Справа № 2а-10184/11/2670
Суддя: Нечитайло О.М.
Дата ухвалення: 2014-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 серпня 2014 року м. Київ
К/9991/53921/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Головуючий:Нечитайло О.М.Судді:
Ланченко Л.В. Пилипчук Н.Г.,розглянувши
у порядку письмового
провадженнякасаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Подільському
районі м. Києва Державної податкової
служби

на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від
25.10.2011 р.

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 07.08.2012 р.

у справі № 2а-10184/11/2670

за позовом Суб'єкта підприємницької
діяльності ОСОБА_4

до Державної податкової інспекції у
Подільському районі м. Києва

про визнання неправомірним та
скасування податкового
повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Суб'єкт підприємницької діяльності
ОСОБА_4 (далі-позивач) звернувся до суду
з адміністративним позовом до
Державної податкової інспекції у
Подільському районі м. Києва
(далі-відповідач) про визнання
неправомірним та скасування
податкового повідомлення-рішення.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
25.10.2011 р., залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 07.08.2012 р.,
адміністративний позов задоволено:
визнано дії відповідача
неправомірними та скасовано податкове
повідомлення-рішення від 30.03.2011 р.
№. Стягнуто з Державного бюджету
України на користь позивача судові
витрати у розмірі 3,40 грн.

Вважаючи, що рішення судів першої та
апеляційної інстанцій прийняті з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, відповідач
звернувся до Вищого адміністративного
суду України із касаційною скаргою, в
якій просить їх скасувати та прийняти
нове судове рішення, яким у задоволенні
позовних вимог відмовити.

Письмових заперечень на касаційну
скаргу від позивача до Вищого
адміністративного суду України не
надходило.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 КАС України, суд
касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні та вирішувати питання
про достовірність того чи іншого
доказу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи
наведені у касаційній скарзі,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлені такі фактичні обставини
справи.

Як свідчать матеріали справи, позивач
зареєстрований як суб'єкт
підприємницької діяльності -фізична
особа (свідоцтво серія НОМЕР_4), видане
Деснянською районною у місті Києві
державною адміністрацією 03.11.2004 р. № 2 001094. З 01.01.2011 р. позивач перебував
на спрощеній системі оподаткування
(Свідоцтво про сплату єдиного податку
від 01.01.2011 р. № НОМЕР_3). Видом діяльності
позивача, згідно з даними Свідоцтва, є,
зокрема, здавання в оренду власного
нерухомого майна. Місцем здійснення
діяльності є АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2.

Судами встановлено, 15.04.2011 р. позивачу
було вручено спірне податкове
повідомлення-рішення від 30.03.2011 р. №
, яким визначено суму податкового
зобов'язання за платежем: «плата за
землю, що вноситься фізичними особами,
» у розмірі 10 570,52 грн. 52 коп. з
граничним строком сплати - 60 днів з дати
його вручення.

Визначаючись із висновком про
необхідність задоволення позовних
вимог, суди попередніх інстанцій,
виходили з того, що позивач є суб'єктом
підприємницької діяльності та
перебуває на спрощеній системі
оподаткування, земельні ділянки, за які
контролюючим органом позивачу було
нараховано суму податку за землю
останній використовує для здійснення
власної господарської діяльності, а
тому, виходячи зі змісту ст. 6 Указу
Президента «Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності
суб'єктів малого підприємництва» та
підрозділу 8 Перехідних положень
Податкового кодексу України, не є
платником податку на землю.

Колегія суддів погоджується з таким
доводами судів попередніх інстанцій
виходячи з наступного.

Так, розміри та порядок плати за
використання земельних ресурсів, а
також відповідальність платників та
контроль за правильністю обчислення і
справляння земельного податку
визначено Законом України «Про плату
за землю».

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про
плату за землю» об'єктом плати за землю
є земельна ділянка, а також земельна
частка (пай), яка перебуває у власності
або користуванні, у тому числі на
умовах оренди. Суб'єктом плати за землю
(платником) є власник земельної
ділянки, земельної частки (паю) і
землекористувач, у тому числі орендар.

Водночас, ч.1 ст. 6 Указу «Про спрощену
систему оподаткування, обліку і
звітності суб'єктів підприємницької
діяльності» від 03.07.1998 р. №727/98
встановлено, що суб'єкт малого
підприємництва, який сплачує єдиний
податок, не є платником плати (податку)
за землю.

Відповідно до пункту 6 Постанови КМУ
від 16.03.2000 р. №507 «Про роз'яснення Указу
Президента України від 03.07.1998 р. №727/98»
суб'єкт малого підприємництва, який
згідно з абзацом п'ятим частини першої
статті 6 не є платником плати (податку)
за землю, звільняється від плати
(податку) за землю лише за земельні
ділянки, які використовуються ним для
провадження підприємницької
діяльності.

Системний аналіз наведених
нормативних положень у їх сукупності
дає підстави для висновку, що
законодавством встановлені дві
обов'язкові умови, за яких суб'єкт
підприємницької діяльності не є
платником плати (податку) за землю:
перебування на спрощеній системі
оподаткування зі сплатою єдиного
податку, про що отримано свідоцтво про
сплату єдиного податку та те, що
земельні ділянки, які є об'єктом плати
за землю, мають використовуватися для
провадження підприємницької
діяльності.

За наведених обставин, а також зважаючи
на той факт, що спірні земельні ділянки
позивача під об'єктами нерухомості,
розташовані за адресами: АДРЕСА_1 та
АДРЕСА_2 та передані в оренду (договори
оренди нежитлового приміщення № 12 від
26.06.2008 р. та № 06-12/10 від 06.12.2010 р.),
використовується у його
підприємницькій діяльності, судові
інстанцій правомірно визначились із
тим, що висновок відповідача про
порушення вимог Закону України «Про
плату за землю» в частині несплати
земельного податку за 2011 рік є таким, що
не ґрунтується на нормах чинного на час
виникнення спірних правовідносин
законодавства.

З урахуванням викладеного суд
касаційної інстанції погоджується із
висновками попередніх судових
інстанцій стосовно наявності підстав
для задоволення позовних вимог у
частині скасування спірного
податкового повідомлення-рішення від
30.03.2011 р. №.

Разом із тим, судова колегія не може
погодитись із обґрунтованістю
позовних вимог у частині визнання
неправомірними дій відповідача, які
полягали у нарахуванні позивачу
податкового зобов'язання.

Так, за змістом ч. 1 ст. 2 КАС України,
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ

Отже, наслідком розв'язання
публічно-правового спору по суті має
бути захист порушеного суб'єктивного
права позивача.

Відтак, у разі незгоди з рішенням
суб'єкта владних повноважень, яким
платнику податку визначені податкові
зобов'язання належним способом захисту
є вимога про скасування такого рішення,
тоді як дії податкового органу з
нарахування податкових зобов'язань не
можна вважати такими, що самі по собі
породжують, змінюють або припиняють
права та обов'язки позивача у сфері
публічно-правових відносин.

Тому, суд касаційної інстанції
приходить до висновку, що рішення судів
попередніх інстанцій у частині
задоволення позовних вимог у цій
частині підлягають скасуванню.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 210-232 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Подільському
районі м.Києва Державної податкової
служби задовольнити частково.

2. Постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від
25.10.2011 р. та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 07.08.2012 р. у справі №
2а-10184/11/2670 скасувати у частині
задоволення позовних про визнання дій
відповідача неправомірними, та
прийняти у цій частині нову постанову,
якою у задоволенні позовних вимог
відмовити.

У решті Постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від
25.10.2011 р. та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 07.08.2012 р. у справі №
2а-10184/11/2670 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили
через п'ять днів після направлення її
копії особам, які беруть участь у
справі, та може бути переглянута з
підстав, встановлених статтею 237
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя:Нечитайло О.М.
Судді:Ланченко Л.В. Пилипчук Н.Г.