Справа № 810/4636/14
Суддя: Леонтович А.М.
Дата ухвалення: 2014-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

810/4636/14

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 вересня 2014 року 810/4636/14

Суддя Київського окружного адміністративного суду Леонтович А.М., розглянувши матеріали позовної заяви Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю «Нова Експедиція» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені,-

В С Т А Н О В И В:

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач порушив вимоги статті 19 Закону України від 21 березня 1991 року № 875-ХІІ "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" і не забезпечив працевлаштування інвалідів згідно з встановленим законом нормативом, тому зобов’язаний сплатити до Фонду соціального захисту інвалідів передбачені законом адміністративно господарські санкції. Оскільки відповідач суму адміністративно-господарських санкцій самостійно не сплатив, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 5 серпня 2014 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

В судове засідання призначене на 28 серпня 2014 року представник позивача не з'явився. Надіслав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, просив позов задовольнити та здійснювати розгляд справи у порядку письмового провадження.

Представник відповідача позов не визнав, надав суду письмові заперечення проти позову, в яких зазначив, що ТОВ «Нова Експедиція» у 2013 році вчинено усі визначені законодавством дії, направлені на створення робочих місць для інвалідів та забезпечення працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, передбаченого Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21.03.1991 № 875-XII, у зв`язку з чим вимоги позивача про стягнення з підприємства адміністративно - господарських санкцій та пені є безпідставними.

Відповідач в судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. 28 серпня 2014 року від представника відповідача через канцелярію суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності відповідача у порядку письмового провадження.

Наявність клопотань сторін про розгляд справи за їх відсутності, відповідно до приписів статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для здійснення розгляду справи у порядку письмового провадження на підставі наявних у ній доказів.

За таких обставин суд ухвали здійснювати розгляд справи у порядку письмового провадження за наявними у матеріалах справи доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, врахувавши норми закону, які діяли на момент виникнення правовідносин між сторонами, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно з наказом Міністерства соціальної політики України від 14 квітня 2011 року №129, Фонд соціального захисту інвалідів є бюджетною установою, діяльність якої спрямовується, координується та контролюється Державною службою з питань інвалідів та ветеранів, здійснює реалізацію в межах своєї компетенції заходів щодо забезпечення зайнятості та працевлаштування інвалідів, виконує програми щодо соціального захисту інвалідів, а отже - є суб'єктом владних повноважень. Пунктом 4 частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що компетенція адміністративних судів поширюється на спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених законом.

Відповідно до приписів статті 1 Закону № 875-XII, інваліди в Україні володіють усією повнотою соціально-економічних, політичних, особистих прав і свобод, закріплених Конституцією України, законами України та міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Стаття 6 Закону України № 875-XIIвизначає, що Захист прав, свобод і законних інтересів інвалідів забезпечується в судовому або іншому порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України №875-ХII з метою реалізації творчих і виробничих здібностей інвалідів та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом. Право інвалідів на працю, їх працевлаштування реалізується шляхом створення спеціального робочого місця, адаптацією основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей інваліда.

Статтею 18 Закону № 875-ХІІ встановлено обов'язок для підприємств, установ та організацій, фізичних осіб, які використовують найману працю, виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини третьої пункту другого Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 70 від 31 січня 2007 року, інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів роботодавці подають центру зайнятості за місцем їх реєстрації як платників страхових внесків на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття за формою, затвердженою Мінпраці за погодженням з Держкомстатом.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою статті 19 Закону України № 875-ХІІ, і забезпечують працевлаштування інвалідів.

Крім того, зазначена у звітах форми 3-ПН інформація про наявність на підприємстві вільних робочих місць (вакантних посад) сприяє у працевлаштуванні громадян, які потребують соціального захисту і не здатні на рівних умовах конкурувати на ринку праці, у тому числі інвалідів.

Таким чином, за своїм змістом звіт за формою 3-ПН є актом інформування органів працевлаштування про створені на підприємстві робочі місця для працевлаштування інвалідів і, водночас, запитом про направлення на підприємство інвалідів для працевлаштування.

У свою чергу, забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, в силу приписів частини першої статті 18 Закону України № 875-XII здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості. Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань (частина третя статті181 Закону України № 875-XII).

Згідно із статтею 20 Закону № 875-ХІІ, підприємства (об'єднання), установи і організації незалежно від форми власності і господарювання, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим частиною першою статті 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві (в об'єднанні), в установі, організації за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю.

Частиною другою статті 20 Закону № 875-ХІІ передбачено, що порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Відповідно до пунктів 2, 4 Порядку сплати підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, суми адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрі України від 31.01.2007 № 70, роботодавці сплачують суму адміністративно-господарських санкцій відділенням Фонду соціального захисту інвалідів за місцем їх реєстрації як юридичних осіб до 15 квітня року, що настає за роком, в якому відбулося порушення нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, а порушення строків сплати суми адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені у розмірі 120 відсотків річних облікової ставки національного банку України за кожний календарний день прострочення.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, вимоги позивача про притягнення відповідача до відповідальності та застосування до нього адміністративно-господарських санкцій основуються на звіті про зайнятість і працевлаштування інвалідів за формою 10-ПІ за 2013 рік, поданим відповідачем до Фонду соціального захисту інвалідів, з якого випливає, що на підприємстві відповідача повинні працювати 54 особи-інваліди, а працює лише 32 особи (а.с.6).

Оскільки, виходячи із визначеного законом нормативу по створенню робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів вільними залишилися 22 робочих місць, позивачем зроблено висновок про порушення вимог закону відносно працевлаштування інвалідів. Суму адміністративно-господарських санкцій позивач доказує відповідними розрахунками виходячи із середньої річної заробітної плати працівника на підприємстві відповідача (а.с. 7).

Разом з тим, відповідачем було надано суду звітність за формою № 3-ПН, про наявність вакансій, у період з січня 2013 року по грудень 2013 року (а.с. 22-33), відповідно до вказаної звітності, для інвалідів на підприємстві протягом 2013 року створені робочі місця , а саме водій автотранспортних засобів, слюсар з ремонту автомобілів.

Суд вважає за необхідне наголосити, що у силу положень статті 18 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" обов'язок пошуку інвалідів для працевлаштування, покладено на центральний орган виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органи місцевого самоврядування, громадські організації інвалідів.

Тобто обов'язок відповідача створити робочі місця для інвалідів не кореспондує обов’язку самостійного пошуку інвалідів з метою подальшого працевлаштування.

Жодних доказів того, що відповідачем не виділено та не створено робочі місця для працевлаштування інвалідів Київським обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів не надано та не доведено факту протиправної відмови у працевлаштуванні інвалідів з боку підприємства.

Натомість, судом встановлено, що окрім передбачених законодавством дій із створенням відповідних робочих місць для інвалідів, відповідачем надсилались листи до Бориспільського міськрайонного центру зайнятості із переліком наявних вакансій та вимогами щодо кандидатів на вакантні посади (а.с. 34-57)

Відтак, суд дійшов висновку, що відповідачем було виконано вимоги статті 18 Закону України № 875-XII щодо обов`язку створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, надання державній службі зайнятості і Фонду соціального захисту інвалідів інформації, необхідної для організації працевлаштування інвалідів та звітності про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оцінюючи доводи позивача про наявність у відповідача обов`язку сплачувати адміністративно - господарські санкції внаслідок невиконання ним визначеного статтею 19 Закону України № 875-XII нормативу по створенню робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у 2013 році суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що адміністративно - господарські санкції за своєю правовою природою є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв`язку зі скоєнням правопорушення.

Частиною другою статті 218 Господарського кодексу України визначено, що учасник господарських відносин відповідає за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Таким чином, адміністративно - господарські санкції за незабезпечення працевлаштування інвалідів у кількості, що відповідає нормативу, не можуть застосовуватись до суб`єкта господарювання у разі, якщо такий суб`єкт вжив усіх передбачених законодавством заходів для працевлаштування останніх, тобто коли у його діях немає складу правопорушення.

Аналогічна правова позиція висвітлена, зокрема, в постановах Верховного Суду України від 22.12.2009 по справі № 21-2151во09 та від 16.04.2013 у справі № 21-81а13.

Аналізуючи викладені обставини у їх сукупності суд дійшов висновку, що у діях відповідача відсутній склад правопорушення, оскільки ним у 2013 році вжито усіх залежних від нього заходів, необхідних для виділення та створення у належній кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів, їх пошуку та працевлаштування. Відтак, у діях відповідача відсутня вина, наявність якої є обов'язковою умовою для застосування до відповідача адміністративно-господарських санкцій, передбачених положеннями статті 20 Закону України № 875-XII.

В силу положень частини 1 статті 69 Кодексу адміністративного судочинства, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтується її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

У взаємозв'язку із викладеним, суд зазначає, що належних та допустимих доказів того, що відповідач не вжив залежних від нього заходів, направлених на забезпечення прав інвалідів, в ході розгляду справи не надано.

Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення адміністративно-господарської санкції та пені є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. 9, 14, 70, 71, 86, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішення за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі проголошення лише вступної та резолютивної частини постанови або прийняття постанови у письмовому провадженні – протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Суддя Леонтович А.М.