Справа № 822/2656/14
Суддя: Кузьмишин В.М.
Дата ухвалення: 2014-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 822/2656/14
Головуючий у 1-й інстанції: Польовий
Суддя-доповідач: Кузьмишин В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2014 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Кузьмишина В.М.

суддів: Боровицького О. А. Сушка О.О.

при секретарі: Сокольвак Ю.В.

за участю представників сторін:

представника позивача: ОСОБА_2;

представника відповідача: Івахова
Михайла Дмитровича,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1
на постанову Хмельницького окружного
адміністративного суду від 27 червня
2014 року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_1 до Управління Державної
міграційної служби України в
Хмельницькій області про визнання
неправомірним та скасування рішення , -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся з позовом до
управління ДМС України в Хмельницькій
області про визнання неправомірним та
скасування рішення відповідача від
17.06.2014 року про примусове повернення з
України громадянина республіки
Туреччина ОСОБА_1 в частині заборони
в'їзду на територію України терміном на
три роки.

В обґрунтування позовних вимог вказує,
що відповідачем в оскаржуваному
рішенні не наведено достатніх підстав,
які б за змістом ст. 13 Закону України
«Про правовий статус іноземців та осіб
без громадянства» надали йому законну
можливість заборонити позивачу
в'їжджати на територію України
протягом трьох років. Вважає
оскаржуване рішення в частині заборони
в'їзду до України терміном на три роки
неправомірним та просить його
скасувати.

Постановою Хмельницького окружного
адміністративного суду у задоволенні
вказаного позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим
рішенням, позивач подав апеляційну
скаргу, у якій просив скасувати
постанову суду першої інстанції та
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити його позов.

В обґрунтування апеляційної скарги
послався на неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, що, на його думку,
призвело до неправильного вирішення
спору.

У судовому засіданні представник
позивача підтримав доводи апеляційної
скарги та просив суд її задовольнити.

Представник відповідача заперечував
проти доводів апеляційної скарги та
просив суд залишити її без задоволення,
а постанову суду першої інстанції - без
змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представників сторін, перевіривши
доводи апеляційної скарги наявними у
матеріалах справи письмовими доказами,
надавши їм оцінку, перевіривши
законність та обґрунтованість
постанови суду першої інстанції,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційну скаргу слід задовольнити, а
постанову суду першої інстанції
скасувати зважаючи на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено під час апеляційного
розгляду, що позивач є громадянином
республіки Туреччина, що
підтверджується копією його паспорта
серії U № 03093754 від 05.09.2011 року.

17.06.2014 року під час проведення
працівниками управління ДМС України в
Хмельницькій області профілактичних
заходів на території м. Хмельницького
було виявлено громадянином республіки
Туреччина ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, який
прибув на територію України 25.02.2014 року
через КПП «Львів» у приватних справах.

Того ж дня позивача притягнуто до
адміністративної відповідальності за
ч. 1 ст. 203 КУпАП, а також прийнято
рішення № 55 про примусове повернення з
України громадянина Республіки
Туреччини ОСОБА_1 і заборону його в'їзду
на територію України терміном на три
роки (до 17 червня 2017 року).

Позивач вважав оскаржуване рішення в
частині заборони в'їзду до України
терміном на три роки неправомірним та
просив його скасувати.

Суд першої інстанції відмовляючи у
задоволенні позову виходив із його
необгрунтованості.

Колегія суддів не погоджується із
висновком суду першої інстанції
зважаючи на таке.

Правовий статус іноземців та осіб без
громадянства, які перебувають в
Україні, визначається Законом України
"Про правовий статус іноземців та осіб
без громадянства" від 22.09.2011 року № 3773-VI
(далі - Закон).

Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 1 цього Закону
іноземцями та особами без
громадянства, які тимчасово
перебувають на території України є
іноземці та особи без громадянства, які
перебувають на території Україні
протягом дії візи або на період,
установлений законодавством чи
міжнародним договором України, або
якщо строк їх перебування на території
України продовжено в установленому
порядку.

Відповідно до ст. 1 Угоди між Кабінетом
Міністрів України та Урядом Турецької
Республіки про умови взаємних поїздок
громадян, затвердженої постановою
Кабінету Міністрів України № 329 від
25.04.2012 року, громадяни держави однієї
Сторони в'їжджають, виїжджають,
прямують транзитом і перебувають на
території держави іншої Сторони без
віз на підставі дійсних проїзних
документів, зазначених у Додатку до
цієї Угоди, за умови, що строк їхнього
безперервного перебування не
перевищує тридцяти (30) днів від дати
їхнього в'їзду. При цьому сумарний
термін їх перебування на території
держави іншої Сторони не повинен
перевищувати дев'яносто (90) днів
протягом ста вісімдесяти (180) днів.

Водночас в силу вимог абз. 2 п. 2 Порядку
продовження строку перебування та
продовження або скорочення строку
тимчасового перебування іноземців та
осіб без громадянства на території
України, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 15.02.2012
року № 150 (далі - Порядок), іноземці та
особи без громадянства, які на законній
підставі прибули в Україну, можуть
тимчасово перебувати на її території
не більш як 90 днів протягом 180 днів з
дати першого в'їзду з держав з
безвізовим порядком в'їзду, якщо інший
строк не визначено міжнародними
договорами України.

Строк перебування іноземців та осіб
без громадянства на території України
продовжується у разі, коли вони прибули
з держав з безвізовим порядком в'їзду
за наявності обґрунтованих підстав
(лікування, вагітність чи пологи,
догляд за хворим членом родини,
оформлення спадщини, подання заяви про
отримання дозволу на імміграцію чи
набуття громадянства України тощо) та
за умови подання підтверджувальних
документів - на період існування таких
підстав, але не більш як 180 днів з дати
останнього в'їзду в Україну (п. 6
Порядку).

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону
іноземець або особа без громадянства
можуть бути примусово повернуті в
країну походження або третю країну,
якщо їх дії порушують законодавство
про правовий статус іноземців та осіб
без громадянства або суперечать
інтересам забезпечення національної
безпеки України чи охорони
громадського порядку, або якщо це
необхідно для охорони здоров'я, захисту
прав і законних інтересів громадян
України за рішенням центрального
органу виконавчої влади, що забезпечує
реалізацію державної політики у сфері
міграції, органу Служби безпеки
України або органу охорони державного
кордону (стосовно іноземців та осіб без
громадянства, які затримані ними у
межах контрольованих прикордонних
районів під час спроби або після
незаконного перетинання державного
кордону України), з подальшим
повідомленням протягом 24 годин
прокурору про підстави прийняття
такого рішення. У рішенні про примусове
повернення зазначається строк,
протягом якого іноземець або особа без
громадянства повинні виїхати з
України. Зазначений строк не повинен
перевищувати 30 днів з дня прийняття
рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону рішення про
примусове повернення іноземців та осіб
без громадянства, зазначених у частині
першій цієї статті, може
супроводжуватися забороною щодо
подальшого в'їзду в Україну строком на
три роки. Строк заборони щодо
подальшого в'їзду в Україну
обчислюється з дня винесення такого
рішення. Порядок виконання рішення про
заборону щодо подальшого в'їзду в
Україну визначає Кабінет Міністрів
України.

Через призму наведених правових норм
колегія суддів зауважує, що
уповноважені органи державної влади
(міграційні органи, органи Служби
безпеки України, органи охорони
державного кордону), приймаючи рішення
про примусове повернення іноземця або
особи без громадянства до країни
проходження, не зобов'язані одночасно
приймати рішення й про заборону в'їзду
цієї особи на територію України і такі
їх повноваження мають дискреційний
характер.

Надаючи правову оцінку висновкам суду
першої інстанції, колегія суддів бере
до уваги посилання апелянта на
положення статті 26 Закону України "Про
правовий статус іноземців та осіб без
громадянства", оскільки останньою не
визначено підстави для заборони в'їзду
в Україну іноземцю або особі без
громадянства, а лише передбачено
можливість встановлення такої
заборони строком на 3 роки у випадку
прийняття рішення про примусове
повернення.

В свою чергу, судова колегія зауважує,
що при прийнятті рішення про заборону
в'їзду на територію України іноземця
або особи без громадянства, щодо яких
приймається рішення про примусове
повернення в країну походження, суб'єкт
владних повноважень повинен
керуватися передбаченими законом
підставами для заборони в'їзду в
Україну іноземців та осіб без
громадянства, які визначені у ст. 13
Закону, відповідно до якої, в'їзд в
Україну іноземцю або особі без
громадянства не дозволяється:

в інтересах забезпечення національної
безпеки України або охорони
громадського порядку;

якщо це необхідно для охорони здоров'я,
захисту прав і законних інтересів
громадян України та інших осіб, які
проживають в Україні;

якщо при клопотанні про в'їзд в Україну
така особа подала про себе завідомо
неправдиві відомості або підроблені
документи;

якщо паспортний документ такої особи,
віза підроблені, зіпсовані чи не
відповідають установленому зразку або
належать іншій особі;

якщо така особа порушила у пункті
пропуску через державний кордон
України правила перетинання
державного кордону України, митні
правила, санітарні норми чи правила або
не виконала законних вимог посадових
та службових осіб органів охорони
державного кордону, органів доходів і
зборів та інших органів, що здійснюють
контроль на державному кордоні;

якщо під час попереднього перебування
на території України іноземець або
особа без громадянства не виконали
рішення суду або органів державної
влади, уповноважених накладати
адміністративні стягнення, або мають
інші не виконані майнові зобов'язання
перед державою, фізичними або
юридичними особами, включаючи
пов'язані з попереднім видворенням, у
тому числі після закінчення терміну
заборони подальшого в'їзду в Україну.

При цьому суд апеляційної інстанції
звертає увагу апелянта, що вказаний
перелік підстав для заборони в'їзду в
Україну іноземцю або особі без
громадянства є вичерпним і розширеному
тлумаченню не підлягає.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає обґрунтованими доводи апелянта,
що рішення про заборону в'їзду на
територію України іноземця або особи
без громадянства у зв'язку з прийняттям
щодо них рішення про примусове
повернення в країну походження
обов'язково має бути обумовлене
наявністю підстав, передбачених у ст. 13
Закону.

Зазначений висновок також
кореспондується з правовою позицією
висвітленій в абзаці 2 пункту 18
постанови суду касаційної інстанції №
3 від 16.03.2012 року "Про судову практику
розгляду спорів щодо статусу біженця
та особи, яка потребує додаткового або
тимчасового захисту, примусового
повернення і примусового видворення
іноземця чи особи без громадянства з
України та спорів, пов'язаних із
перебуванням іноземця та особи без
громадянства в Україні" Пленум Вищого
адміністративного суду України
роз'яснив, що під час розгляду спорів
про заборону в'їзду в Україну судам
необхідно мати на увазі, що процедура
заборони в'їзду в Україну не є прямим
наслідком примусового видворення
іноземця чи особи без громадянства з
України. Підстави для заборони в'їзду
іноземців та осіб без громадянства в
Україну визначені статтею 13 Закону
України "Про правовий статус іноземців
та осіб без громадянства".

У наведених роз'ясненнях йдеться про
заборону в'їзду іноземців та осіб без
громадянства, пов'язану з їх
видворенням, проте примусове
повернення є більш м'яким заходом
примусу щодо іноземців у порівнянні з
примусовим видворенням, підставою для
якого є, зокрема, невиконання рішення
про примусове повернення.

Зазначене в черговий раз додатково
вказує на те, що рішення про заборону
в'їзду на територію України іноземця
або особи без громадянства одночасно з
рішенням про їх примусове повернення в
країну походження може бути прийняте
суб'єктом владних повноважень виключно
з підстав, які передбачені статтею 13
Закону.

На противагу зазначеному, в
оскаржуваному рішенні взагалі
відсутні посилання на підстави, якими
керувався відповідач при прийнятті
рішення про встановлення заборони
в'їзду в Україну громадянину
республіки Туреччина ОСОБА_1 строком на
3 роки, разом з тим наявні в матеріалах
справи документи свідчать про те, що
орган державної міграційної служби
помилково ототожнив підстави для
примусового повернення позивача в
країну походження, визначені у ч. 1 ст. 26
Закону, з підставами для заборони її
в'їзду в Україну.

З огляду на викладене, колегія суддів
дійшла висновку, що доводи апеляційної
скарги знайшли своє підтвердження під
час апеляційного розгляду, а відтак,
наявні підстави для її задоволення та
скасування постанови суду першої
інстанції.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України,
підставами для скасування постанови
або ухвали суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення є порушення
норм матеріального або процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи або питання.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207,
212, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
повністю .

Постанову Хмельницького окружного
адміністративного суду від 27 червня 2014
року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_1 до Управління
Державної міграційної служби України в
Хмельницькій області про визнання
неправомірним та скасування рішення, -
скасувати.

Прийняти нову постанову.

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати
рішення управління Державної
міграційної служби України в
Хмельницькій області від 17 червня 2014
року № 55 про примусове повернення з
України громадянина республіки
Туреччина ОСОБА_1 в частині заборони
в'їзду громадянину республіки
Туреччина ОСОБА_1 на територію України
строком на 3 роки, до 17 червня 2017 року.

Постанова суду набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку
згідно ст 212 КАС України.

Постанова суду складена в повному
обсязі "21" серпня 2014 р. .

Головуючий
Кузьмишин Віталій
Миколайович

Судді
Боровицький Олександр
Андрійович

Сушко Олег Олександрович