших передбачених
законодавством доходів і
зареєстровані у державній службі
зайнятості як такі, що шукають роботу,
готові та здатні приступити до
підходящої роботи. Безробітними
визнаються також інваліди, які не
досягли пенсійного віку, не працюють та
зареєстровані як такі, що шукають
роботу.

Відповідно до частини 1 статті 22 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування на
випадок безробіття» № 1533-III від 2
березня 2000 року, в редакції, яка діяла
на момент виникнення спірних
правовідносин (далі - Закон № 1533-III),
застраховані особи, визнані у
встановленому порядку безробітними,
які протягом 12 місяців, що передували
початку безробіття, працювали на
умовах повного або неповного робочого
дня (тижня) не менше 26 календарних
тижнів та сплачували страхові внески,
мають право на допомогу по безробіттю
залежно від страхового стажу.

Частиною 1 статті 31 Закону № 1533-III
передбачено, що виплата допомоги по
безробіттю припиняється у разі: 1)
працевлаштування безробітного; 2)
поновлення безробітного на роботі за
рішенням суду; 3) вступу до навчального
закладу на навчання з відривом від
виробництва; 4) проходження професійної
підготовки, перепідготовки або
підвищення кваліфікації за
направленням державної служби
зайнятості; 5) призову на строкову
військову або альтернативну
(невійськову) службу; 6) набрання
законної сили вироком суду про
позбавлення волі безробітного або
направлення його за рішенням суду на
примусове лікування; 7) призначення чи
отримання права на призначення пенсії
за віком, у тому числі на пільгових
умовах, пенсії за вислугу років або
досягнення особою встановленого
законом пенсійного віку; 8) призначення
виплати на підставі документів, що
містять неправдиві відомості; 9)
подання письмової заяви про бажання
здійснювати догляд за дитиною до
досягнення нею трирічного віку; 10)
подання письмової заяви про відмову
від послуг державної служби
зайнятості; 11) зміни місця проживання;
12) закінчення строку їх виплати; 13)
зняття з обліку за невідвідування без
поважних причин державної служби
зайнятості 30 і більше календарних днів;
14) відмови безробітного від двох
пропозицій підходящої роботи або від
двох пропозицій проходження
професійної підготовки,
перепідготовки, підвищення
кваліфікації за направленням
державної служби зайнятості, у тому
числі осіб, які вперше шукають роботу
та не мають професії (спеціальності); 15)
відмови від роботи за спеціальністю,
професією, набутою після професійної
підготовки, перепідготовки або
підвищення кваліфікації за
направленням державної служби
зайнятості; 16) смерті безробітного.

В силу положень частин 2, 3 статті 36
Закону № 1533-III застраховані особи,
зареєстровані в установленому порядку
як безробітні, зобов'язані своєчасно
подавати відомості про обставини, що
впливають на умови виплати їм
забезпечення та надання соціальних
послуг.

Сума виплаченого забезпечення та
вартості наданих соціальних послуг
застрахованій особі внаслідок
умисного невиконання нею своїх
обов'язків та зловживання ними
стягується з цієї особи відповідно до
законодавства України з моменту
виникнення обставин, що впливають на
умови виплати їй забезпечення та
надання соціальних послуг.

Аналіз наведених положень законів дає
підстави для висновку, що безробітний
зобов'язаний повернути кошти,
виплачені йому як допомога по
безробіттю, у разі якщо в період
виплати допомоги виникли обставини,
які впливають на умови виплати
допомоги, і безробітний не повідомив
про їх виникнення. Такою обставиною є,
зокрема, працевлаштування
безробітного на роботу на умовах
цивільно-правового договору у період
одержання допомоги по безробіттю.

Приймаючи до уваги ту обставину, що
виплата допомоги по безробіттю
призначена позивачу 27.05.2010р., а договір
підряду №192/4 від 01.07.2009р., укладений між
позивачем та ТОВ «Автомобільний Дім
«Богдан» припинив свою дію 31.12.2009р., то
суд приходить до висновку, що
зазначений договір не впливає на
обставини виплати позивачу допомоги по
безробіттю, оскільки припинив свою дію
ще до початку виплати цієї допомоги та
звернення позивача до центру
зайнятості в пошуках роботи.

Суд акцентує увагу, відповідач не надав
жодних доказів виконання позивачем
оплачуваних робіт у період перебування
на обліку в центрі зайнятості.

Суд критично оцінює посилання
відповідача на лист ТОВ «Український
автобус» №ЮВ від 10.09.2013р., як на доказ
виконання робіт на цьому підприємстві
у період після закінчення строку дії
наведеного договору підряду з 31.12.2009р.
по 23.12.2010р. До такого висновку суд
прийшов з тих міркувань, що своїм
листом №132 від 27.01.2014р. ТОВ «Український
автобус» спростувало наведену
інформацію та повідомило, що
проведення ряду розрахунків з
позивачем у 2010 році обумовлено тим, що
підприємство вчасно не розрахувалось з
позивачем за виконані роботи.

З наведеного слідує висновок, що в
період одержання допомоги по
безробіттю з 27.05.2010р. по 28.02.2011р. позивач
не відносився до зайнятого населення.

Виходячи з положень частини 2 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

В контексті наведених норм Кодексу
адміністративного судочинства України
суд зазначає, що відповідач не надав
доказів, які свідчать, що у період
одержання позивачем допомоги по
безробіттю існували обставини, які
впливають на її виплату.

Окрім вищезазначеного суд вважає за
необхідне звернути увагу, що
відповідно до статті 46 Конституції
України громадяни мають право на
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом.

Це право гарантується
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням за рахунок
страхових внесків громадян,
підприємств, установ і організацій, а
також бюджетних та інших джерел
соціального забезпечення; створенням
мережі державних, комунальних,
приватних закладів для догляду за
непрацездатними.

Відповідно до частини 2 статті 3
Конституції України права і свободи
людини та їх гарантії визначають зміст
і спрямованість діяльності держави.
Держава відповідає перед людиною за
свою діяльність. Утвердження і
забезпечення прав і свобод людини є
головним обов'язком держави.

За приписами статті 21 Конституції
України усі люди є вільні і рівні у
своїй гідності та правах. Права і
свободи людини є невідчужуваними та
непорушними.

Таким чином, право особи на
забезпечення її на випадок безробіття
з незалежних від неї обставин є
невідчужуваним і непорушним,
гарантується Конституцією України та
реалізовано, зокрема, через норми
Закону № 1533-ІІІ, який визначає правові,
фінансові та організаційні засади
загальнообов'язкового державного
соціального страхування на випадок
безробіття та розроблений відповідно
до Конституції України та Основ
законодавства України про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування.

Суд переконаний, що відповідач не довів
наявність обставин, які виключають
законність виплати позивачу допомоги
по безробіттю у період з 27.05.2010р. по
28.02.2011р., а тому суд вважає, що стягнення
з позивача коштів, виплачених як
допомога по безробіттю, позбавляє
останнього права на соціальний захист,
яке передбачене Конституцією та
законами України.

Таким чином, виходячи з системного
аналізу положень чинного
законодавства України та матеріалів
справи, суд приходить до висновку про
необхідність задоволення
адміністративного позову в повному
обсязі.

На підставі вищевикладеного та
керуючись ст.ст. 11, 14, 70, 71, 159-163, 167
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити
повністю.

Визнання протиправним та скасувати
наказ директора Черкаського міського
центру зайнятості № 795 від 17.09.2013р. «Про
повернення коштів, виплачених як
допомога по безробіттю в сумі 15189 грн. 11
коп.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь ОСОБА_1, що проживає за
адресою: 18000, АДРЕСА_1, 172 (сто
сімдесят дві) грн. 06 коп. судового збору.

Постанова суду набирає законної сили
відповідно до вимог статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Постанова може бути оскаржена до
Київського апеляційного
адміністративного суду через
Черкаський окружний адміністративний
суд у строки та порядку передбаченому
статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Суддя
В.І. Коваленко

Повний текст постанови виготовлено
01.09.2014р.