Справа № 2а-11529/10/2070
Суддя: Ланченко Л.В.
Дата ухвалення: 2014-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 вересня 2014 року
м. Київ К/9991/13489/11

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючого Ланченко Л.В.

суддів Сіроша М.В.

Цвіркуна Ю.І.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу

Спеціалізованої державної податкової
інспекції по роботі з великими
платниками податків у м.Харкові

на постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 22.12.2010 та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 17.02.2011

у справі №2-а-11529/10/2070

за позовом Державного підприємства
«Теплоелектроцентраль-2 «Есхар»

до Спеціалізованої державної
податкової інспекції по роботі з
великими платниками податків у
м.Харкові

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 22.12.2010,
залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 17.02.2011,
позов задоволено. Визнано
протиправними та скасовано податкові
повідомлення-рішення СДПІ по роботі з
ВПП у м.Харкові №/0 від 07.09.2010,
№/0 від 07.09.2010.

У справі відкрито касаційне
провадження за касаційною скаргою
відповідача, у якій ставиться питання
про скасування рішення суду першої та
апеляційної інстанції та про відмову в
позові, з підстав порушення норм
матеріального та процесуального права.

Перевіривши під час попереднього
судового засідання повноту
встановлення обставин справи та
правильність їх юридичної оцінки в
судових рішеннях, в межах доводів
касаційної скарги, колегія суддів
дійшла висновку, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з
такого.

Відповідачем проведено невиїзну
документальну перевірку позивача щодо
підтвердження відомостей, отриманих
від особи, яка мала правові відносини з
платником податків - ТОВ «Кіпаріс-99» за
період з 22.04.2008 по 08.05.2010, за
результатами якої складено акт №
3197/18-010/30034023 від 26.08.2010.

За висновками акта перевірки позивачем
порушено:

- ч. 1 ст. 203, ст. 215, п. 1 ст. 216, ст. 228 ЦК
України в частині недодержання вимог
зазначених статей в момент вчинення
правочинів, які не спрямовані на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ними по правочинах,
здійснених ДП «ТЕЦ-2 «Есхар» з ТОВ
«Кіпаріс-99»;

- п.3.1 ст.3, пп.5.2.1 п.5.2 п. 5.1 ст. 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» № 334/94-ВР від 28.12.1994, що
призвело до заниження податку на
прибуток за період з 1 кварталу 2009 року
по 3 квартал 2009 року на суму 2672,13 грн.;

- пп. 7.4.1, 7.4.4, 7.4.5 п. 7.4. ст. 7 Закону України
«Про податок на додану вартість»
№168/97-ВР від 03.04.1997, в результаті чого
підприємством занижено податок на
додану вартість в сумі на 1922,90 грн.

На підставі акта перевірки
відповідачем прийнято податкове
повідомлення - рішення №/0 від
07.09.2010, яким визначено податкове
зобов'язання з податку на прибуток
підприємств в розмірі 266822,003919,56 грн. (за
основним платежем 2672,13 грн. та штрафні
(фінансові) санкції 1247,43 грн.) та
податкове повідомлення - рішення
№/0 від 07.09.2010, яким визначено
податкове зобов'язання з ПДВ в розмірі
2884,35 грн. (за основним платежем 1922,90 грн.
та штрафні (фінансові) санкції 961,45 грн.).

Суд касаційної інстанції не вбачає
порушень судом першої та апеляційної
інстанції норм матеріального та
процесуального права, на які
посилається відповідач у касаційній
скарзі, та вважає, що судом повно
встановлено обставини у справі, яким
надана правильна правова оцінка на
підставі законодавства, яке
врегульовує спірні відносини.

Правила обчислення і сплати податку на
додану вартість визначені ст.7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», а віднесення витрат
платника податку до валових ст. 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» (в редакціях, що існували
на час виникнення спірних
правовідносин).

Відповідно до пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи із
договірної (контрактної) вартості
товарів (послуг), але не вище рівня
звичайних цін, у разі якщо договірна
ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8-1 цього Закону.

Підпунктом 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 зазначеного
Закону встановлено, що не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

У разі коли на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
підпунктом документами, платник
податку несе відповідальність у
вигляді фінансових санкцій,
установлених законодавством,
нарахованих на суму податкового
кредиту, не підтверджену зазначеними
цим підпунктом документами.

Згідно з пп.5.3.9 п.5.3 ст.5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» не належать до складу
валових витрат будь-які витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Відповідно до п. 2.1 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Мінфіну України від 24.05.1995 №88,
первинними документами є письмові
свідоцтва, що фіксують та
підтверджують господарські операції,
включаючи розпорядження та дозволи
адміністрації (власника) на їх
проведення. Господарські операції це
факти підприємницької та іншої
діяльності, що впливають на стан майна,
капіталу, зобов'язань і фінансових
результатів.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що у періоді, що
перевірявся між позивачем та ТОВ
«Кіпаріс-99» досягнуто домовленостей
щодо поставки товару, виконання яких
підтверджено рахунками-фактурами на
оплату товарів, платіжними дорученнями
про проведення такої оплати,
видатковими накладними на отримання
товару, зазначеного в
рахунках-фактурах, податковими
накладними, оприбуткування позивачем
отриманого від ТОВ «Кіпаріс-99» товару
на складі підприємства оформлено
приходними ордерами.

Укладені позивачем з вищезазначеним
контрагентом господарські
зобов??язання за формою та змістом
відповідають вимогам законодавства, їх
виконання підтверджується податковими
та видатковим накладними, іншою
первинною документацією в розумінні
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні», поставлені товари
використані позивачем у господарській
діяльності, що давало йому підстави
для віднесення вартості придбаного до
складу скоригованих валових витрат
декларації з податку на прибуток
підприємства, а сум сплаченого в ціні
придбання податку на додану вартість
до складу податкового кредиту.

Судом першої та апеляційної інстанції
досліджувались обставини
добросовісності позивача, при вчиненні
згаданих господарських операцій з
вищезазначеним контрагентом, на час
укладення правочинів позивач мав
офіційну інформацію щодо нього з метою
зменшення ризиків негативних
наслідків вчинення господарських
операцій, який був зареєстрований в
ЄДРПОУ, був юридичною особою,
наділеною цивільною правоздатністю і
дієздатністю, перебував на обліку як
платник податків, у тому числі був
платником податку на додану вартість.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України
«Про державну реєстрацію юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців» вiд
15.05.2003, якщо відомості, які підлягають
внесенню до Єдиного державного
реєстру, були внесені до нього, то такі
відомості вважаються достовірними і
можуть бути використані в спорі з
третьою особою, доки до них не внесено
відповідних змін.

Законодавством України не передбачено
обов'язок покупця перевіряти
відповідність законодавству статутних
та реєстраційних документів продавця,
а також перевіряти наміри продавця
щодо сплати ним податків.

За таких обставин судова колегія
погоджується з висновками судів
попередніх інстанцій, що позивач не
може нести відповідальність як за
несплату податків його контрагентом,
так і за можливу недостовірність
відомостей про них, включених до
Єдиного державного реєстру, за умови
необізнаності щодо такої.

Не можуть бути підставою для інших
висновків і доводи відповідача про
нікчемність вищезазначених
правочинів, оскільки висновки щодо
завідомої суперечності правочину
інтересам держави та суспільства
контролюючі органи можуть робити
виключно в аспекті того, чи суперечить
відповідний правочин фіскальним
інтересам держави, забезпечення яких
покладається на контролюючі органи.

В інших випадках аналіз дотримання
чинного законодавства при укладенні
та/або виконанні правочинів, у тому
числі на предмет порушення інтересів
держави, не належить до компетенції
податкових органів.

Можливе недотримання вимог інших
галузей законодавства при укладенні
правочинів, якими опосередковані
спірні господарські операції, не
свідчить про спрямованість
відповідних правочинів на ухилення від
оподаткування.

В розглядуваній справі спірні договори
були належним чином відображені
позивачем у податковому обліку, жодних
свідчень того, що спірні договори
та/або їх виконання спричинило
заниження чи приховування об'єктів
оподаткування у відповідних
господарських операціях з боку їх
учасників, судами не встановлено.

Крім того, наявність умислу та
обставини щодо виконання угод,
стосовно дійсності яких виник спір,
сходять до предмету доказування в
судовому процесі, зокрема, до таких
доказів належить обвинувальний вирок,
який набрав законної сили, що
підтверджував би факт ухилення від
сплати податків конкретними
посадовими особами суб'єктів
господарської діяльності за
наслідками виконання оспорюваних угод.
Однак доказів постановлення вироків,
які б містили в собі встановлені судом
об'єктивні дані про нікчемність
оспорюваних угод відповідачем не
надано.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

З огляду на викладене, висновки судів
попередніх інстанцій свідчать про
правильне застосування норм
матеріального права. Підстав для
скасування судових рішень, з мотивів
викладених в касаційній скарзі, не
вбачається.

Керуючись ст. ст. 220-1, 223, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Спеціалізованої
державної податкової інспекції по
роботі з великими платниками податків
у м.Харкові відхилити, а постанову
Харківського окружного
адміністративного суду від 22.12.2010 та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 17.02.2011
залишити без змін.

Ухвала вступає в законну силу з моменту
проголошення. Заява про перегляд
судового рішення в адміністративній
справі Верховним Судом України може
бути подана з підстав, в порядку та у
строки встановлені ст.ст.236-238 КАС
України.

Головуючий
Л.В.Ланченко

Судді
М.В.Сірош

Ю.І.Цвіркун