Справа № 913/50/12 (2а/913/20/12)
Суддя: Гончар Л.Я.
Дата ухвалення: 2014-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 серпня 2014 року м. Київ
К/800/14941/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Головуючої: Гончар Л.Я.,

Суддів: Конюшка К.В.,

Зайця В.С.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні адміністративну справу за
касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову
Рожнятівського районного суду
Івано-Франківської області від 02
березня 2012 року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 28 лютого 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до Цінівської сільської ради
Рожнятівського району, третя особа -
ОСОБА_3, про визнання недійсним рішення,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до
Цінівської сільської ради
Рожнятівського району, третя особа -
ОСОБА_3, про визнання недійсним рішення
від 07.09.2010 №127-18/2010 в частині скасування
пункту 5.1 рішення Цінівсько сільської
ради від 30.03.2010 №113-18/2010 "Про внесеня
змін у рішення від 30.12.1993 в частині
визначення (уточнення) площі і
цільового призначення земельних
ділянок"; визнання недійсними пункти 2.1,
2.2 рішення Цінівської сільської ради
від 16.12.2010 №12-2/2010.

Позовні вимоги мотивовано
протиправністю скасування Цінівською
сільською радою пунктів 5.1, 5.2 рішення
Цінівської сільської ради від 30.03.2010
№113-18/2010, яким позивачеві передано у
власність земельну ділянку для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд площею 0,1484 га, та
протиправним визначенням площі
вказаної земельної ділянки у розмірі
0,1410 га згідно з рішенням Цінівської
сільської ради 16.12.2010 №12-2/2010.

Постановою Рожнятівського районного
суду Івано-Франківської області від 02
березня 2012 року, залишеною без змін
ухвалою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 28 лютого 2013
року, у задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_2 із
посиланням на порушення судами першої
та апеляційної інстанції норм
матеріального та процесуального права,
просила скасувати оскаржувані судові
рішення та постановити нове, про
задоволення позову.

Відповідно до положень статті 220-1
Кодексу адміністративного судочинства
України справу розглянуто у
попередньому судовому засіданні без
повідомлення осіб, які беруть участь у
справі.

Заслухавши доповідь судді Вищого
адміністративного суду України
стосовно обставин, необхідних для
прийняття рішення судом касаційної
інстанції, перевіривши і обговоривши
доводи касаційної скарги, правильність
правової оцінки обставин справи та
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів вважає, що скарга не
підлягає задоволенню з огляду на
наступне.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та матеріалами справи
підтверджено, що рішенням Цінівської
сільської ради від 30.12.1993 ОСОБА_2
передано у приватну власність земельні
ділянки, які знаходяться у її
користуванні, а саме: 0,09 га для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель та споруд та 0,08 га для ведення
особистого селянського господарства.

Пунктом 5.1 рішення Цінівської
сільської ради від 30.03.2010 №113-18/2010 "Про
внесення змін у рішення від 30.12.1993 року
в частині визначення (уточнення)" площі
і цільового призначення земельних
ділянок" площу земельної ділянки для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1,
що передається у власність позивачеві,
визначено у розмірі 0,1484 га, для
особистого селянського господарства -
0,0822 га.

Пунктом 5.2 рішення Цінівської
сільської ради від 30.03.2010 №113-18/2010
зазначено, що рішення Цінівської
сільської ради від 30.03.2010 №114-18/2010, яким
встановлено земельний сервітут на
земельну ділянку для будівництва і
обслуговування житлового будинку
ОСОБА_2, а саме: право проїзду гр. ОСОБА_3
на транспортному засобі до земельної
ділянки для ведення особистого
селянського господарства в урочищі
"Поляків город", є невід'ємною частиною
рішення від 30.03.2010 №113-18/2010.

У зв'язку з тим, що пункти 5.1, 5.2 рішення
Цінівської сільської ради від 30.03.2010
№113-18/2010 прийнято без дотримання статті
100 Земельного кодексу України, згідно з
якою земельний сервітут
встановлюється за домовленістю між
власниками сусідніх земельних ділянок
на підставі договору або за рішенням
суду, рішенням Цінівської сільської
ради від 07.09.2010 №127-20/2010 відмінено
пункти 5.1, 5.2 рішення Цінівської
сільської ради від 30.03.2010 №113-18/2010 та
рішення Цінівської сільської ради від
30.03.2010 №114-18/2010.

Пунктом 2.1 рішення Цінівської
сільської ради від 16.12.2010 №12-2/2010
вирішено передати у приватну власність
ОСОБА_2 земельну ділянку для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель та споруд площею 0,1410 га та для
ведення особистого селянського
господарства площею 0,0822 га.

Пунктом 2.2 рішення Цінівської
сільської ради від 16.12.2010 №12-2/2010
залишено в землях запасу сільської
ради земельну ділянку площею 74 кв. м.
для проїзду громадян до земельних
ділянок в урочищі "Поляків город".

Вказуючи на безпідставне зменшення
розміру земельної ділянки, що
передається у власність для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель та споруд, позивач звернулась
до суду із зазначеним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з позицією якого
погодився суд апеляційної інстанції,
виходив з правомірності рішення
Цінівської сільської ради від 07.09.2010
№127-18/2010 в частині скасування пункту 5.1
рішення Цінівської сільської ради від
30.03.2010 №113-18/2010 та правомірності пунктів
2.1, 2.2 рішення Цінівської сільської ради
від 16.12.2010 №12-2/2010 як таких, що прийнято
відповідачем на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
законами України. Зазначена позиція
судів попередніх інстанцій
ґрунтується на наявності у органу
місцевого самоврядування права
скасовувати власні рішення, якщо на
підставі них не виникли
правовідносини, а також недоведеності
з боку позивача, що у її користуванні
перебувала земельна ділянка саме
площею 0,1484 га.

Колегія суддів, виходячи з меж
касаційного перегляду, встановлених
статтею 220 Кодексу адміністративного
судочинства України, погоджується із
вказаною позицією судів попередніх
інстанцій, огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 59
Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні" рада в межах
своїх повноважень приймає нормативні
та інші акти у формі рішень.

Конституційним Судом України у рішенні
від 16.04.2009 №7-рп/2009 у справі за
конституційним поданням Харківської
міської ради щодо офіційного
тлумачення положень частини другої
статті 19, статті 144 Конституції України,
статті 25, частини чотирнадцятої статті
46, частин першої, десятої статті 59
Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні" зазначено, що
системний аналіз положень Конституції
і законів України дає підстави вважати,
що за органами місцевого
самоврядування законодавцем
закріплюється право на зміну та
скасування власних рішень. Таке право
випливає із конституційного
повноваження органів місцевого
самоврядування самостійно вирішувати
питання місцевого значення шляхом
прийняття рішень, що є обов'язковими до
виконання на відповідній території,
оскільки вони є суб'єктами
правотворчості, яка передбачає право
формування приписів, їх зміну,
доповнення чи скасування.

Конституційний Суд України дійшов
висновку, що органи місцевого
самоврядування мають право приймати
рішення, вносити до них зміни та
скасовувати їх на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією і законами України,
керуючись у своїй діяльності ними та
актами Президента України, Кабінету
Міністрів України.

У той же час, органи місцевого
самоврядування не можуть скасовувати
свої попередні рішення, вносити до них
зміни, якщо відповідно до приписів цих
рішень виникли правовідносини,
пов'язані з реалізацією певних
суб'єктивних прав та охоронюваних
законом інтересів, і суб'єкти цих
правовідносин заперечують проти їх
зміни чи припинення. Це є "гарантією
стабільності суспільних відносин" між
органами місцевого самоврядування і
громадянами, породжуючи у громадян
впевненість у тому, що їхнє існуюче
становище не буде погіршене прийняттям
більш пізнього рішення

Ненормативні правові акти органу
місцевого самоврядування є актами
одноразового застосування, вичерпують
свою дію фактом їхнього виконання, тому
вони не можуть бути скасовані чи
змінені органом місцевого
самоврядування після їх виконання.

Аналіз наведених положень свідчить про
можливість скасування органом
місцевого самоврядування власного
рішення, у той же час, реалізація
зазначених повноважень можлива у разі
дотримання сукупності умов, зокрема:
відсутність факту виконання рішення,
що скасовується; відсутність факту
виникнення правовідносин, пов'язаних з
реалізацією певних суб'єктивних прав
та охоронюваних законом інтересів або
ж відсутність заперечень суб'єктів
правовідносин щодо їх зміни чи
припинення у разі виникнення таких
правовідносин.

Судами попередніх інстанцій в
обґрунтування позиції про наявність у
відповідача повноважень на скасування
власного рішення зазначено, що рішення
відповідача про передачу ОСОБА_2
земельних ділянок у власність розміром
0,1484 га та 0,0822 га не були виконані. Крім
того, судами попередніх інстанцій
зазначено, що за ОСОБА_2, як головою
домоволодіння з 1986 року по 2010 рік
включно рахується земельна ділянка для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель та споруд площею 0,10 га.

Судами попередніх інстанцій вказано,
що позивачем не надано доказів
правомірності користування земельною
ділянкою для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд
площею 0,1484 га.

Враховуючи викладене, зважаючи на те,
що зменшення площі земельної ділянки,
що планується до безоплатної передачі
позивачеві, обумовлено необхідність
облаштування проїзду до земельної
ділянки третьої особи, виходячи з
наявності у органу місцевого
самоврядування повноважень на
скасування власних рішень у разі,
зокрема, якщо на підставі них не
виникли правовідносини, колегія суддів
вказує на обґрунтованість позиції
судів попередніх інстанцій щодо
відсутності факту порушення прав та
законних інтересів позивача з боку
відповідача у зв'язку з прийняттям
оскаржуваних рішень, у зв'язку з чим
погоджується з висновками судів щодо
відсутності підстав для задоволення
позову.

Доводи касаційної скарги висновків
судів першої та апеляційної інстанцій
не спростовують.

Правова оцінка встановлених обставин
справи судами дана вірно, порушень норм
матеріального чи процесуального права
при ухваленні оскаржуваних судових
рішень судами не допущено.

Згідно з частиною першою статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Відповідно до частини третьої статті
220-1 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної
інстанції відхиляє касаційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

Керуючись статтями 160, 167, 220, 220-1, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів ,-

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а
постанову Рожнятівського районного
суду Івано-Франківської області від 02
березня 2012 року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 28 лютого 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута в порядку
ст.ст.235-2391 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Судді: