Справа № 815/3538/14
Суддя: Катаєва Е. В.
Дата ухвалення: 2014-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/3538/14
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2014 року

Одеський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді Катаєвої
Е.В.

секретаря Швеця В.А.

за участю перекладача ОСОБА_1

розглянувши в відкритому судовому
засіданні справу за
адміністративним позовом ОСОБА_2 до
Головного управління Державної
міграційної служби України в Одеській
області про визнання рішення нечинним
та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т
А Н О В И В:

До суду звернувся з позовом ОСОБА_2 до
Головного управління Державної
міграційної служби України в Одеській
області (далі Управління), в якому
зазначив, що 13.06.2014 року отримав
повідомлення про відмову в прийнятті
заяви про визнання біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту.

Позивач зазначив, що вважає рішення
Управління, яке оформлено наказом №100
від 06.06.2014 року, неправомірним,
необґрунтованим, прийнятим з
порушеннями міжнародного та
національного законодавства з
наступних підстав.

У відповідності до абз.6 статті 5 ЗУ «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
орган міграції може прийняти рішення
про відмову в прийнятті заяви про
визнання біженцем, або особою, яка
потребує додаткового захисту, у разі,
якщо заявник видає себе за іншу особу
або якщо заявнику раніше було
відмовлено у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, за відсутності умов,
передбачених пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 цього Закону, якщо
зазначені умови не змінилися.

Позивач вважає неправомірним
посилання Управління в повідомленні на
його аналогічне звернення до
міграційної служби Закарпатської
області, оскільки він не отримав
особисто на руки цієї відмови.

ОСОБА_2 стверджує у позовній заяві, що
він в Афганістані зазнав
переслідування зі сторони озброєного
угрупування талібан через його
діяльність. Повернення до країни
походження, створить небезпеку для
його життя та призведе до порушень
Україною своїх міжнародних
зобов'язань.

Позивач просив визнати нечинним
рішення ГУ ДМС України в Одеській
області, яке оформлено наказом №100 від
06.06.2014 року, про відмову в прийнятті
заяви про визнання біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту, та
зобов'язати ГУ ДМС України в Одеській
області прийняти рішення про
оформлення документів для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

У судовому засіданні позивач підтримав
позовні вимоги, посилаючись на
обставини, які викладені у позовній
заяві.

Представник відповідача ГУ ДМС України
в Одеській області позов не визнала,
пояснила, що аналіз особової справи
заявника вказує на те, що особа
навмисно, з метою фактичної
легалізації, при повторному зверненні
до ГУ ДМС України в Одеській області
надала недостовірні дані про своє
прізвище, ім'я, по-батькові, історію
переслідування. строки перебування та
маршрут до України. Наказ про відмову в
прийнятті заяви про визнання біженцем,
або особою, яка потребує додаткового
захисту є цілком обґрунтованим та
правомірним, оскільки при наявності
підстав, передбачених абз.6 статті 5 ЗУ
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
орган міграції має право прийняти таке
рішення.

Вислухавши пояснення позивача,
представника сторін, дослідивши та
проаналізувавши надані сторонами
докази у їх сукупності, суд встановив,
що ОСОБА_2 є громадянином Афганістану,
народився в провінції Пактія, за
національністю пуштун, віросповідання
- мусульманин-суніт, неодружений.

12.05.2014 року року ОСОБА_2 звернувся до
Управління із заявою - анкетою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
зазначив, що народився 01.01.1995 року,
виїхав з Афганістану у січні-лютому 2014
року через погрози з боку
представників терористичного
угрупування «Талібан», що було
пов'язано з його роботою у відділі
поліції. Виїжджав на підставі
національного паспорту та візи до РФ
(а.с.18-21).

06.06.2014 року Управлінням прийнятий наказ
№100 «Про відмову в прийнятті заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту
громадянина Афганістану ОСОБА_2»
(а.с.34).

06.06.2014 року відповідачем оформлене
повідомлення №36 про відмову в
прийнятті заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, яким позивача повідомлено, що
йому відмовлено у прийнятті його заяви
згідно з ч.6 ст.5 Закону України №3671-VI,
оскільки встановлено підстави для
ухвалення рішення про відмову у
прийнятті заяви про визначення
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, бо заявнику
раніше було відмовлено у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту (а.с.7).

Суд вважає, що Управлінням при
винесенні наказу №100 від 06.06.2014 року
дотримано вимог статті 19 Конституції
України, відповідно до якої органи
державної влади, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України. При цьому виходить із
наступного.

Законом України №3671-VI, якій набрав
чинності 04.08.2011 року, визначено поняття
біженця та додаткового захисту. Так
статтею 1 Закону України №3671-VI
визначено, що:

- біженець - особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань (п.1 ч.1
ст.1 Закону);

- додатковий захист - форма захисту, що
надається в Україні на індивідуальній
основі іноземцям та особам без
громадянства, які прибули в Україну або
перебувають в Україні і не можуть або
не бажають повернутися в країну
громадянської належності або країну
попереднього постійного проживання
внаслідок обставин, які загрожують їх
життю, безпеці чи свободі (п.4 ч.1 ст.1
Закону);

- особа, яка потребує додаткового
захисту, - особа, яка не є біженцем
відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання (п.13 ч.1 ст.1
Закону);

- заява про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, - заява-анкета встановленого
зразка, в якій іноземець або особа без
громадянства просить визнати його
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, із зазначенням та
обґрунтуванням однієї з підстав для
такого визнання, зазначених у пунктах 1
і 13 частини першої цієї статті (п.8 ч.1
ст.1 Закону).

Згідно статті 5 Закону особа, в країні
постійного проживання якої виникли
умови, зазначені в пунктах 1 чи 13
частини першої статті 1 цього Закону,
внаслідок яких вона не може
повернутися до країни свого походження
і має намір бути визнаною біженцем в
Україні або особою, яка потребує
додаткового захисту, повинна
звернутися до відповідного органу
міграційної служби із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, до
закінчення строку перебування на
території України.

Крім того, закон містить підстави для
відмови у прийнятті від особи заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
визначені пунктом 6 ст.5 Закону України
№3671-VI, на яку наявне посилання в наказі
№100 та повідомленні №36 від 06.06.2014 року.
Згідно зазначеної норми Закону
Центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
може прийняти рішення про відмову в
прийнятті заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, в разі, якщо заявник видає себе
за іншу особу або якщо заявнику раніше
було відмовлено у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, за відсутності умов,
передбачених пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 цього Закону, якщо
зазначені умови не змінилися.

Таким чином, орган міграційної служби
має право прийняти рішення про відмову
в прийнятті заяви при наявності однієї
з двох підстав: - заявник видає себе за
іншу особу; - заявнику раніше було
відмовлено у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, за відсутності умов,
передбачених пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 цього Закону, якщо
зазначені умови не змінилися.

Так під час перевірки зазначених
ОСОБА_2 даних, Управління встановило, що
30.04.2012 року заявник звертався до ГУ ДМСУ
в Закарпатській області із аналогічною
заявою про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту та 25.03.2012 року по його заяві
було прийняте рішення про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту у зв'язку з очевидно
необґрунтованою заявою, яке оформлено
Наказом №117/б (а.с.63).

Таким чином, на час видання Управлінням
Наказу №100, що оспорюється позивачем,
існував Наказ №117/б, який має юридичне
значення для розгляду заяви ОСОБА_2 до
ГУ ДМСУ в Одеській області.

Крім того, при зверненні до Управління
в Закарпатській області позивач
повідомив частково інші особисті
установчі дані. Так зазначив, що
призвища не має, імя ОСОБА_2, по батькові
- ОСОБА_2, дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1
рік. Виїхав із країни в січні 2012 року,
нелегально автомобілем та пішки до
Ірану, де перебував на протязі 5 діб,
звідти поїхав до Туречини, де пробув 20
днів. далі потрапив до Греції.

При таких обставинах, суд вважає, що
висновок відповідача, на підставі
якого прийняте оскаржуєме рішення, про
те, що заява, яку подав ОСОБА_2 до
органів міграції є логічно
непослідовною, неправдоподібною та не
викликає довіри, а дійсною причиною
його звернення є спроба легалізувати
своє знаходження на території України,
є обґрунтованим та правомірним.

З урахуванням встановлених у судовому
засіданні фактів, суд прийшов до
висновку, що суб'єкт владних
повноважень - ГУ ДМС України в Одеській
області прийняв рішення №100 від 06.06.2014
року про відмову в прийнятті заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту
громадянина Афганістану ОСОБА_2 у
спосіб, що передбачений Законом та з
урахування всіх обставин, які мають
значення для прийняття рішення, а тому
позовні вимоги не підлягають
задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 2, 7, 8, 9, 11, 72, 86, 159-164 КАС України,
суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Відмовити у задоволенні
адміністративного позову громадянина
Афганістану ОСОБА_2 до Головного
управління Державної міграційної
служби України в Одеській області про
визнання нечинним рішення ГУ ДМС
України в Одеській області, яке
оформлено наказом №100 від 06.06.2014 року,
про відмову в прийнятті заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, та
зобов'язання ГУ ДМС України в Одеській
області прийняти рішення про
оформлення документів для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Постанову може бути оскаржено до
Одеського апеляційного
адміністративного суду шляхом подання
апеляційної скарги через Одеський
окружний адміністративний суд
протягом десяти днів з дня отримання
постанови у порядку ст.160,167, 185-187 КАС
України.

Суддя
Катаєва Е.В.

Відмовити у задоволенні
адміністративного позову громадянина
Афганістану ОСОБА_2 до Головного
управління Державної міграційної
служби України в Одеській області про
визнання нечинним рішення ГУ ДМС
України в Одеській області, яке
оформлено наказом №100 від 06.06.2014 року,
про відмову в прийнятті заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, та
зобов'язання ГУ ДМС України в Одеській
області прийняти рішення про
оформлення документів для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

29 серпня 2014 року.