Справа № 825/2548/14
Суддя: Лобан Д.В.
Дата ухвалення: 2014-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 серпня 2014 року м. Чернігів
Справа № 825/2548/14

Чернігівський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Лобана Д.В.,

при секретарі
Тищенко М.В.,

за участю представників сторін

від позивача
Карети О.О.,

від відповідача
Паншиної І.В.,

Ворони О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду
адміністративну справу за позовом
приватного підприємства
«Торгово-виробнича компанія «Ріко» до
Державної податкової інспекції у м.
Чернігові Головного управління
Міндоходів у Чернігівській області про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

Приватне підприємство
«Торгово-виробнича компанія «Ріко»
звернулось до суду з адміністративним
позовом про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень Державної
податкової інспекції у м. Чернігові
Головного управління Міндоходів у
Чернігівській області від 15.07.2014 №
, № , № .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
відповідачем, на думку позивача, були
порушені вимоги Податкового кодексу
України, у зв'язку з чим податковий
орган під час перевірки дійшов
необґрунтованих висновків, які
покладені в основу податкових
повідомлень-рішень. Зокрема, висновки
про порушення позивачем цивільного та
податкового законодавства не
обґрунтовані посиланням на конкретні
обставини фінансово - господарської
діяльності, на первинні документи,
зафіксовані в бухгалтерському та
податковому обліку. У перевіряємому
періоді ПП «ТВК «Ріко» співпрацювало
із ТОВ «Лантіком», ТОВ «Лінк-Груп», ТОВ
«Фай-Торг», ТОВ «Еліс-Буд» відповідно
до укладених договорів.

Виконання договорів підтверджується
наступними первинними документами:
рахунками, податковими накладними,
актами, банківськими виписками,
звітами, видатковими накладними,
локальним кошторисом, договірними
цінами, довідкою.

При цьому, висновки податкового органу
про відсутність факту реального
виконання договору із контрагентом, на
думку позивача, здійснені без
належного аналізу характеру договорів,
їх товарності та реальності.

Таким чином, позивач вважає, що
правомірно сформував податковий
кредит по взаємовідносинах з
вищезазначеними контрагентами, а тому
вважає, що оскаржувані податкові
повідомлення - рішення підлягають
скасуванню.

У судовому засіданні представник
позивача позов підтримав, просив його
задовольнити в повному обсязі,
посилаючись на обставини, викладені в
позовній заяві.

Представники відповідача у судовому
засіданні позов не визнали, просили
відмовити у його задоволенні,
посилаючись на письмові заперечення (т.
2 а. с. 83-88), в яких зазначено, що ПП «ТВК
«Ріко» співпрацювало із ТОВ
«Лантіком», ТОВ «Лінк-Груп», ТОВ
«Фай-Торг», ТОВ «Еліс-Буд» відповідно
до укладених договорів.

Як на підставу нікчемності угод
позивача із контрагентами відповідач
посилається на наявність рішення про
припинення юридичної особи ТОВ
«Лантіком» № 94/6181/13 від 12.11.2013, рішення
по справі № 904/2997/14 від 29.05.2014 про
визнання банкрутом ТОВ «Еліс-Буд»,
службову записку від 27.06.2014 № 635/07 про
отримання пояснень директорів ЗОШ
Чернігівського району.

Враховуючи вищенаведене, Державна
податкова інспекція у м. Чернігові ГУ
Міндоходів у Чернігівській області
вважає, що оскаржувані податкові
повідомлення-рішення прийнято на
підставі та у відповідності до норм
податкового законодавства та просить
суд відмовити у задоволенні
адміністративного позову.

Заслухавши представників сторін,
дослідивши матеріали справи, доводи
позовної заяви та заперечень на неї,
суд приходить до висновку, що позовні
вимоги підлягають задоволенню,
виходячи з наступних підстав.

ПП «ТВК «Ріко» ()
зареєстроване в якості юридичної особи
28.02.2008, про що внесено відповідний запис
до Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців, взято на податковий
облік ДПІ у м. Чернігові 28.02.2008, що
підтверджується копією виписки з
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців
серії АД № 372973 (т. 1 а. с. 49). Ці факти
сторонами не заперечуються та
відповідно до ч. 3 ст. 72 Кодексу
адміністративного судочинства України
не потребують доказування.

Судом встановлено, що на підставі
направлень від 02.06.2014 № 1627, № 1628, № 1629, №
1630, відповідно до наказу від 22.05.2014 № 1538,
відповідно до плану-графіка проведення
планових виїзних перевірок суб'єктів
господарювання на 2 квартал 2014 року
проведена документальна планова
виїзна перевірка ПП «ТВК «Ріко» з
питань дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.01.2013 по 31.12.2013.

За результатами перевірки складений
акт від 01.07.2014 № 1563/22/35779978 (т. 1 а. с. 10-39),
на підставі якого ДПІ у м. Чернігові
прийнято податкові
повідомлення-рішення:

- № від 15.07.2014 (т. 1 а. с. 50), яким
позивачу збільшено суми грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість із вироблених в Україні
товарів (робіт, послуг) на загальну суму
2072922,00 грн, в т.ч. за основним платежем
1381948,00 грн та за штрафними (фінансовими)
санкціями (штрафами) у розмірі 690974,00
грн;

- № від 15.07.2014 (т. 1 а. с. 51), яким
позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на прибуток
приватних підприємств на загальну суму
1657907,00 грн, в т.ч. за основним платежем
1105271,00 грн та за штрафними (фінансовими)
санкціями (штрафами) у розмірі 552636,00
грн;

- № від 15.07.2014 (т. 1 а. с. 52), яким
позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання по авансовим внескам з
податку на прибуток приватних
підприємств на загальну суму 458030,00 грн,
в т.ч. за основним платежем 366424,00 грн та
за штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами) у розмірі 91606,00 грн.

Згідно із ст. 3 Господарського кодексу
України господарська діяльність -
діяльність суб'єктів господарювання у
сфері суспільного виробництва,
спрямована на виготовлення та
реалізацію продукції, виконання робіт
чи надання послуг вартісного
характеру, що мають цінову
визначеність.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» первинний
документ - це документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

Згідно з ч. 2 ст. 3 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» бухгалтерський
облік є обов'язковим видом обліку, який
ведеться підприємством. Фінансова,
податкова, статистична та інші види
звітності, що використовують грошовий
вимірник, ґрунтуються на даних
бухгалтерського обліку.

Частиною 1 ст. 9 вказаного Закону
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

З матеріалів справи вбачається, що у
перевіряємому періоді ПП «ТВК «Ріко»
здійснювало господарську діяльність
із ТОВ «Лантіком», ТОВ «Лінк-Груп», ТОВ
«Фай-Торг», ТОВ «Еліс-Буд» відповідно
до укладених договорів.

Так, між ПП «ТВК «Ріко» та ТОВ
«Лантіком» було укладено договір
надання послуг № б/н від 14.01.2013 (т. 1 а. с.
77-79), відповідно до умов якого
виконавець зобов'язується надати
замовнику послуги з контролю якості
товарів в порядку та на умовах
визначених цим договором.

Договір підписано директорами
підприємств та скріплено печатками.

Реальність виконання вказаного
договору підтверджують наступні
первинні документи:

- заявка на надання послуг (т. 1 а. с. 80);

- додаток до договору № 2 (т. 1 а. с. 81-83);

- акт здачі-прийняття робіт (надання
послуг) (т. 1 а. с. 84);

- податкова накладна № 1676 від 31.01.2013 (т. 1
а. с. 85);

- рахунок-фактура № СФ-0001676 від 31.01.2013 (т.
1 а. с.86).

Також, між ПП «ТВК «Ріко» та ТОВ
«Лантіком» було укладено договір
надання послуг № 19 від 01.02.2013 (т. 1 а. с.
87-92), відповідно до умов якого
виконавець зобов'язується надати
послуги з надання працівників (послуги
аутстаффінгу), необхідних замовнику у
зв'язку із здійсненням ним
господарської діяльності, шляхом
направлення до нього працівників з
необхідною кваліфікацією для
виконання відповідних робіт.

Договір підписано директорами
підприємств та скріплено печатками.

Реальність виконання вказаного
договору підтверджують наступні
первинні документи:

- додаток № 2 (т. 1 а. с. 93-95);

- заявка на надання послуг № 1 (т. 1 а. с.
96);

- акти здачі прийняття-робіт (надання
послуг) (т. 1 а. с. 97, 101);

- податкові накладні (т. 1 а. с. 98, 102);

- рахунки-фактури (т. 1 а. с. 99, 100).

Між ПП «ТВК «Ріко» та ТОВ «Лантіком»
також було укладено договір надання
послуг з просування товарів на ринку №
144 від 31.08.2012 (т. 1 а. с. 103-107), відповідно до
умов якого замовник доручає, а
виконавець приймає на себе
зобов'язання надавати послуги по
мерчандайзингу товару.

Договір підписано директорами
підприємств та скріплено печатками.

Реальність виконання вказаного
договору підтверджують наступні
первинні документи:

- додаток № 1 (т. 1 а. с. 108-109);

- акти здачі-прийняття робіт (надання
послуг) (т. 1 а. с. 110, 113, 117);

- податкові накладні (т. 1 а. с. 111, 114, 118);

- рахунки-фактури (т. а. с. 112, 115, 116);

- банківські виписки (т. 1 а. с. 119-123);

- виписки з рахунку (т. 1 а. с. 124-136).

Між ПП «ТВК «Ріко» та ТОВ «Фай-Торг»
укладено договір надання послуг № 101
від 31.05.2013 (т. 1 а. с. 137-142), відповідно до
умов якого виконавець зобов'язується
надати послуги з надання працівників
(послуги аутстаффінгу), необхідні
замовнику у зв'язку із здійсненням ним
господарської діяльності, шляхом
направлення до нього працівників з
необхідною кваліфікацією для
виконання відповідних робіт.

Договір підписано директорами
підприємств та скріплено печатками.

Реальність виконання вказаного
договору підтверджують наступні
первинні документи:

- додаток № 1 (т. 1 а. с. 143);

- додаток № 2 (т. 144-146);

- рахунок-фактура (т. 1 а. с. 147);

- акт здачі-прийняття робіт (надання
послуг) (т. 1 а. с. 148);

- податкова накладна (т. 1 а. с. 149).

Між ПП «ТВК «Ріко» та ТОВ «Фай-Торг»
укладено договір надання послуг з
просування товарів на ринку № 77 від
29.03.2013 (т. 1 а. с. 150-154), відповідно до умов
якого замовник доручає, а виконавець
приймає на себе зобов'язання надавати
послуги по мерчандайзингу товару.

Договір підписано директорами
підприємств та скріплено печатками.

Реальність виконання вказаного
договору підтверджують наступні
первинні документи:

- додаток № 1 (т. 1 а. с. 155-156);

- рахунки-фактури (т. 1 а. с. 157, 162, 165, 166, 169,
172, 175, 178, 181, 184, 188);

- акти здачі-прийняття робіт (надання
послуг) (т. 1 а. с. 158, 160, 163, 167, 170, 173, 176, 179,
182, 185, 187);

- податкові накладні (т. 1 а. с. 159, 161, 164, 168,
171, 174, 177, 180, 183, 186, 189);

- фотокартки (т. 1 а. с. 190-246);

- виписки по рахунку (т. 1 а. с. 247-251, т. 2 а.
с. 1-13).

Між ПП «ТВК «Ріко» та ТОВ «Лінк-Груп»
укладено договір надання послуг № 202
від 01.09.2013 (т. 2 а. с. 14-19), відповідно до
умов якого виконавець зобов'язується
надати послуги з надання працівників
(послуги аутстаффінгу), необхідних
замовнику у зв'язку із здійсненням ним
господарської діяльності, шляхом
направлення до нього працівників з
необхідною кваліфікацією для
виконання відповідних робіт.

Договір підписано директорами
підприємств та скріплено печатками.

Реальність виконання вказаного
договору підтверджують наступні
первинні документи:

- заявка на надання послуг (т. 2 а. с. 20);

- додаток № 2 (т. 2 а. с. 21-22);

- рахунок-фактура (т. 2 а. с. 23);

- акт здачі-прийняття робіт (надання
послуг) (т. 2 а. с. 24);

- податкова накладна (т. 2 а. с. 25).

Між ПП «ТВК «Ріко» та ТОВ «Лінк-Груп»
укладено договір поставки № 21 від
10.04.2013 (т. 2 а. с. 26-30), відповідно до умов
якого постачальник зобов'язується
передати у власність покупцеві
продукцію, визначену у п. 3.1 цього
договору, а покупець зобов'язується
прийняти та оплатити продукцію.

Договір підписано директорами
підприємств та скріплено печатками.

Реальність виконання вказаного
договору підтверджують наступні
первинні документи:

- рахунки-фактури (т. 2 а. с. 31, 42);

- видаткова накладна (т. 2 а. с. 32);

- податкові накладні (т. 2 а. с. 33, 44);

- банківські виписки (т. 2 а. с. 34-37);

- виписка з рахунку (т. 2 а. с. 38-41, 45-47);

- акт здачі-прийняття робіт (надання
послуг) (т. 2 а. с. 43).

Між ПП «ТВК «Ріко» та ТОВ «Еліс-Буд»
укладено договір підряду на ремонтні
роботи № 104 від 01.10.2013 (т. 2 а. с. 48-50),
відповідно до умов якого підрядник
зобов'язується провести роботи з
поточного капітального ремонту, а
замовник зобов'язується прийняти
виконані роботи і сплатити обумовлену
договором суму.

Договір підписано директорами
підприємств та скріплено печатками.

Реальність виконання вказаного
договору підтверджують наступні
первинні документи:

- локальна смета (т. 2 а. с. 51-57);

- договірна ціна (т. 2 а. с. 58-61);

- итоговая ведомость ресурсов (т. 2 а. с.
62-69);

- акт приемки выполненных строительных
работ (т. 2 а. с. 70-75);

- справка о стоимости выполненных
строительных работ (т. 2 а. с. 76-77).

Отже, правовідносини за спірними
правочинами в повній мірі відображені
в бухгалтерському та податковому
обліку позивача.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що позивачем було вчинено дії та
досягнуто конкретних результатів, які
визначають саме поняття господарської
операції - факти підприємницької та
іншої діяльності, що впливають на стан
майна, капіталу, зобов'язань та
фінансових ресурсів.

Тобто, позивачем дотримано принцип
превалювання сутності над формою, який
закріплений в ст. 4 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» (превалювання
сутності над формою - операції
обліковуються відповідно до їх
сутності, а не лише виходячи з
юридичної форми).

Суд вважає, що будь-які документи мають
силу первинних документів лише в разі
фактичного здійснення господарської
операції. Визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

З наданих позивачем доказів
вбачається, що договори мали на меті
настання реальних правових наслідків,
що обумовлені ними, оскільки товар
(роботи/послуги) був переданий, оплата
проведена, договори виконано сторонами
в повному обсязі, сторони претензій
одна до одної не мають.

Відповідно до статті 18 Закону України
«Про державну реєстрацію юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців»
якщо відомості, які підлягають
внесенню до Єдиного державного
реєстру, були внесені до нього, то такі
відомості вважаються достовірними і
можуть бути використані в спорі з
третьою особою, доки до них не внесено
відповідних змін. Якщо відомості, які
підлягають внесенню до Єдиного
державного реєстру, є недостовірними і
були внесені до нього, то третя особа
може посилатися на них у спорі як на
достовірні. Третя особа не може
посилатися на них у спорі у разі, якщо
вона знала або могла знати про те, що
такі відомості є недостовірними.

Суд звертає увагу на те, що на момент
вчинення правочину
підприємства-контрагенти позивача
були зареєстровані в якості юридичної
особи та платником податків, що
підтверджується матеріалами справи та
не заперечується сторонами та
відповідно до ч. 3 ст. 72 Кодексу
адміністративного судочинства України
не потребують доказуванню.

Враховуючи вищевикладені обставини,
суд дійшов висновку, що на момент
укладення договору із контрагентом
позивач проявив належну обачність,
перевіривши необхідні документи
контрагента та чи здійснює він
господарську діяльність.

Відповідно до п. 44.1 ст. 44 Податкового
кодексу України для цілей
оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється
формування показників податкової
звітності, митних декларацій на
підставі даних, не підтверджених
документами, що визначені абзацом
першим цього пункту.

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК
України не включаються до складу
витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Згідно із п. 185.1 статті 185 Податкового
кодексу України об'єктом оподаткування
є постачання товарів (послуг), місце
постачання яких розташоване на митній
території України.

Відповідно до п. 187.1 статті 187
Податкового кодексу України датою
виникнення податкових зобов'язань з
постачання товарів/послуг вважається
дата, яка припадає на податковий
період, протягом якого відбувається
будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від
покупця/замовника на банківський
рахунок платника податку як оплата
товарів/послуг, що підлягають
постачанню, а в разі постачання
товарів/послуг за готівку - дата
оприбуткування коштів у касі платника
податку, а в разі відсутності такої -
дата інкасації готівки у банківській
установі, що обслуговує платника
податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі
експорту товарів - дата оформлення
митної декларації, що засвідчує факт
перетинання митного кордону України,
оформлена відповідно до вимог митного
законодавства, а для послуг - дата
оформлення документа, що засвідчує
факт постачання послуг платником
податку.

Згідно із п. 188.1 ст.188 Податкового
кодексу України база оподаткування
операцій з постачання товарів/послуг
визначається виходячи з їх договірної
(контрактної) вартості, але не нижче
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, з
урахуванням загальнодержавних
податків та зборів (крім податку на
додану вартість та акцизного податку
на спирт етиловий, що використовується
виробниками - суб'єктами
господарювання для виробництва
лікарських засобів, у тому числі
компонентів крові і вироблених з них
препаратів, крім лікарських засобів у
вигляді бальзамів та еліксирів, і збору
на обов'язкове державне пенсійне
страхування на послуги стільникового
рухомого зв'язку).

До складу договірної (контрактної)
вартості включаються будь-які суми
коштів, вартість матеріальних і
нематеріальних активів, що передаються
платнику податку безпосередньо
покупцем або через будь-яку третю особу
у зв'язку з компенсацією вартості
товарів/послуг.

Згідно із п. 198.1 статті 198 Податкового
кодексу України право на віднесення
сум податку до податкового кредиту
виникає у разі здійснення операцій з
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг.

Відповідно до п. 198.2 статті 198
Податкового кодексу України датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

- дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно із п. 198.3 статті 198 Податкового
кодексу України податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно із п. 201.7 статті 201 Податкового
кодексу України податкова накладна
виписується на кожне повне або
часткове постачання товарів/послуг, а
також на суму коштів, що надійшли на
поточний рахунок як попередня оплата
(аванс).

У разі якщо частка товарів/послуг, не
містить відокремленої вартості,
перелік (номенклатура) частково
поставлених товарів/послуг
зазначається в додатку до податкової
накладної у порядку, встановленому
центральним органом державної
податкової служби, та враховується при
визначенні загальних податкових
зобов'язань.

Відповідно до п. 201.10 ст. 201 Податкового
кодексу України податкова накладна
видається платником податку, який
здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

Суд звертає увагу на те, що податкові
накладні, видані ПП «ТВК «Ріко»,
містять всі реквізити передбачені п.
201.1 ст. 201 ПК України, що підтверджується
актом перевірки та не заперечувалось
сторонами у судовому засіданні, а тому
згідно п. 201.10 ст. 201 ПК України вони є
підставою для нарахування податкового
кредиту.

При цьому, з урахуванням норм статей 44
та 61 Податкового кодексу України саме
на контролюючі органи покладається
обов'язок контролювати правильність
формування даних податкового обліку
платників податків, у тому числі щодо
правильності складення та
достовірності первинних документів.

При дослідженні факту здійснення
господарської операції оцінюватися
повинні, перш за все, відносини
безпосередньо між учасниками тієї
операції, на підставі якої сформовані
дані податкового обліку. Відносини між
учасниками попередніх поставок
товарів, робіт, послуг не мають
безпосереднього впливу на дослідження
факту реальності господарської
операції, вчиненої між позивачем та
його контрагентами.

Не є обов'язковою передумовою для
визначення контролюючими органами
грошових зобов'язань визнання
недійсними (у тому числі нікчемними)
правочинів, які укладалися за ланцюгом
між попередніми посередниками, через
ланцюг яких декларувався рух товарів
чи послуг, нібито придбаних останнім у
такому ланцюгу платником податку. При
цьому відносини між учасниками
попередніх ланцюгів постачань товарів
та послуг не мають безпосереднього
впливу на дослідження факту реальності
господарської операції, вчиненої між
останнім у ланцюгу постачань платником
податків та його безпосереднім
контрагентом.

Як на підставу нікчемності угоди
позивача із контрагентами відповідач
посилається на наявність рішення про
припинення юридичної особи ТОВ
«Лантіком» № 94/6181/13 від 12.11.2013, службову
записку від 27.06.2014 № 635/07 про отримання
пояснень директорів ЗОШ
Чернігівського району.

Однак, такі посилання судом не
приймаються до уваги, зважаючи на
наступне.

Відповідно до статті 215 Цивільного
Кодексу України від 16.01.2003 № 435 (далі - ЦК
України) підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 ЦК України, недійсним є
правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин) - у цьому разі визнання
такого правочину недійсним судом не
вимагається. Пунктом 1 статті 203 ЦК
України передбачено, що зміст
правочину не може суперечити, зокрема,
моральним засадам суспільства, пунктом
5 статті 203 ЦК України передбачено, що
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Згідно із статтею 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 ЦК України передбачено
загальні вимоги, додержання яких є
необхідними для чинності правочину.
Зокрема зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства,
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі, правочин має
вчинятися у формі, встановлений
законом, правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

За змістом ч. 1 ст. 228 ЦК України,
правочин спрямований на незаконне
заволодіння майном держави, вважається
таким, що порушує публічний порядок, а
отже, згідно з ч. 2 згаданої статті, є
нікчемним.

Частино 1 ст. 627 Цивільного кодексу
України передбачено, що відповідно до
статті 6 цього Кодексу сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Згідно із ч. 1 ст. 629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Умовою для визнання недійсним
правочину, який суперечить інтересам
держави та суспільства, є встановлення
умислу в діях осіб, що уклали такий
правочин. При цьому, носіями
протиправного умислу юридичних осіб -
сторін такого правочину є посадові
особи цих юридичних осіб.

Суд вважає за необхідне зазначити, що
сам по собі факт допущення, на думку
податкового органу, суб'єктом
господарювання порушень певних
встановлених законом правил
господарської діяльності,
здійснюваної на підставі певного
договору, не є безумовною підставою для
висновку про укладення такого договору
з метою, завідомо суперечною інтересам
держави і суспільства. Юридична
відповідальність має здійснюватися на
принципі законності, який полягає у
тому, що така відповідальність настає
за діяння, передбачені законом, та
застосовується у спосіб, визначений
законом.

Стосовно відповідальності позивача за
можливі протиправні дії його
контрагентів суд зазначає, що для
висновків про наявність порушень
податкового законодавства у діях
платника податків в обов'язковому
порядку необхідно з'ясувати можливу
обізнаність такого платника щодо
дефектів у правовому статусі його
контрагентів (відсутність реєстрації
їх як платників ПДВ, відсутність у
відповідних посадових осіб чи інших
представників контрагента повноважень
на складання первинних, розрахункових
документів, податкових накладних тощо).

Поряд з цим, будь-яких доказів щодо
обізнаності позивача про фіктивне
підприємництво юридичних осіб, що є
контрагентами ПП «ТВК «Ріко» та
здійснення ними незаконної фінансово -
господарської діяльності
представником відповідача суду не
надано.

Таким чином, за переконанням суду,
відповідач неправомірно поклав на
позивача відповідальність за можливі
протиправні дії його контрагентів.

Крім того, в акті перевірки відсутні
посилання на ухиляння контрагентами
позивача від уплати податків та зборів,
визначення їм податкових зобов'язань,
винесення вироків посадовим особам
підприємств, або будь-які інші
відомості, які можуть бути визначені як
підстави та докази укладення угод з
метою, що порушує публічний порядок.

Посилання ж відповідача на наявність
справи про припинення юридичної особи
ТОВ «Лантіком» № 94/6181/13 від 12.11.2013 не
приймається судом до уваги, оскільки
договори укладені у серпні 2012 року,
січні, лютому 2013 року, а справа
розглядалася лише у листопаді 2013 року.

Посилання відповідача на наявність
рішення по справі № 904/2997/14 від 29.05.2014
про визнання банкрутом ТОВ «Еліс-Буд»
також не приймається судом до уваги,
оскільки договір укладений у жовтні 2013
року, а справа розглядалася лише у
травня 2014 року.

Крім того, пояснення директорів ЗОШ
Чернігівського району, щодо реалізації
сухого картопляного пюре також не
приймається судом до уваги, оскільки до
шкіл поставлялось не сухе картопляне
пюре, а гаряче харчування, однак
податковим органом взагалі було
досліджено інший договір, відповідно
до умов якого сухе пюре поставлялось до
місць позбавлення волі, що у судовому
засіданні не заперечувалось
представником відповідача
(перевіряючою, що виходила на перевірку
підприємства).

В свою чергу, судом встановлено, що
вищезазначені договори були виконані
сторонами в повному обсязі, товар
(роботи/послуги) отриманий, сторони
претензій один до одного не мають.

Таким чином, надання податковому
органу належним чином оформлених всіх
первинних документів, передбачених
законодавством, є підставою для
формування валових витрат та
податкового кредиту.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд застосовує принцип верховенства
права з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

Згідно ст. 17 Закону України "Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського Суду з прав
людини" суди застосовують при розгляді
справ Конвенцію та практику Суду як
джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав
людини від 22.01.2009 у справі "БУЛВЕС" АД
проти Болгарії" (заява № 3991/03)
зазначено, що у разі якщо національні
органи за відсутності будь-яких
вказівок на безпосередню участь
фізичної або юридичної особи у
зловживанні, пов'язаним зі сплатою ПДВ,
який нараховується у ланцюгу поставок,
або будь-яких вказівок на обізнаність
про таке порушення, все ж таки
застосовують негативні наслідки до
отримувача оподатковуваної ПДВ
поставки, який повністю виконав свої
зобов'язання, за дії або бездіяльність
постачальника, який перебував поза
межами контролю отримувача і у
відношенні якого у нього не було
засобів перевірки та забезпечення його
виконання, то такі владні органи
порушують справедливий баланс, який
має підтримуватися між вимогами
суспільних інтересів та вимогами
захисту права власності.

Відповідачем, як суб'єктом владних
повноважень, не надано будь-яких інших
доводів та не подано жодних доказів,
які б ставили під сумнів реальність
виконання вказаних правочинів з
отримання позивачем товарів
(робіт/послуг), невідповідність цих
операцій дійсному економічному змісту,
або засвідчили б наявність інших
обставин, що підтверджують
недобросовісність позивача як
платника податків та виключають право
на формування валових витрат та
податкового кредиту.

Всі суми податку на додану вартість
сплаченого і віднесеного позивачем до
податкового кредиту, підтверджуються
податковими накладними, які
відповідають вимогам Податкового
кодексу України та відображають зміст
господарських операцій, в результаті
яких вони складені.

Частиною 2 статті 161 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що при виборі правової
норми, що підлягає застосуванню до
спірних правовідносин, суд
зобов'язаний враховувати висновки
Верховного Суду України, викладені у
рішеннях, прийнятих за результатами
розгляду заяв про перегляд судового
рішення з підстави, передбаченої
пунктом 1 частини першої статті 237 цього
Кодексу.

Верховний суд України у справах з
аналогічним предметом спору
дотримується позиції, що судом
обов'язково має бути досліджено факт
вчинення господарських операцій, за
наслідками яких виникло право позивача
на формування податкового кредиту та
факт сплати позивачем сум податку
своїм контрагентам.

Вказаний факт не був спростований в
судовому засіданні представником
відповідача.

Відповідно до ст. 19 Конституції України
правовий порядок в Україні ґрунтується
на засадах, відповідно до яких ніхто не
може бути примушений робити те, що не
передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що суд при вирішенні
справи керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Такий підхід узгоджується з практикою
Європейського Суду з прав людини. Так, у
пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у
справі «Компанія «Вестберґа таксі
Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції»
визначив, що «...адміністративні суди,
які розглядають скарги заявників
стосовно рішень податкового
управління, мають повну юрисдикцію у
цих справах та повноваження скасувати
оскаржені рішення. Справи мають бути
розглянуті на підставі і поданих
доказів, а довести наявність підстав,
передбачених відповідними законами,
для призначення податкових штрафів має
саме податкове управління.».

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Отже, відповідач, як суб'єкт владних
повноважень, не довів правомірність
своїх рішень.

На підставі викладеного, суд приходить
до висновку, що позовні вимоги позивача
підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства України
якщо судове рішення ухвалене на
користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Керуючись ст.ст. 122, 158 - 163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов приватного
підприємства «Торгово-виробнича
компанія «Ріко», - задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у м.
Чернігові Головного управління
Міндоходів у Чернігівській області від
15.07.2014 № , № , № .

Стягнути з Державного бюджету України
на користь приватного підприємства
«Торгово-виробнича компанія «Ріко»
судові витрати в сумі 487 (чотириста
вісімдесят сім) грн 20 коп.

Відповідно до ст. ст. 186, 254 КАС України
апеляційна скарга подається через
Чернігівський окружний
адміністративний суд, а її копія
надсилається апелянтом до суду
апеляційної інстанції, протягом десяти
днів з дня проголошення постанови.
Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо таку скаргу не було подано,
або її подано з пропуском строку, у
поновленні якого було відмовлено, а у
разі вчасного подання апеляційної
скарги, з набранням законної сили
рішенням апеляційної інстанції, якщо
оскаржувану постанову не скасовано.

Суддя
Д.В. Лобан