Справа № 2а-4045/12/2070
Суддя: Приходько І.В.
Дата ухвалення: 2014-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2014 року
м. Київ К/9991/65458/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі Приходько І. В.
Бухтіярової І. О. Вербицької О.В.
розглянувши в попередньому судовому
засіданні

касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Балаклійському районі
Харківської області Державної
податкової служби

на постанову Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 13.09.2012 р.

у справі № 2а-4045/12/2070

за позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4

до Державної податкової інспекції у
Балаклійському районі Харківської
області Державної податкової служби

про скасування податкового
повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2012 р. фізична
особа-підприємець ОСОБА_4 (далі -
позивач, ФОП ОСОБА_4) звернувся до
Харківського окружного
адміністративного суду з позовом до
Державної податкової інспекції у
Балаклійському районі Харківської
області Державної податкової служби
(далі - відповідач, ДПІ у Балаклійському
районі Харківської області ДПС) про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення ДПІ у
Балаклійському районі Харківської
області ДПС від 23.03.2012 р. № .

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 23.05.2012 р. у
задоволенні адміністративного позову
відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 13.09.2012р.
постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 23.05.2012 р.
скасовано та прийнято нову постанову,
якою адміністративний позов
задоволено: визнано протиправним та
скасовано податкове
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у Балаклійському
районі Харківської області № від
23.03.2012 р. про збільшення ФОП ОСОБА_4
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість в сумі 95 471, 34 грн. (за
основним платежем) та застосування
штрафних (фінансових) санкцій в сумі 47
735, 67 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду
апеляційної інстанції, відповідач
звернувся до Вищого адміністративного
суду України з касаційною скаргою, в
якій, з посиланням на порушення судом
апеляційної інстанції норм
матеріального та процесуального права,
просив скасувати постанову
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 13.09.2012 р. і
залишити в силі постанову Харківського
окружного адміністративного суду від
23.05.2012 р.

Позивач у письмових запереченнях проти
доводів касаційної скарги заперечував,
вважає оскаржуване судове рішення
законними, обґрунтованими та
прийнятими у відповідності до норм
діючого законодавства.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи та доводи
касаційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що працівниками ДПІ у
Балаклійському районі проведено
невиїзну документальну перевірку ФОП
ОСОБА_4 з питання підтвердження
господарських відносин із платниками
податків ТОВ «Сварімпекс», ТОВ «Брокер
Класік» за вересень 2010 р. та ТОВ
«Техцентр Вектор» за період
листопад-грудень 2010 р.. січень 2011 р., за
результатами якої складено акт
перевірки № 28/17-202/НОМЕР_2 від 13.03.2012 р. та
встановлено відсутність об'єктів
оподаткування з податку на додану
вартість при наданні послуг за
вересень 2010 р. з ТОВ «Сварімпекс» та з
ТОВ «Техцентр Вектор» за період
листопад, грудень 2010 р. та за січень 2011
р., які підпадають під визначення п. 185.1
ст. 185, ст. 186, ст. 187, п. 188.1 ст. 188, ст. 196. ст.
197, ст. 198, ст. 199 Податкового кодексу
України та порушення ч.1,2 ст. 839, ст. 840
Цивільного кодексу України по
податковому кредиту з податку на
додану вартість 95 471, 34 грн.

На підставі зазначеного акту
відповідач 23.03.2012 р. прийняв податкове
повідомлення-рішення № про
збільшення суми грошового зобов'язання
ФОП ОСОБА_4 з податку на додану вартість
в розмірі 143 207, 01 грн., в тому числі за
основним платежем - 95 471, 34 грн. та за
штрафними (фінансовими) санкціями - 47 735,
67 грн.

Скасовуючи постанову Харківського
окружного адміністративного суду від
23.05.2012 р. та задовольняючи
адміністративний позов, суд
апеляційної інстанції виходив з того,
що прийняте податкове
повідомлення-рішення є безпідставним
та таким що не відповідає вимогам
чинного законодавства України,
оскільки позивачем надано усі копії
документів, що стали підставою для
формування податкового кредиту.

Колегія суддів касаційної інстанції
погоджується з висновком суду
апеляційної інстанції з огляду на
наступне.

Відповідно до пункту 1.7 статті 1 Закону
України «Про податок на додану
вартість» податковий кредит - це сума,
на яку платник податку має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного періоду, визначена згідно з
цим Законом.

Датою виникнення права платника
податку на податковий кредит, згідно
підпункту 7.5.1 пункту 7.5 статті 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», вважається дата здійснення
однієї з подій: - або дата списання
коштів з банківського рахунку платника
податку в оплату товарів (робіт,
послуг), дата виписки відповідного
рахунку (товарного чека) - в разі
розрахунків з використанням кредитних
дебетових карток або комерційних
чеків; - або дата отримання податкової
накладної, що засвідчує факт придбання
платником податку товарів (робіт,
послуг).

Податковий кредит звітного періоду,
згідно підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7
Закону України «Про податок на додану
вартість», визначається виходячи із
договірної (контрактної) вартості
товарів (послуг), але не вище рівня
звичайних цін, у разі якщо договірна
ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з: -
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до підпункту 7.2.6 пункту 7.2
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість», податкова накладна
видається платником податку, який
поставляє товари (послуги), на вимогу їх
отримувача, та є підставою для
нарахування податкового кредиту.

Згідно п.п. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 статті 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» не підлягають включенню до
складу податкового кредиту суми
сплаченого (нарахованого) податку у
зв'язку з придбанням товарів,
непідтверджені податковими накладними
або митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з п.п. 7.2.6
цього пункту).

Зазначені положення Закону України
«Про податок на додану вартість»
кореспондуються із положеннями
закріпленими у Податковому кодексі
України, що вступив в дію з 01.01.2011 р

Так, підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14
Податкового кодексу України визначено,
що податковий кредит - сума, на яку
платник податку на додану вартість має
право зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Відповідно до підпункту «а» пункту 198.1
статті 198 Податкового кодексу України
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту, згідно пункту 198.2
статті 198 Податкового кодексу України,
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг або
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198
Податкового кодексу України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з
безпосереднім придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198
Податкового кодексу України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

Пунктом 201.8 статті 201 Податкового
кодексу України встановлено, що право
на нарахування податку та складання
податкових накладних надається
виключно особам, зареєстрованим як
платники податку в порядку,
передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 201.10 статті 201
Податкового кодексу України податкова
накладна видається платником податку,
який здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

Таким чином, враховуючи викладені
норми Податкового кодексу України,
судом апеляційної інстанції вірно
зазначено про існування декількох
підстав для формування податкового
кредиту, а саме: наявність у платника
податку - покупця належно оформленої
податкової накладної, фактична сплата
грошових коштів контрагенту, в сумі
визначеній в податковій накладній, а
також фактичне виконання
господарської операції, за наслідками
якої у платника податку на додану
вартість виникає право на податковий
кредит.

Формування суб'єктом господарювання
податкового кредиту та валових витрат
не може ставитись у пряму залежність
від додержання податкової дисципліни
третіми особами, а пов'язане з
призначенням придбаних товарів
(послуг) для використання у
господарській діяльності та наявності
податкової накладної (накладних).

Законодавство України, не ставить в
залежність виникнення у платника
податку на додану вартість права на
податковий кредит від дотримання вимог
податкового законодавства іншим
суб'єктом господарювання. Якщо
контрагент не виконав свого
зобов'язання по сплаті податку до
бюджету, то це тягне відповідальності
та негативні наслідки саме щодо цієї
особи. Зазначена обставина не є
підставою для позбавлення платника
податку права на відшкодування податку
на додану вартість, якщо останній
виконав усі передбачені законом умови
щодо отримання такого відшкодування та
має всі документальні підтвердження
розміру свого податкового кредиту.

Отже, аналіз реальності господарської
діяльності повинен здійснюватися на
підставі даних податкового,
бухгалтерського обліку платника
податків та відповідності їх дійсному
економічному змісту.

При цьому необхідною умовою для
віднесення сплачених (нарахованих) у
ціні товарів сум податку на додану
вартість до податкового кредиту є факт
реальності придбання товарів, вартість
яких відноситься до податкового
кредиту з податку на додану вартість.
Для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на додану
вартість витрати платника щодо сплати
(нарахування) відповідної суми податку
у складі ціни товару мають бути
підтверджені належним чином
складеними первинними документами, що
відображають реальність господарської
операції та є підставою для формування
податкового обліку платника податків.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій та підтверджено матеріалами
справи, у перевіреному податковим
органом періоді позивачем в межах
своєї господарської діяльності було
укладено ряд правочинів: - між ФОП
ОСОБА_4 та ТОВ «Сварімпекс» було
укладено угоду від 01.09.2012 р. № ДГ-усл 53,
предметом угоди є роботи по
обслуговуванню обладнання по
переробці відходів
сільськогосподарської продукції:
ремонт та профілактичні роботи. Строк
дії угоди від 01.09.2010 р. по 31.12.2012 р.; - між
позивачем та ТОВ «Техцентр Вектор»
01.10.2010р. було укладено угоду № 35/25 у
відповідності до якої ТОВ «Техцентр
Вектор» (Виконавець) виконує, а ФОП
ОСОБА_4 (Замовник) приймає роботи по
ремонту та обслуговуванню обладнання
по переробці відходів
сільськогосподарської продукції:
ремонт та профілактика роботи на
охолоджувальні, профілактичні роботи
на лінії пакування, обслуговування
електрообладнання, обслуговування
вузла пересування, тощо.

Відповідність господарських операцій
з вказаними контрагентами меті
діяльності позивача підтверджується
наявними в матеріалах справи
первинними документами
бухгалтерського та податкового обліку,
а саме: податковими накладними, актами
приймання виконаних робіт, платіжними
дорученнями, банківськими виписками.

Судом апеляційної інстанції вірно
встановлено, що вказані первинні
документи бухгалтерського та
податкового обліку за своєю формою та
змістом відповідають вимогам чинного
законодавства, засвідчують факт
виконання позивачем зобов'язань з
оплати вартості виконаних робіт і
послуг за вказаними правочинами шляхом
перерахування грошових коштів.

Крім того, суд апеляційної інстанції
правомірно вважає помилковим висновок
відповідача в акті перевірки про
невідповідність актів виконаних робіт
ТОВ «Сварімпекс» нормам частин 1,2 ст. 839,
ст. 840 Цивільного кодексу України,
оскільки у спірних правовідносинах не
виконувались роботи, які б підпадали
під дію вказаних норм права.

Таким чином, матеріалами справи
підтверджено факт виконання позивачем
та його контрагентами зобов'язань за
спірними правочинами.

Також, як вбачається з акту перевірки, в
якості доказу не підтвердження
реальності господарських операцій,
відповідач посилається на недоліки,
які на його думку мають місце в
діяльності підприємств-контрагентів,
посилаючись при цьому лише на акти
перевірок останніх складених ДПІ у
Жовтневому районі м. Харкова та ДПІ у
Червонозаводському районі м. Харкова.

Однак, обставини вказані у зазначених
документах не є підставою для
позбавлення платника податку права на
податковий кредит з податку на додану
вартість у випадку, коли останній
виконав усі передбачені законом умови
стосовно отримання такого права та має
необхідні документальні підтвердження
розміру свого податкового кредиту.

Чинне законодавство не зобов'язує
платника податків перевіряти
безпосередніх контрагентів на предмет
виконання ними вимог податкового
законодавства перед тим, як відносити
відповідні суми податку на додану
вартість до податкового кредиту.

Неприпустимість притягнення до
відповідальності однієї компанії, у
випадку за неправомірні дії іншої
компанії підтверджується практикою
Європейського суду з прав людини. Так, в
пункті 71 рішення у справі «Булвес» АД
проти Болгарії» Європейського суду з
прав людини дійшов такого висновку: «...
Суд вважає, що компанія-заявник не
повинна нести відповідальність за
наслідки невиконання постачальником
його обов'язків щодо своєчасного
декларування податку на додану
вартість і, як наслідок, сплачувати
податок на додану вартість повторно
разом із пенею. Суд вважає, що такі
вимоги прирівнюються до надзвичайного
обтяження для компанії-заявника, що
порушило справедливий баланс, який
повинен був підтримуватися між
вимогами загальних інтересів та
вимогами захисту права власності».

Отже, Європейський суд з прав людини
чітко визначає правило індивідуальної
відповідальності платника податків.
Тобто, добросовісний платник податків
не має зазнавати негативних наслідків
через порушення з боку його
контрагента.

Таким чином, висновки податкового
органу про вчинення платником податків
порушень податкового законодавства
щодо неправомірності формування
податкового кредиту з податку на
додану вартість за період, що
перевірявся, мають характер припущень
та є необґрунтованими, а відтак, не
можуть бути покладені в основу
спірного податкового
повідомлення-рішення.

Частиною другою статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову. Проте
податковий орган цього обов'язку не
виконав.

Доводи касаційної скарги не дають
підстав вважати, що при прийнятті
оскаржуваного рішення судом
апеляційної інстанції було порушено
норми матеріального та процесуального
права.

Беручи до уваги вищевикладене, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку, що судом апеляційної
інстанції виконано всі вимоги
процесуального законодавства,
всебічно перевірено обставини справи,
вирішено справу у відповідності до
норм матеріального права, постановлено
обґрунтоване рішення, в якому повно
відображені обставини, що мають
значення для справи.

За наведених обставин та з урахуванням
викладеного, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України не
знаходить підстав, які могли б
призвести до скасування оскаржуваних
судових рішень.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 220, 2201, 223, 224, 230, 231, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Балаклійському районі
Харківської області Державної
податкової служби відхилити.

Постанову Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 13.09.2012 р. у справі № 2а-4045/12/2070
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення. Заява про перегляд
судового рішення в адміністративній
справі Верховним Судом України може
бути подана з підстав, в порядку та у
строки, що встановлені статтями 236-238
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя (підпис) І.В.
Приходько Судді: (підпис) І.О.
Бухтіярова (підпис) О.В. Вербицька