Справа № 802/2390/14-а
Суддя: Віятик Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2014-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

02 вересня 2014 р.
Справа № 802/2390/14-а

Вінницький окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді:
Віятик Наталії Володимирівни,

секретаря судового засідання:
Кошевого Богдана Анатолійовича

позивача: ОСОБА_1

відповідача:
Матящук Т.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: управління Державної
казначейської служби України у м.
Вінниці Вінницької області

про: визнання дій протиправними,
скасування рішень та зобов'язання
вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

26.06.2014р. до Вінницького окружного
адміністративного суду звернулась
ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач) з
адміністративним позовом до
управління Державної казначейської
служби України у м. Вінниці Вінницької
області (далі - УДКС України у м.
Вінниці, відповідач) про визнання дій
протиправними, скасування рішень та
зобов'язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 07.05.2014
року листом №02.17/1270 управлінням ДКС
України у м. Вінниці повернуто позивачу
без виконання документи щодо
повернення судового збору та витрат на
інформаційно-технічне забезпечення на
користь ОСОБА_1, у відповідності до
підпункту 1 пункту 9 Порядку виконання
рішень про стягнення коштів державного
та місцевих бюджетів або боржників,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України №845 від 03.08.2011 року
(далі - Порядок). 16.05.2014 року позивач
повторно звернулась до відповідача
щодо повернення їй судового збору та
витрат на інформаційно-технічне
забезпечення. Однак, 22.05.2014 року листом
№02.17/1403 УДКС України у м. Вінниці надано
інформацію, яка відтворює зміст листа
від 07.05.2014р. Позивач вважає, що такі дії
відповідача є протиправними, грубо
порушують її права та законні інтереси,
а тому звернувся до суду за їх захистом.

В судовому засіданні позивач позовні
вимоги підтримав в повному обсязі,
посилаючись на доводи, викладені в
позовній заяві, та просив
адміністративний позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому
засіданні заперечувала щодо
задоволення позову. Додатково
пояснила, що повертаючи ОСОБА_1
документи без виконання відповідач
керувався пунктом 9 Порядку, в якому
передбачено, що управління повертає
надісланий виконавчий лист без
виконання, зокрема у разі коли
виконавчий документ пред'явлено на
виконання з пропущенням установленого
строку. Крім того, ОСОБА_1 не надано
доручення, яким надано право на
здійснення представництва інтересів
або оплати ОСОБА_3 у 2011 році судового
збору та витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи в інтересах та від
імені ОСОБА_1 по справі №212/2-5500/11.

Заслухавши пояснення позивача та
представника відповідача, дослідивши
матеріали справи та оцінивши надані
сторонами докази, суд встановив
наступне.

Ухвалою Вінницького міського суду від
29.04.2013р. по справі № 212/2-5500/11 прийнято
рішення повернути ОСОБА_1 кошти у
розмірі 8,50 грн., що сплачені ОСОБА_3 на
рахунок місцевого бюджету м. Вінниці
(код 22090100) згідно квитанції від 19.10.2011
№101982.308.2 та кошти у розмірі 37,00 грн., що
сплачені ОСОБА_3 на рахунок державного
бюджету м. Вінниці (код 22050001) згідно
квитанції від 19.10.2011 №101982.308.7.

В подальшому УДКС України у м. Вінниці
звернулось до Вінницького міського
суду Вінницької області про
роз'яснення ухвали від 29.04.2013 року,
обґрунтовуючи її тим, що зазначені
кошти ОСОБА_1 особисто не сплачувала.

Ухвалою Вінницького міського суду
Вінницької області від 07.11.2013р.
роз'яснено ухвалу від 29.04.2013р.
зазначивши, що відповідно до ст. 14 ЦПК
України та постанови пленуму
Верховного суду України № 14 від 18.12.2009
року, дана ухвала має бути виконана у
відповідності до Декрету Кабінету
Міністрів України «Про державне мито»
та з обов'язковим наданням доказів щодо
сплати особою особисто, чи на підставі
довіреності, якою надано право на
здійснення представництва інтересів
або оплати судового збору та витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи.

Окрім того, ухвалою Вінницького
міського суду Вінницької області від
23.04.2014р. за заявою ОСОБА_1 роз'яснено
ухвалу Вінницького міського суду
Вінницької області від 07.11.2013р.
зазначивши, що відповідно до ст. 14 ЦПК
України та постанови пленуму
Верховного Суду України №14 від 18.12.2009
року, ухвала Вінницького міського суду
Вінницької області від 29.04.2013 р. має
бути виконана у відповідності до
Декрету Кабінету Міністрів України
„Про державне мито", а також з
врахуванням прав та обов'язків ОСОБА_1
наданих їй відповідно до Сімейного
Кодексу України.

29.04.2014 року ОСОБА_1 звернулась до УДКС
України у м. Вінниці із заявою про
повернення надходжень бюджету (щодо
виконання ухвал Вінницького міського
суду Вінницької області від 29.04.2013р.,
від 07.11.2013р. та від 23.04.2014р. по справі
№212/2-5500/11). Листом від 07.05.2014р. за №02.17/1270
позивачу повідомлено про повернення та
повернуто надіслані документи без
виконання, оскільки дані документи
видано або оформлено з порушенням
установлених вимог (пп. 1 п. 9 Порядку).
Зокрема, при перевірці документів
встановлено, що згідно з наданих
квитанцій №101982.308.7 від 19.02.2011р. та
№101982.308.2 від 19.10.2011р., строк зарахування
коштів судового збору та витрат на
інформаційне-технічне забезпечення
розгляду справи із бюджету, що
суперечить ч. 2 ст. 8 Декрету Кабінету
Міністрів України «Про державне мито».
Окрім того, позивачем не надано право
на здійснення представництва
інтересів або оплати ОСОБА_3 у 2011 році
судового збору та витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи в інтересах та від
імені ОСОБА_1 по справі №212/2-5500/11.

16.05.2014 року позивач повторно звернулась
до УДКС України у м. Вінниці із заявою
про надання інформації щодо умов
виконання ухвал Вінницького міського
суду Вінницької області від 29.04.2013р.,
від 07.11.2013р. та від 23.04.2014р. по справі
№212/2-5500/11 в повному обсязі. Листом від
22.05.2014р. №02.17/1403 відповідач повідомив
ОСОБА_1 про механізм повернення
судового збору та витрат на
інформаційно-технічне забезпечення, а
саме позивач має право звернутись до
УДКС України в м. Вінниці в разі
поновлення строку для пред'явлення
виконавчого документа, а також в разі
надання довіреності на представництво
інтересів.

Визначаючись щодо заявлених позовних
вимог, суд виходив з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України, органи державної влади, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією
України та законами України.

Як уже зазначалось ухвалами суду від
07.11.2013р., від 23.04.2014р. було роз'яснено
ухвалу Вінницького міського суду
Вінницької області від 29.04.2013р., які є її
невід'ємними частининами та
обов'язковими для виконання, у
відповідності до ст. 14 ЦПК України.

16.07.2013р. ОСОБА_1 вперше подано заяву про
повернення надходжень бюджету, а саме:

- у розмірі 94,10 грн., сплачені ОСОБА_1 на
рахунок державного бюджету м.
Вінниці(код 22030001) №0002 згідно
квитанції від 05.12.2011р. №102096.170.1 за
розгляд апеляційної скарги у
апеляційному суді Вінницької області;

- у розмірі 53,65 грн., що сплачені ОСОБА_1
на рахунок державного бюджету м.
Вінниці (код 22030001) №0002 згідно
квитанції від 27.12.2012р. № к25/Я/69 за
розгляд у апеляційному суді Вінницької
області апеляційної скарги;

- у розмірі 8,50 грн., що сплачені ОСОБА_3
на рахунок місцевого бюджету м. Вінниці
(код 22090100) згідно квитанції від 19.10.2011
№101982.308.2;

- у розмірі 37,00 грн., що сплачені ОСОБА_3
на рахунок державного бюджету м.
Вінниці (код 22050001) згідно квитанції від
19-10.2011 №101982.308.7.

Дана заява відповідачем виконана
частково, повернуто суми сплачені
ОСОБА_1 особисто, а саме: 94,10 грн. та 53,65
грн. У повернені решти суми позивачу
відмовлено.

Моментом виникнення права позивача на
повернення судового збору та витрат на
інформаційно-технічне забезпечення, на
думку суду є набрання законної сили
ухвали Вінницького міського суду
Вінницької області від 29.04.2013р.

Оскільки, ОСОБА_1 вперше звернулась
16.07.2013р. для повернення судового збору
та витрат на інформаційно-технічне
забезпечення, тобто в межах річного
терміну з моменту виникнення права на
повернення коштів, тому суд вважає, що
посилання відповідача на порушення
даного строку є неправомірним.

Крім того, суд також не погоджується з
твердженням відповідача щодо не
надання довіреності на представництво
інтересів, з огляду на таке.

Згідно ч. 1 ст. 9 Сімейного кодексу
України (далі - СК України), подружжя,
відносини між яким регулює цей Кодекс,
можуть врегулювати свої відносини за
домовленістю, якщо це не суперечить
вимогам цього Кодексу, інших законів та
моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 54 СК України, дружина,
чоловік мають право розподілити між
собою обов'язки в сім'ї.

Усі найважливіші питання життя сім'ї
мають вирішуватися подружжям спільно,
на засадах рівності.

Вважається, що дії одного з подружжя
стосовно життя сім'ї вчинені за згодою
другого з подружжя.

Положеннями ст. 55 СК України,
передбачено, що дружина та чоловік
зобов'язані спільно дбати про
матеріальне забезпечення сім'ї.

Частиною 1 ст. 60 СК України, визначено,
що майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу).

Відповідно до ч. 2 ст. 61 СК України,
об'єктом права спільної сумісної
власності є заробітна плата, пенсія,
стипендія, інші доходи, одержані одним
із подружжя.

Стаття 63 СК України проголошує, що
дружина та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

Частиною 1 ст. 66 СК України передбачено,
що подружжя має право домовитися між
собою про порядок користування майном,
що йому належить на праві спільної
сумісної власності.

Таким чином, на думку суду,
відповідачем протиправно відмовлено
ОСОБА_1 у повернені судового збору та
витрат на інформаційно-технічне
забезпечення, з підстав того, що кошти
були сплачені ОСОБА_3, оскільки ОСОБА_3 є
чоловіком ОСОБА_1, що підтверджується
свідоцтвом про одруження. Крім того, до
матеріалів справи судом долучено
доручення (а.с. 23).

Щодо вимоги про скасування рішення
УДКС України в м. Вінниці щодо
повернення документів без виконання,
викладені листами від 07.05.2014р. №02.17/1270,
від 22.05.2014р. №02.17/1403, суд зазначає
наступне.

Положення пункту 1 частини другої
статті 17 Кодексу адміністративного
судочинства України (далі - КАС України)
встановлюють, що юрисдикція
адміністративних судів поширюється на
публічно-правові спори фізичних чи
юридичних осіб із суб'єктом владних
повноважень щодо оскарження його
рішень (нормативно-правових актів чи
правових актів індивідуальної дії), дій
чи бездіяльності.

Слід зазначити, що акт державного чи
іншого органу - це юридична форма
рішень цих органів, тобто офіційний
письмовий документ, який породжує
певні правові наслідки, спрямований на
регулювання тих чи інших суспільних
відносин і має обов'язковий характер
для суб'єктів цих відносин.

Залежно від компетенції органу, який
прийняв такий документ, і характеру та
обсягу відносин, що врегульовано ним,
акти поділяються на нормативні і такі,
що не мають нормативного характеру,
тобто індивідуальні.

Акт індивідуальної дії - це правовий
акт компетентного органу або посадової
особи, виданий на підставі юридичних
фактів і норм права, що визначає права,
обов'язки або міру юридичної
відповідальності конкретних осіб.

З наведеного вбачається, що
оскаржувані листи від 07.05.2014р. №02.17/1270,
від 22.05.2014р. №02.17/1403 не мають ознак акту
індивідуальної дії, а тому не є
рішенням суб'єкта владних повноважень,
в розумінні КАС України, яке б
породжувало певні правові наслідки,
спрямовані на регулювання тих чи інших
суспільних відносин і мало б
обов'язковий характер для суб'єктів цих
відносин.

Крім того, слід зауважити, що лист від
22.05.2014р. №02.17/1403 носить інформаційний
характер, оформлений та наданий у
відповідності до вимог Закону України
«Про інформацію».

Між іншим, керуючись положеннями ч. 2 ст.
162 КАС України, з метою гарантування
дотримання, відновлення та захисту
прав позивача, суд доходить висновку
про необхідність покладення на УДКС
України м. Вінниці обов'язку повторно
розглянути заяву ОСОБА_1, стосовно
виконання ухвал Вінницького міського
суду Вінницької області від 29.04.2013р.,
від 07.11.2013 року, від 23.04.2014 року по справі
№212/2-5500/11.

Відповідно до положень, закріплених ст.
11 КАС України, розгляд і вирішення
справ в адміністративних судах
здійснюються на засадах змагальності
сторін та свободи в наданні ними суду
своїх доказів і у доведенні перед судом
їх переконливості.

Виходячи з вищевикладеного, суд
приходить до висновку, що позов ОСОБА_1
обґрунтований не в повній мірі та
підлягає частковому задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат, суд
зауважує, що, відповідно до положень ч. 3
ст. 94 КАС України, судові витрати
підлягають стягненню з Державного
бюджету України на користь позивача
відповідно до задоволеної частини
вимог.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163,
167, 255, 257 КАС України, Вінницький
окружний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити
частково.

2. Визнати протиправними дії Управління
державної казначейської служби
України у м. Вінниці Вінницької області
щодо повернення без виконання
документів, поданих ОСОБА_1 заявою від
29.04.2014 року.

3. Зобов'язати Управління державної
казначейської служби України у м.
Вінниці Вінницької області повторно
розглянути заяву ОСОБА_1, стосовно
виконання ухвал Вінницького міського
суду Вінницької області від 29.04.2013р.,
від 07.11.2013 року, від 23.04.2014 року по справі
№212/2-5500/11.

4. В іншій частині позову - відмовити.

5.Стягнути з Державного бюджету України
на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) судовий
збір у розмірі 36 грн. 54 коп.

Постанова набирає законної сили в
порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України
апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови. Якщо
суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя Віятик Наталія
Володимирівна