Справа № 826/10124/14
Суддя: Соколова О.А.
Дата ухвалення: 2014-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

07 серпня 2014 року № 826/10124/14

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі колегії суддів:
головуючого судді Соколової О.А. ,
суддів Головань О.В. Мазур А.С.
вирішив адміністративну справу в
порядку письмового провадження

за позовом ОСОБА_1 до Міністра
юстиції України Державної
реєстраційної служби України
провизнання дій незаконними встановив:

Позивач звернувся до суду з позовною
заявою, в якій просить визнати
протиправними дії відповідачів щодо
невжиття ними заходів для задоволення
вимог, викладених у його скарзі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
надані відповідачами відповіді
суперечать вимогам Закону України «Про
звернення громадян».

Представник Державної реєстраційної
служби України щодо позову заперечив,
посилаючись на його необґрунтованість.

Відповідач Міністерство юстиції
України свого представника до суду не
направив, хоча про розгляд справи
повідомлений належним чином.

За таких обставин суд вважає за можливе
розглянути справу за відсутності
представника відповідача Міністерства
юстиції України на підставі наявних у
справі доказів.

Керуючись ч.6 ст.128 КАС України, якщо
немає перешкод для розгляду справи в
судовому засіданні, визначених цією
статтею, але прибули не всі особи, які
беруть участь у справі, хоча і були
належним чином повідомлені про дату,
час і місце судового розгляду, суд має
право розглянути справу у письмовому
провадженні у разі відсутності потреби
заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи зазначене, суд вирішив
розглядати справу в порядку письмового
провадження.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд
оцінює докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні. Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

Дослідивши та оцінивши докази, що
містяться у справі, суд прийшов до
висновку про необґрунтованість
позовних вимог та відсутність підстав
для їх задоволення з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, 12
травня 2014 року позивач звернувся із
скаргою до Прем'єр-міністра України про
протиправність дій Міністерства
юстиції України та Державної
реєстраційної служби України.

Секретаріат Кабінету Міністрів
України супровідним листом від 20
травня 2014 року №41-М-009240/21 направив
скаргу Міністерству юстиції України
для розгляду та надання відповіді.

У свою чергу Міністерство юстиції
України перенаправило скаргу за
належністю до Державної реєстраційної
служби України, яка листом від 19 червня
2014 року № М-2288-05

роз'яснила, що справляння державного
мита за проведення державної
реєстрації прав та їх обтяжень, а також
плати за надання інформації з
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно передбачено статтею 29
Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно».

Надалі листом від 21 червня 2014 року №
М-10034/6.1 Міністерство юстиції України
повідомило позивача, що звернувшись до
реєстраційної служби Цюрупинського
районного управління юстиції
Херсонської області з метою подання
заяви про державну реєстрацію прав та
їх обтяжень позивачем до заяви не
додано документ про підтвердження
внесення плати за надання витягу з
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно та документ про сплату
державного мита.

Крім того, додатково зазначено, що
відповідно до абзацу 4 пункту 13 Порядку
державної реєстрації прав на нерухоме
майно та їх обтяжень, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 17 жовтня 2013 року № 868, орган
державної реєстрації прав, нотаріус не
приймає заяву в разі відсутності
документа, що підтверджує внесення
плати за надання витягу з Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно,
та документа про сплату державного
мита, крім випадків, передбачених
абзацом 2 цього пункту.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач оскаржує відповіді
відповідачів, які не розглянуті у
відповідності до вимог Закону України
«Про звернення громадян».

Вирішуючи цю справу суд виходить із
такого.

Згідно зі статтею 40 Конституції
України держава гарантує, що усі мають
право направляти індивідуальні чи
колективні письмові звернення або
особисто звертатися до органів
державної влади, органів місцевого
самоврядування та посадових і
службових осіб цих органів, що
зобов'язані розглянути звернення і
дати обґрунтовану відповідь у
встановлений законом строк.

Дані правовідносини регулюються
Законом України "Про звернення
громадян" (далі - Закон).

Відповідно до статті 1 Закону громадяни
України мають право звернутися до
органів державної влади, місцевого
самоврядування, об'єднань громадян,
підприємств, установ, організацій
незалежно від форм власності, засобів
масової інформації, посадових осіб
відповідно до їх функціональних
обов'язків із зауваженнями, скаргами та
пропозиціями, що стосуються їх
статутної діяльності, заявою або
клопотанням щодо реалізації своїх
соціально-економічних, політичних та
особистих прав і законних інтересів та
скаргою про їх порушення.

Вказаному праву громадян кореспондує
визначений статтею 19 згаданого Закону
обов'язок органів державної влади,
місцевого самоврядування, підприємств,
установ, організацій незалежно від
форм власності, об'єднань громадян,
засобів масової інформації, їх
керівників та інших посадових осіб
розглядати заяви чи скарги громадян та
письмово повідомляти громадянина про
результати перевірки заяви чи скарги і
суть прийнятого рішення.

Таким чином, звернувшись до
відповідачів, позивач намагався
реалізувати надане йому
законодавством право як на звернення,
так і на одержання письмової відповіді
про результати розгляду його скарг.

Відтак, суд дійшов висновку, що
відповідачі розглянули скаргу
позивача у відповідності до вимог
Закону України «Про звернення
громадян», у зв'язку з чим у суду
відсутні підстави для задоволення
позову.

Разом з тим, суд вважає за необхідне
зазначити наступне.

Відповідно до пункту 6 частини другої
статті 9 Закону України "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно" (далі - Закон) державний
реєстратор видає свідоцтво про право
власності на нерухоме майно у випадках,
встановлених статтею 18 Закону.

Так, згідно з пунктом 1 частини першої
статті 18 Закону свідоцтво про право
власності на нерухоме майно, що
підтверджує виникнення права
власності при здійснені державної
реєстрації прав на нерухоме майно,
видається, зокрема фізичним та
юридичним особам на новозбудовані,
реконструйовані об'єкти нерухомого
майна.

На сьогодні процедуру проведення
державної реєстрації речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень, перелік
документів, необхідних для її
проведення та обов'язки суб'єктів у
сфері державної реєстрації прав,
визначає Порядок державної реєстрації
прав на нерухоме майно та їх обтяжень,
затверджений постановою Кабінету
Міністрів України від 17 жовтня 2013 року
№ 868 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 49 Порядку для
проведення державної реєстрації права
власності з видачею свідоцтва на
новозбудований об'єкт нерухомого
документ, що підтверджує виникнення,
перехід та припинення речових прав на
земельну ділянку; документ, що
відповідно до вимог законодавства
засвідчує прийняття в експлуатацію
закінченого будівництвом об'єкта.

Статтею 29 Закону передбачено
справляння державного мита за
проведення державної реєстрації прав
та їх обтяжень, а також плати за надання
інформації з Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до підпункту "х" пункту 6
статті 3 Декрету Кабінету Міністрів

України "Про державне мито" (далі -
Декрет) за державну реєстрацію прав
власності на нерухоме майно
справляється плата у розмірі 7
неоподатковуваних

мінімумів доходів громадян, тобто 119
гривень.

Відповідно до абзацу четвертого пункту
13 Порядку орган державної реєстрації
прав не приймає заяву в разі
відсутності документа, що підтверджує
внесення плати за надання витягу з
Державного реєстру прав, та документа
про сплату державного мита, крім
випадків звільнення від такої плати.

За таких обставин, відповідачами
розглянута скарга позивача та надано
обґрунтовану відповідь.

Водночас суд не вбачає підстав для
задоволення вимог позивача про
стягнення на його користь з
відповідачів заподіяної йому
моральної шкоди у розмірі 5 000 грн., що
обґрунтовується наступним.

Згідно з частиною 1 статті 23 Цивільного
кодексу України особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.

У відповідності з пунктом 3 частини 2
цієї статті моральна шкода полягає у
душевних стражданнях, яких фізична
особа зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням ї майна.

Згідно з частиною 1 статті 1167
Цивільного кодексу України моральна
шкода, завдана фізичній або юридичній
особі неправомірними рішеннями, діями
або бездіяльністю, відшкодовується
особою, яка її завдала, за наявності її
вини.

У постанові Пленуму Верховного Суду
України від 31 березня 1995 року № 4 "Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди" зазначено, що під моральною
шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній особі незаконними діями або
бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема:
у приниженні честі, гідності, престижу
або ділової репутації, моральних
переживаннях у зв'язку з ушкодженням
здоров'я, у порушення права власності (
в тому числі інтелектуальної), прав,
наданих споживачам, інших цивільних
прав, у зв'язку з незаконним
перебуванням під слідством і судом, у
порушенні нормальних життєвих
зв'язків, через неможливість
продовження активного громадського
життя, порушенні стосунків з
оточуючими людьми, при настанні інших
негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні. Суд,
зокрема, повинен з'ясувати чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору.

Позивач не довів суду яким саме чином
відповідачі заподіяли йому моральні
страждання, які негативні наслідки
настали для нього у зв'язку з цим, а
також із чого він виходив, оцінивши
шкоду саме в розмірі 5 000 грн.

Керуючись статтями 158-163 КАС України
Окружний адміністративний суд міста
Києва,-

постановив:

У задоволенні позову відмовити
повністю.

Постанова набирає законної сили у
порядку і строки, встановлені статтею
254 КАС України, та може бути оскаржена у
порядку і строки, встановлені статтями
185-187 КАС України.

Головуючий Суддя
О.А. Соколова

Судді
О.В. Головань

А.С. Мазур