Справа № 127/6585/14-а
Суддя: Федчишен С. А.
Дата ухвалення: 2014-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №127/6585/14-а
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(у порядку скороченого провадження)

01 вересня 2014 року суддя Вінницького
міського суду Вінницької області
Федчишен С.А. розглянувши у порядку
скороченого провадження
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду
України в м. Вінниці про визнання дій
протиправними та зобов'язання вчинити
певні дії, -

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до
управління Пенсійного фонду України в
м. Вінниці про порушення прав власності
та на соціальний захист. Позов
мотивовано тим, що позивач народилась
ІНФОРМАЦІЯ_1 і відповідно до ст. 1 Закону
України №2195-IV від 18.11.2004 року «Про
соціальний захист дітей війни» є
дитиною війни, якій на час закінчення
Другої світової війни було менше 18
років, у зв'язку з чим їй на підставі ст.
6 Закону, починаючи з 01.01.2006р. повинна
виплачуватись щомісячна грошова
допомога у вигляді надбавки до пенсії в
розмірі 30% мінімальної пенсії за віком.
З листа управління Пенсійного фонду
України в Ленінському районі м. Вінниці
№10646/06-43-2/02-10 від 30.08.2011 року позивач
дізналась що управлінням встановлено
підвищення пенсії позивачу як дитині
війни в розмірах: з 01.01.2007 року у сумі
19,00грн., з 01.04.2007 року - 20,30грн., з
01.10.2007року - 20,55 грн., 01.01.2008року - 47,00грн.,
з 01.04.2008 року - 48,10грн., з 01.07.2008року -
48,20грн., з 01.10.2008року по даний ас - 49,80грн.
Вважає, що дане підвищення пенсії є
неправомірним та просить визнати
протиправними та незаконними дії
відповідача з невиплати та недоплати
позивачу як дитині війни в період з
01.01.2006 року подень прийняття судом
рішення підвищеної пенсії в розмірі 30%
мінімальної пенсії за віком, внаслідок
чого позивачу завдана значна
матеріальна шкода в розмірі
кількарічної пенсії. Визнати
протиправними та незаконними дії
відповідача за період з 01.03.2014 року щодо
продовження виплат пенсії в незаконних
розмірах та бездіяльність щодо
відновлення порушених прав позивача.
Визнати порушення відповідачем щодо
позивача ст. 1 Протоколу 1 Європейської
Конвенції про захист прав людини та
основних свобод. Стягнути з
відповідача на користь позивача
матеріальну шкоду (збитки) від
недоплати позивачу як дитині війни
пенсії в повному обсязі, станом на день
прийняття судом рішення. Стягнути з
відповідача на користь позивача
моральну шкоду вартістю 8 мінімальних
пенсій за віком станом на день
прийняття судом рішення - по 1
мінімальній пенсії за кожен рік
порушення прав позивача в розмірі
7592грн. Стягнути з відповідача на
користь позивача моральну шкоду за
протиправні дії та бездіяльність щодо
позивача за період з 01.03.2014року по день
прийняття судом рішення в розмірі
1000грн. за кожний повний чи неповний
місяць протиправних дій чи
бездіяльності. Заборонити відповідачу
здійснювати нарахування та виплату
пенсії як дитині війни з недоплатою
всупереч ст. 6 ЗУ «Про соціальний захист
дітей війни». Зобов'язати відповідача
здійснювати нарахування та виплату
підвищеної як дитині війни пенсії в
розмірі, передбаченому ЗУ «Про
соціальний захист дітей війни».

Ухвалою суду від 03.04.2014 року позов
ОСОБА_1 в частині стягнення з 01.01.2006року
по 01.09.2013 року залишено без розгляду.
18.07.2014 року ухвалою Вінницького
апеляційного адміністративного суду
дану ухвалу суду залишено без змін.

На підставі ч.4 ст. 183-2 КАС України по
справі відкрито скорочене провадження.

Дослідивши матеріали справи,
оцінивши докази у їх сукупності,
прийшов до висновку, що позов підлягає
до часткового задоволення з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про
соціальний захист дітей війни» дитина
війни - це особа, яка є громадянином
України та якій на час закінчення (2
вересня 1945 року) Другої світової війни
було менше 18 років.

Відповідно до паспорту громадянина
України серія НОМЕР_1 позивач ОСОБА_1
народилася ІНФОРМАЦІЯ_1(а.с.23).

Згідно відповіді № 10646/06-43-2/02-10 від
30.08.2011р. відповідач виплачував позивачу
надбавку, як дитині війни з 01.01.2007р. в
розмірі 19,00грн., з 01.04.2007р. - 20,30грн., з
01.10.2007р. - 20,55грн., з 01.01.2008р. - 47,00грн., з
01.04.2008р.- 48,00грн., з 01.07.2008р. - 48,20грн., з
01.10.2008р. - 49,80грн. (а.с.19-20), з 01.09.2013р. -
62,58грн., з 01.10.2013р. - 62,58грн., з 01.11.2013р. -
62,58грн., з 01.12.2013р. - 66,43грн., з 01.01.2014р. -
66,43грн., з 01.02.2014р. - 66,43грн., з 01.03.2014р. -
66,43грн., з 01.04.2014р. - 66,43грн., що є
розміром меншим, ніж передбачений ст. 6
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни».

Закони України є актами єдиного органу
законодавчої влади - Верховної Ради
України. Конституція України не
встановлює пріоритету в застосуванні
того чи іншого закону, в тому числі
залежно від предмета правового
регулювання. Також відсутній Закон
України, відповідно до якого можливо
було врегулювати питання подолання
колізії норм законів, що мають однакову
юридичну силу.

Водночас Конституційний Суд України у
пункті 3 мотивувальної частини рішення
від 03.10.1997 р. № 4-зп у справі про набуття
чинності Конституцією України
зазначив: «Конкретна сфера суспільних
відносин не може бути водночас
врегульована однопредметними
нормативними правовими актами
однакової сили, які за змістом
суперечать один одному. Звичайною є
практика, коли наступний у часі акт
містить пряме застереження щодо
повного або часткового скасування
попереднього. Загальновизнаним є й те,
що з прийняттям нового акта, якщо інше
не передбачено самим цим актом,
автоматично скасовується
однопредметний акт, який діяв у часі
раніше».

Статтею 6 ЗУ «Про соціальний захист
дітей війни» передбачено, що дітям
війни пенсії або щомісячне довічне
грошове утримання чи державна
соціальна допомога, що виплачується
замість пенсії, підвищуються на 30
відсотків мінімальної пенсії за віком.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України
визначено, що органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно ст. 22 Конституції України
конституційні права і свободи
гарантуються і не можуть бути
скасовані. При прийнятті нових законів
або внесенні змін до чинних законів, не
допускається звуження змісту та обсягу
існуючих прав і свобод.

Частиною 1 ст. 46 Конституції України
встановлено, що громадяни мають право
на соціальний захист, що включає право
на забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни»
фінансове забезпечення державних
соціальних гарантій, передбачених цим
законом, здійснюється за рахунок
коштів Державного бюджету України.

Згідно ч. 1 ст. 28 Закону України „Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" мінімальний розмір пенсії
за віком встановлюється в розмірі
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність, визначеного
законом;

Статею 7 ЗУ „Про державний Бюджет на 2013
рік " встановлено, що у 2013 році
прожитковий мінімум для осіб, які
втратили працездатність: з 1 січня - 894
гривень, з 1 грудня - 949 гривень.

Прикінцевими положеннями Закону
України від 06.12.2012року №5515-VI "Про
Державний бюджет України на 2013 рік"
встановлено, що у 2013 році норми і
положення статті 6 Закону України "Про
соціальний захист дітей війни"
застосовуються у порядку та розмірах,
встановлених Кабінетом Міністрів
України, виходячи з наявного
фінансового ресурсу бюджету
Пенсійного фонду України на 2013 рік.

Постановою Кабінету Міністрів України
№1381 від 28.12.2011р. «Про підвищення рівня
соціального захисту найбільш
вразливих верств населення»
встановлено дітям війни (крім тих, на
яких поширюється дія Законів України
"Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту" та "Про жертви
нацистських переслідувань") до пенсії
або щомісячного довічного грошового
утримання чи державної соціальної
допомоги, що виплачується замість
пенсії, підвищення встановлене статтею
6 Закону України «Про соціальний захист
дітей війни», проводиться у розмірі 66,43
грн.

Відповідно до статей 105, 162 КАС України
адміністративний позов може містити
вимоги щодо визнання протиправними
рішення, дії чи бездіяльності
відповідача, зобов'язання його вчинити
певні дії, відшкодувати шкоду,
заподіяну незаконним рішенням, дією чи
бездіяльністю.

Листом Вищий адміністративний суд від
13.06.2012 року № 1483/12/13-12 доводить до відома
суддів місцевих загальних як
адміністративних та апеляційних судів,
що установивши, що відповідачі
порушили норми права, які регулюють
спірні відносини, адміністративний суд
повинен визнати такі дії протиправними
і зобов'язати відповідачів здійснити
нарахування та виплату належних сум
відповідно до закону, а не ухвалювати
рішення про стягнення конкретних сум.

Статтею 162 ч.3 КАС України зазначається,
що суд при вирішенні справи може
прийняти іншу постанову, яка б
гарантувала дотримання і захист прав,
свобод, інтересів людини і громадянина,
інших суб'єктів у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку суб'єктів владних
повноважень.

Враховуючи вище викладене суд, вважає
за необхідне зобов'язати відповідача
нарахувати та виплатити позивачу
невиплачене підвищення до пенсії
відповідно до ст. 6 ЗУ «Про соціальний
захист дітей війни» в розмірі, що
обчислюється з урахуванням,
встановленого законом прожиткового
мінімуму для осіб, що втратили
працездатність за період з 01.09.2013року
по 02.04.2014р. з урахуванням вже проведених
виплат.

Щодо вимог позивача з приводу
зобов'язання відповідача нараховувати
та виплачувати підвищену як дитині
війни пенсію в розмірі, передбаченому
Законом України «Про соціальний захист
дітей війни», то дані вимоги не
відповідають змісту законодавства,
оскільки судове рішення повинно бути
наслідком чинного правового
регулювання та не може обмежувати волю
законодавчого органу в майбутньому
змінювати правове регулювання
суспільних відносин, а тому в цій
частині позовні вимоги до задоволення
не підлягають.

Позовні вимоги про стягнення з
відповідача на користь позивача
моральної шкоди, слід відмовити з
наступних підстав.

Загальні підстави відшкодування
моральної шкоди визначені Цивільним
кодексом України.

Так, відповідно до ч.2 ст.23 ЦК України,
моральна шкода полягає: 1) у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; 2) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; 4) у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми,
іншим майном або в інший спосіб. Розмір
грошового відшкодування моральної
шкоди визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі ст. 1167 Цивільного кодексу
України моральна шкода, завдана
фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини,
крім випадків, встановлених частиною
другою цієї статті. Моральна шкода
відшкодовується незалежно від вини
органу державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим, органу
місцевого самоврядування, фізичної або
юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо
шкоди завдано каліцтвом, іншим
ушкодженням здоров'я або смертю
фізичної особи внаслідок дії джерела
підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди
завдано фізичній особі внаслідок її
незаконного засудження, незаконного
притягнення до кримінальної
відповідальності, незаконного
застосування як запобіжного заходу
тримання під вартою або підписки про
невиїзд, незаконного затримання,
незаконного накладення
адміністративного стягнення у вигляді
арешту або виправних робіт; 3) в інших
випадках, встановлених законом.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4
"Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди" розмір відшкодування моральної
шкоди суд повинен визначати залежно
від характеру та обсягу страждань,
немайнових витрат, які зазнав позивач.

Під моральною шкодою слід розуміти
втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб (п.3 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 року №4 "Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди".

Позові вимоги про відшкодування
позивачу моральної шкоди, суд вважає не
обґрунтованими, оскільки останнім в
порушення вимог ч. 1 ст. 71 КАС України не
доведено передбачених ст.ст. 23, 1167
Цивільного кодексу України обставин і
підстав, які зумовлюють наявність
моральної шкоди, зокрема матеріали
справи не містять жодних свідчень та
відповідних доказів про ступінь її
моральних чи фізичних страждань або
шкоди завданої її здоров'ю.

Щодо позовної вимоги про визнання
порушення ст. 1 протоколу 1 Європейської
Конвенції про захист прав людини та
основних свобод, суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 5 КАС України
встановлено, що міжнародні договори,
згода на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України, відповідно до
статті 9 Конституції України, статті 19
Закону України "Про міжнародні
договори" від 29 червня 2004 року є
частиною національного законодавства.
Основним міжнародним договором, що
стосується адміністративного
судочинства, є Конвенція про захист
прав людини і основоположних свобод,
зокрема її стаття 6, яка гарантує право
на судовий захист (із урахуванням
прецедентної практики Європейського
Суду з прав людини, у якій тлумачаться
відповідні положення Конвенції).
Стаття 6 Конвенції гарантує право на
справедливий суд у справах про
цивільні права та обов'язки, але
Європейський Суд з прав людини дає
досить широке розуміння таких справ -
значно ширше, ніж це може випливати з
національного законодавства. Тому в
багатьох випадках вимоги статті 6
Конвенції щодо справедливого і
відкритого розгляду справи упродовж
розумного строку незалежним і
безстороннім судом, встановленим
законом, прямо поширюються на
адміністративне судочинство.

Таким чином, перевіряючи відповідність
рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта
владних повноважень на дотримання
вимог ч. 3 ст. 2 КАС України,
адміністративний суд може прийти до
висновку про те, що дії не відповідають
положенням Конвенція про захист прав
людини і основоположних свобод.

Висновок про це повинен міститися в
мотивувальній частині рішення, а в
резолютивній частині, суд повинен
констатувати яким способом підлягає
захисту порушене право, з врахуванням
повноважень суду при вирішенні справи
передбачених ст. 162 КАС України.

З врахуванням положень вказаної норми
суд вважає, що належним та достатнім
способом захисту порушеного права
позивача в даному випадку є визнання
протиправним дій (бездіяльності)
відповідача, що фактично включає в себе
визнання їх такими що не відповідають
нормам права, та зобов'язання вчинити
певні дії, спрямовані на його
поновлення.

Враховуючи викладене, суд приходить до
висновку, що право позивача порушено
тому підлягає захисту, шляхом визнання
протиправними дії управління
Пенсійного фонду України в м. Вінниці
щодо невиплати ОСОБА_1 підвищення до
пенсії, виходячи з встановленого ст. 6
Закону України "Про соціальний захист
дітей війни" розміру 30% мінімальної
пенсії за віком та зобов'язати
управління Пенсійного фонду України в
м. Вінниці нарахувати та виплатити
ОСОБА_1 невиплачене підвищення до
пенсії відповідно до ст. 6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни» в розмірі, що обчислюється з
урахуванням, встановленого законом
прожиткового мінімуму для осіб, що
втратили працездатність, з 01.09.2013року
по 02.04.2014року, з урахуванням проведених
виплат.

Судові витрати понести за рахунок
держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 9, 17, 94, 158-163,183-2, 256 КАС України, суд -

постановив:

Позов задовольнити частково.

Визнати дії Управління Пенсійного
фонду України в м. Вінниці щодо
невиплати ОСОБА_1 підвищення до пенсії,
виходячи з встановленого ст. 6 Закону
України „Про соціальний захист дітей
війни" розміру 30% мінімальної пенсії за
віком, протиправними.

Зобов'язати Управління Пенсійного
фонду України в м. Вінниці нарахувати
та виплатити ОСОБА_1 невиплачене
підвищення до пенсії відповідно до ст. 6
Закону України „Про соціальний захист
дітей війни" в розмірі, що обчислюється
з урахуванням, встановленого законом
прожиткового мінімуму для осіб, що
втратили працездатність, з 01.09.2013 року
по 02.04.2014 року, з урахуванням проведених
виплат.

В решті позову відмовити.

Постанова суду підлягає негайному
виконанню.

Апеляційна скарга на постанову суду
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Постанова є остаточною, крім випадків
її оскарження в апеляційному порядку.

Суддя: