Справа № 826/10477/14
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2014-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., при секретарі Яцюті М.С., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса»

до

Інспекції з питань захисту прав споживачів в Івано-Франківській області

про

визнання дій протиправними та скасування постанови,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Дієса» (далі по тексту – позивач, ТОВ «Дієса») звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Інспекції з питань захисту прав споживачів в Івано-Франківській області (далі по тексту – відповідач, Інспекція) про визнання дій посадових осіб Інспекції при проведенні позапланової перевірки протиправними та скасування постанови про накладення штрафних санкцій №431 від 09 грудня 2013 року.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 липня 2014 року відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду на 30 липня 2014 року.

У судове засідання 30 липня 2014 року представники сторін не з’явились. Представник позивача подав клопотання про відкладення розгляду справи. Представник відповідача надіслав клопотання про розгляд справи за його відсутності. Керуючись приписами частини 1 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України суд відклав розгляд справи на 13 серпня 2014 року та повторно витребував у відповідача документи, не надані суб’єктом владних повноважень на виконання вимог ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 липня 2014 року.

У судове засідання 13 серпня 2014 року представник позивача знову не з’явився, надіслав клопотання про розгляд справи за його відсутності. Аналогічне клопотання надійшло і від представник відповідача.

Відповідно до частини 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи положення частини 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, беручи до уваги відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, в судовому засіданні 13 серпня 2014 року суд ухвалив перейти до розгляду справи в письмовому провадженні.

14 та 18 серпня 2014 року через канцелярію суду представником позивача подано додаткові докази на підтвердження викладеної у позові позиції.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 вересня 2014 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог ТОВ «Дієса» про визнання протиправними дій посадових осіб Інспекції з питань захист управ споживачів в Івано-Франківській області при проведенні позапланової перевірки магазину ТОВ «Дієса» за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Новгородська, 15-А.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

27 листопада 2013 року посадовими особами відповідача проведено позапланову виїзну перевірку магазину позивача, розташованого за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Новгородська, 15-А, за результатами якої складено Акт перевірки дотримання законодавства про захист прав споживачів №0638 від 27 листопада 2013 року (далі по тексту – акт №0638).

За наслідками перевірки контролюючим суб’єктом виявлено порушення ТОВ «Дієса» вимог статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів» та пунктів 14, 16, 17 Правил роздрібної торгівлі непродовольчими товарами, а саме зафіксовано відсутність необхідної, доступної, достовірної, своєчасної інформації про продукцію.

За результатами розгляду матеріалів перевірки, 09 грудня 2013 року відповідачем винесено постанову про накладення стягнень, передбачених статтею 23 Закону України «Про захист прав споживачів» №431, якою до позивача застосовано санкцію у вигляді штрафу у розмірі 7979,76 грн.

Не погоджуючись із зазначеною постановою, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Розглядаючи вимоги ТОВ «Дієса» щодо скасування постанови про накладення стягнень, передбачених статтею 23 Закону України «Про захист прав споживачів» №431 від 09 грудня 2013 року, суд виходить з того, що відповідний позов поданий в межах строку, визначеного законодавством України для звернення до суду.

Так, відповідно до положень статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

У той же час, частиною 4 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, то для звернення до адміністративного суду встановлюється місячний строк, який обчислюється з дня, коли позивач дізнався про рішення суб'єкта владних повноважень за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб'єкта владних повноважень.

Аналізуючи наведені положення Кодексу адміністративного судочинства України, а також враховуючи посилання позивача на отримання листа Держспоживінспекції України від 06 червня 2014 року №3193-3-11/8, з якого ТОВ» Дієса» стало відомо про відмову в розгляді скарги товариства на постанову про накладення стягнень, передбачених статтею 23 Закону України «Про захист прав споживачів» №431 від 09 грудня 2013 року, лише 17 червня 2014 року, суд приходить до висновку, що останнім днем для подання адміністративного позову про скасування названої вище постанови є 18 липня 2014 року.

Відповідно до поштового штемпеля на конверті, в якому до Окружного адміністративного суду міста Києва направлено адміністративний позов, ТОВ «Дієса» звернулось до суду в межах строку, визначеного частиною 4 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України – 17 липня 2014 року.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб’єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вищезазначених вимог, Окружний адміністративний суд міста Києва звертає увагу на наступне.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів є Закон України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991р. №1023-ХІІ з наступними змінами та доповненнями (далі по тексту – Закон України від 12.05.1991р. №1023-ХІІ).

Статтею 4 названого Закону визначено, що споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: захист своїх прав державою, належну якість продукції та обслуговування, безпеку продукції, необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця) тощо.

Відповідно до статті 6 Закону України від 12.05.1991р. №1023-ХІІ споживач має право на належну якість продукції, яке забезпечується обов'язком продавця (виробника, виконавця) передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію. Продавець (виробник, виконавець) на вимогу споживача зобов'язаний надати йому документи, які підтверджують належну якість продукції.

Держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров'я і життєдіяльності. Держава створює умови для здобуття споживачами потрібних знань з питань реалізації їх прав. Захист прав споживачів здійснюють центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцеві державні адміністрації, органи, що здійснюють державний санітарно-епідеміологічний нагляд, інші державні органи, органи місцевого самоврядування згідно із законодавством, а також суди (стаття 5 Закону України від 12.05.1991р. №1023-ХІІ).

Відповідальність за порушення законодавства про захист прав споживачів передбачена статтею 23 Закону України від 12.05.1991р. №1023-ХІІ.

Так, у разі порушення законодавства про захист прав споживачів суб'єкти господарювання сфери торговельного та інших видів обслуговування, у тому числі ресторанного господарства, несуть відповідальність, зокрема, за відсутність необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію - у розмірі тридцяти відсотків вартості одержаної для реалізації партії товару, виконаної роботи, наданої послуги, але не менше п'яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а у разі, коли відповідно до закону суб'єкт господарської діяльності не веде обов'язковий облік доходів і витрат, - у розмірі п'яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Суми штрафів зараховуються до державного бюджету, а порядок їх стягнення визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до положень статті 26 Закону України від 12.05.1991р. №1023-ХІІ державний контроль за додержанням законодавства про захист прав споживачів здійснюють спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у сфері захисту прав споживачів та його територіальні органи, які забезпечують реалізацію державної політики щодо захисту прав споживачів і мають право, зокрема:

- перевіряти у суб'єктів господарювання сфери торгівлі і послуг, у тому числі ресторанного господарства, якість продукції, додержання обов'язкових вимог щодо безпеки продукції, а також додержання правил торгівлі та надання послуг; безперешкодно відвідувати та обстежувати відповідно до законодавства будь-які виробничі, складські, торговельні та інші приміщення цих суб'єктів. Порядок проведення таких перевірок визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері захисту прав споживачів;

- одержувати безоплатно від суб'єктів господарювання, що перевіряються, копії необхідних документів, які характеризують якість продукції, сировини, матеріалів, комплектуючих виробів, що використовуються для виробництва цієї продукції;

- забороняти суб'єктам господарювання реалізацію споживачам продукції на яку відсутні документи, що засвідчують її відповідність вимогам нормативних документів тощо;

- накладати на винних осіб у випадках, передбачених законодавством, адміністративні стягнення. Справи про адміністративні правопорушення розглядаються за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, а на території Автономної Республіки Крим - органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим у сфері захисту прав споживачів;

- накладати на суб'єктів господарювання сфери торгівлі і послуг, у тому числі ресторанного господарства, стягнення, передбачені статтею 23 цього Закону, в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.

Механізм здійснення державного контролю (в тому числі, проведення позапланових перевірок) посадовими особами Державної інспекції України з питань захисту прав споживачів та її територіальних органів за додержанням законодавства про захист прав споживачів визначений Порядком проведення перевірок у суб'єктів господарювання сфери торгівлі і послуг, у тому числі ресторанного господарства, якості продукції, додержання обов'язкових вимог щодо безпеки продукції, а також додержання правил торгівлі та надання послуг, що затверджений наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 07 березня 2012 року №310 (далі по тексту - Порядок проведення перевірок).

Так, відповідно до пункту 1.4. названого Порядку позапланові перевірки суб'єктів господарювання проводяться посадовими особами, зокрема, з підстав звернення фізичних та юридичних осіб про порушення суб'єктом господарювання вимог законодавства. Позапланова перевірка у цьому разі здійснюється за наявності згоди на проведення позапланових заходів зі здійснення державного контролю Держспоживінспекції України (додаток 1).

Права та обов’язки посадових осіб Держспоживінспекції України та її територіальних органів, а також суб’єктів господарювання, закріплені у пунктах 1.5., 1.6., 1.11. та 1.12. Порядку проведення перевірок.

У відповідності до приписів розділу ІІ Порядку проведення перевірок перед початком перевірки суб'єкта господарювання посадові особи, які проводять перевірку, пред'являють керівнику суб'єкта господарювання або уповноваженій ним особі направлення та службове посвідчення, що засвідчує посадову особу, і надають суб'єкту господарювання копію направлення на перевірку, а також інформують цих осіб про мету перевірки.

Згідно положень пункту 2.8. названого розділу під час проведення позапланової перевірки з'ясовуються лише ті питання, необхідність перевірки яких стала підставою для її здійснення, з обов'язковим зазначенням цих питань у направленні на проведення перевірки.

За результатами проведення перевірки посадовими особами органу контролю в разі виявлення порушень вимог законодавства складається акт, який повинен містити такі відомості: дату складання акта; тип перевірки (планова або позапланова); предмет перевірки; найменування органу з питань захисту прав споживачів, а також посаду, прізвище, ім'я та по батькові посадової особи, яка провела перевірку; найменування юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи - підприємця, щодо діяльності яких проводилася перевірка.

Під час опису виявлених порушень вимог законодавства повинні бути зазначені нормативно-правові акти чи нормативні документи, вимоги яких порушені, їх повне найменування та реєстраційний номер.

Зміст порушення повинен бути конкретизований та викладений відповідно до норм законодавства.

Довільне викладення або трактування вимог нормативно-правових актів та документів не допускається.

Опис порушень закінчується аргументованими висновками з посиланням на відповідні законодавчі, нормативно-правові акти та нормативні документи.

До акта перевірки можуть додаватися документи, копії документів, акти про відбір зразків, пояснення тощо, які є його невід'ємною частиною.

Відповідно до пункту 4.2. розділу ІV Порядку проведення перевірок за результатами перевірки відповідно до виявлених порушень керівником органу з питань захисту прав споживачів або його заступником приймаються рішення, зокрема, про накладення на винних осіб адміністративних стягнень та застосовування адміністративно-господарських санкцій.

У той же час, з огляду на постановлення судом ухвали про закриття провадження у справі в частині позовних вимог про визнання протиправними дій посадових осіб Інспекції з питань захист управ споживачів в Івано-Франківській області при проведенні позапланової перевірки магазину ТОВ «Дієса» за адресою м. Івано-Франківська, вул. Новгородська, 15-А, дії посадових осіб Інспекції під час проведення позапланової перевірки магазину позивача в рамках даної справи не є предметом судового дослідження.

Перевіряючи правомірність накладення стягнення у вигляду штрафу в розмірі, визначеному в оскаржуваній постанові, суд приходить до наступного.

Як вбачається з акту №0638 від 27 листопада 2013 року під час перевірки магазину «Фокстрот» ТОВ «Дієса» виявлено відсутність доступної, достовірної, необхідної, своєчасної інформації про продукцію, а саме:

1) для товару – швейна машина «Janome» style 412i – відсутня інформація про найменування та місцезнаходження виробника (виконавця, продавця) і підприємства, яке здійснює його функції щодо приймання претензій від споживача, а також проводить ремонт і технічне обслуговування, правила та умови ефективного та безпечного використання продукції надано із порушеннями до законодавства про мови – інформація надана іноземними мовами;

2) для товару – швейна машина «Brother МS 60» та швейна машина «Brother LS 2150» - інформація щодо правил та умов ефективного та безпечного використання продукції надана із порушенням до законодавства про мови – інформація надається іноземними мовами;

3) для товару – миючий пилосос «Delonghi Penta Vap EL WF» та ноутбук «Lenovo G580G» - інформація щодо правил та умов ефективного та безпечного використання продукції надана із порушенням до законодавства про мови;

4) для товару – ноутбук «Asus X502CA» та ноутбук «HP Parilion E5J48EA» - відсутня інформація щодо найменування та місцезнаходження підприємства, що проводить ремонт і технічне обслуговування;

5) для товару – холодильник «Samsung RB 31 FS» - інформація про найменування і місцезнаходження підприємства, яке здійснює функції виробника щодо прийняття претензій від споживача надана із порушенням до законодавства про мови (надається на іноземній мові).

Відсутність зазначеної інформації та надання її із порушенням законодавства про мови є порушенням вимог пунктів 16 та 17 Правил роздрібної торгівлі непродовольчими товарами, а також частини 1 статті 15 Закону України від 12.05.1991р. №1023-ХІІ, що і стало підставою для накладення на позивача адміністративно-господарських санкцій у вигляді штрафу у розмірі, визначеному пунктом 7 частини 1 статті 23 Закону України від 12.05.1991р. №1023-ХІІ.

Відповідно до статті 15 названого Закону споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою.

Інформація про продукцію повинна містити:

1) назву товару, найменування або відтворення знака для товарів і послуг, за якими вони реалізуються;

2) найменування нормативних документів, вимогам яких повинна відповідати вітчизняна продукція;

3) дані про основні властивості продукції, а щодо продуктів харчування - про склад (включаючи перелік використаної у процесі їх виготовлення сировини, в тому числі харчових добавок), номінальну кількість (масу, об'єм тощо), харчову та енергетичну цінність, умови використання та застереження щодо вживання їх окремими категоріями споживачів, а також іншу інформацію, що поширюється на конкретний продукт;

4) відомості про вміст шкідливих для здоров'я речовин, які встановлені нормативно-правовими актами, та застереження щодо застосування окремої продукції, якщо такі застереження встановлені нормативно-правовими актами;

5) позначку про наявність або відсутність у складі продуктів харчування генетично модифікованих компонентів;

6) дані про ціну (тариф), умови та правила придбання продукції;

7) дату виготовлення;

8) відомості про умови зберігання;

9) гарантійні зобов'язання виробника (виконавця);

10) правила та умови ефективного і безпечного використання продукції;

11) строк придатності (строк служби) товару (наслідків роботи), відомості про необхідні дії споживача після їх закінчення, а також про можливі наслідки в разі невиконання цих дій;

12) найменування та місцезнаходження виробника (виконавця, продавця) і підприємства, яке здійснює його функції щодо прийняття претензій від споживача, а також проводить ремонт і технічне обслуговування.

Інформація споживачеві повинна надаватися згідно із законодавством про мови.

У той же час, частиною 2 названої статті закріплено, що інформація, передбачена частиною першою цієї статті, доводиться до відома споживачів виробником (виконавцем, продавцем) у супровідній документації, що додається до продукції, на етикетці, а також у маркуванні чи іншим способом (у доступній наочній формі), прийнятим для окремих видів продукції або в окремих сферах обслуговування.

Інформація про продукцію може бути розміщена у місцях, де вона реалізується, а також за згодою споживача доводитися до нього за допомогою засобів дистанційного зв'язку.

Відповідно до пункті 1 та 2 названих Правил вони регламентують порядок приймання, зберігання, підготовки до продажу та продажу непродовольчих товарів через роздрібну торговельну мережу, а також визначають вимоги щодо дотримання прав споживачів стосовно належної якості та безпеки товарів і рівня торговельного обслуговування. Крім того, ці Правила поширюються на всіх суб'єктів господарювання на території України незалежно від форм власності, які пройшли державну реєстрацію в установленому порядку та здійснюють діяльність у сфері роздрібної торгівлі непродовольчими товарами.

Пунктом 16 Правил №104 закріплено, що здійснюючи продаж непродовольчих товарів вітчизняного та іноземного виробництва, працівники суб'єкта господарювання зобов'язані надати споживачам необхідну, достовірну та своєчасну інформацію про товари в супровідній документації, що додається до продукції, на етикетці, а також маркуванням чи іншим способом (у доступній наочній формі), прийнятим для окремих видів товарів, яка має містити:

назву товару, найменування або відтворення знака для товарів і послуг, за якими вони реалізуються;

найменування нормативних документів, вимогам яких повинні відповідати вітчизняні товари;

дані про основні властивості товару;

відомості про вміст шкідливих для здоров'я речовин, які встановлені нормативно-правовими актами, та застереження щодо застосування окремих товарів, якщо такі застереження встановлені нормативно-правовими актами;

дані про ціну (тариф), умови та правила придбання товару;

дату виготовлення;

відомості про умови зберігання;

гарантійні зобов'язання виробника (виконавця);

правила та умови ефективного і безпечного використання товару;

строк придатності (строк служби) товару, відомості про необхідні дії споживача після його закінчення, а також про можливі наслідки в разі невиконання цих дій;

найменування та місцезнаходження виробника (виконавця, продавця) і підприємства, яке здійснює його функції щодо прийняття претензій від споживача, а також проводить ремонт і технічне обслуговування.

Інформація споживачеві повинна надаватися згідно із законодавством про мови.

Крім того, у пункті 17 Правил №104 закріплено заборону приймати до продажу та реалізовувати товари, на які нормативними документами встановлено гарантійні строки, без експлуатаційних документів (технічного паспорта або іншого документа, що його замінює, тощо).

Також, зазначеним пунктом передбачено, що під час продажу товару, який підлягає гарантійному ремонту (обслуговуванню) або гарантійній заміні, продавець зобов'язаний:

у присутності споживача здійснити перевірку споживчих властивостей товару, наявності експлуатаційних документів, у тому числі гарантійного талона та відривних талонів на гарантійне обслуговування, комплектності товару, зазначеної в експлуатаційних документах;

поінформувати споживача про правила користування товаром;

заповнити відповідні розділи гарантійного і відривного талонів на гарантійне обслуговування;

надати інформацію про підприємства (майстерні), що здійснюють гарантійний ремонт.

У разі коли товар потребує проведення робіт з уведення в експлуатацію, суб'єкт господарювання зобов'язаний надати споживачу відповідну інформацію або забезпечити виконання таких робіт.

Аналіз наведених вище положень дає підстави для висновку, що саме під час здійснення продажу непродовольчих товарів споживачу має бути надана відповідна інформація одним із способів визначених законодавством.

На підтвердження правомірності таких висновків свідчать також приписи пункту 8 Порядку гарантійного ремонту (обслуговування) або гарантійної заміни технічно складних побутових товарів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2002р. №506, в якому закріплено, що експлуатаційні документи повинні відповідати ГОСТу 2.601-95 «Эксплуатационные документы» і вимогам цього Порядку. На товари іноземного походження, що ввозяться в Україну, експлуатаційні документи повинні бути виконані державною мовою та мовою держави походження товару. В експлуатаційних документах зазначаються, зокрема, найменування та адреса виробника і підприємства, яке виконує його функції щодо виконання вимог споживача, а також проводитиме гарантійний ремонт (обслуговування) або гарантійну заміну.

Однак, відповідачем не надано доказів щодо недотримання позивачем відповідних вимог Закону України від 12.05.1991р. №1023-ХІІ та Правил №104 під час здійснення продажу товарів, зазначених у додатку №7 до акту №0638. Крім того, відповідачем не надано доказів здійснення позивачем продажу товарів, приведених у додатку №7.

У той же час, позивачем надано докази на підтвердження дотримання вимог законодавства про захист прав споживачів щодо надання споживачам інформації, перелік якої наведено вище, із дотриманням законодавства про мови.

Зважаючи на наявність в матеріалах справи листків-вкладишів, які додавалися позивачем до експлуатаційних документів виробника та містили інформацію про найменування, адреси та телефони сервісних центрів, які займаються гарантійним обслуговуванням продукції, суд приходить до висновку про відсутність підстав для застосування до позивача санкцій за відсутність необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію.

Такі висновку суду узгоджуються з позицією Вищого адміністративного суду України, викладеною в постанові від 06 березня 2014 року у справі № К/9991/8091/11.

Відповідно до положень частини 2 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Як вбачається зі змісту прохальної частини позову, ТОВ «Дієса» просить суд скасувати постанову про накладення стягнень, передбачених статтею 23 Закону України «Про захист прав споживачів», №431 від 09 грудня 2013 року.

У той же час, частиною 2 статті 165 цього Кодексу закріплено, що у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову, зокрема, про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення.

З урахуванням встановлених судом обставин та з метою повного захисту прав позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та визнати протиправною і скасувати постанову про накладення стягнень, передбачених статтею 23 Закону України «Про захист прав споживачів», №431 від 09 грудня 2013 року.

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: 1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов’язковість яких надана Верховною Радою України; 2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно із частиною 1 статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Доказів, які б спростовували доводи позивача, відповідач суду не надав.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об’єктивному дослідженні, враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає позовні вимоги обґрунтованими, а позов таким, що підлягає задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 94, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати протиправною та скасувати постанову Інспекції з питань захисту прав споживачів в Івано-Франківській області про накладення стягнень, передбачених статтею 23 Закону України «Про захист прав споживачів», №431 від 09 грудня 2013 року.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України

Суддя А.І. Кузьменко