Справа № 2а-199/11/2670
Суддя: Федоров М.О.
Дата ухвалення: 2014-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 серпня 2014 року м. Київ
К/9991/67306/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Федорова М.О.

суддів: Костенка М.І.

Островича С.Е.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Оболонському
районі м. Києва

на постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 29.09.2011

у справі № 2а-199/11/2670

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Шенкер"

до Державної податкової інспекції
у Оболонському районі м. Києва

про скасування податкових
повідомлень рішень

ВСТАНОВИВ:

Дочірнє підприємство "Шенкер"
звернулось до Окружного
адміністративного суду м. Києва з
позовом до Державної податкової
інспекції у Оболонському районі м.
Києва про скасування податкових
повідомлень рішень.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
22.03.2011 у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 29.09.2011 постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від
22.03.2011 скасовано, прийнято нове рішення,
яким позовні вимоги задоволено.

Не погоджуючись з зазначеним
рішенням суду апеляційної інстанції,
відповідач оскаржив його в касаційному
порядку. В скарзі просить суд скасувати
постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 29.09.2011 та
залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Касаційна скарга вмотивована тим, що
судом апеляційної інстанції при
вирішення спору по даній справі
невірно застосовано норми
матеріального та порушено норми
процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши правильність застосування
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи,
розглянувши надані письмові докази в
їх сукупності, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
приходить до висновку, що касаційну
скаргу слід відхилити з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судами першої та
апеляційної інстанції, відповідачем
проведено планову виїзну перевірку ДП
«Шенкер» з питань дотримання вимог
податкового законодавства за період з
01.10.2008 по 30.06.2010, валютного та іншого
законодавства за період з 01.10.2008 року по
30.06.2010, за результатами якої складено
акт №760/2304/24382029 від 15.12.2010.

Перевіркою встановлено порушення
позивачем Законів України «Про податок
на додану вартість» та «Про
оподаткування прибутку підприємств».

На підставі вищезазначеного акта
фіскальним органом винесено податкові
повідомлення рішення від 24.12.2010 року
№4/0, яким позивачу визначено
зобов'язання з податку на додану
вартість на загальну суму 172539,00 грн. та
№4/0, яким позивачу визначено
податкове зобов'язання з податку на
прибуток приватних підприємств на
загальну суму 45153,00 грн.

Згідно з пп.5.2.1 п.5.2 ст. 5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» (в редакції чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин), до складу валових
витрат включаються суми будь-яких
витрат, сплачених (нарахованих)
протягом звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у тому числі
витрати з придбання електричної
енергії (включаючи реактивну), з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Відповідно до пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств», не належать до складу
валових витрат будь-які витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Згідно із абзацом третім підпункту 7.4.1
пункту 7.4 статті 7 Закону України "Про
податок на додану вартість" (в редакції
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин), право на нарахування
податкового кредиту виникає незалежно
від того, чи такі товари (послуги) та
основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

Відповідно до пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 вказаного
Закону, не підлягають включенню до
складу податкового кредиту суми
сплаченого (нарахованого) податку у
зв'язку з придбанням товарів (послуг),
не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
пп. 7.2.6 цього пункту.

Частинами 2, 3 статті 9 Закону України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" передбачено, що
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факт
здійснення господарської операції.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення.

З матеріалів справи вбачається, що
14.07.2008 року між ДП «Шенкер» (Замовник) та
ТОВ «Нова Зоря» (Перевізник) був
укладений договір № К07-19 з надання
послуг щодо автоперевезень по Україні,
в якому «Замовник» доручає, а
«Перевізник»надає послуги з виконання
перевезень вантажів автомобільним
транспортом по території України
згідно заявок Замовника.

Факт здійснення господарської
операції між позивачем і вказаним
контрагентом підтверджується
видатковими накладними,
товарно-транспортними накладними, а
також актами приймання-передачі
виконаних підрядних робіт, які
підтверджують використання придбаних
у ТОВ «Нова Зоря» послуг з перевезення
товарів у діяльності позивача.

Також колегія суддів зазначає, що
за вимогами цивільного законодавства
існує презумпція правомірності
правочину (ст. 204 Цивільного кодексу
України). Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, навіть за наявності
ознак нікчемності правочину податкові
органи мають право лише звертатися до
судів з позовами про стягнення в доход
держави коштів, отриманих по
правочинах, здійснених з метою, що
свідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, посилаючись на їх
нікчемність.

Мета юридичної особи має бути
доведена через мету відповідного
керівника -фізичної особи, яка на
момент укладання угоди виконувала
представницькі функції за статутом
(положенням) або за довіреністю. Слід
зазначити, що наявність мети
зазначеної в диспозиції ст. 228
Цивільного кодексу України у фізичної
особи тягне кримінальну
відповідальність за відповідними
статтями кримінального кодексу
України за скоєний злочин, замах на
злочин або готування до злочину. Такі
обставини можуть бути доведені лише
обвинувальним вироком.

Відповідачем також не було
обґрунтовано належним чином і доведено
у встановленому законом порядку, що
угоди порушують публічний порядок,
суперечать моральним засадам
суспільства та спрямовані на
заволодіння майном держави.

Отже, посилання відповідача на
частини 1, 5 статтю 203, частини 1,2 статті
215, статтю 216 Цивільного кодексу України
є безпідставним, так як зазначені норми
можуть використовуватися лише при
визнанні правочинів недійсними в
судовому порядку.

Виходячи із наведеного колегія
суддів погоджує висновок суду
апеляційної інстанції про
необґрунтованість та неправомірність
позиції податкової інспекції при
винесенні повідомлень рішень від 24.12.2010
№4/0 та №4/0

Рішення суду апеляційної інстанції
постановлене з додержанням норм
процесуального та матеріального права,
правова оцінка обставинам у справі
дана вірно, а доводи касаційної скарги
висновок суду не спростовують,
підстави для призначення справи до
розгляду в судовому засіданні
відсутні.

Враховуючи вищевикладене, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку про те, що касаційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Оболонському районі м. Києва на
постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 29.09.2011 у
справі № 2а-199/11/2670 слід відхилити, а
судові рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 2201, 221, 223, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Оболонському
районі м. Києва відхилити.

Постанову Київського
апеляційного адміністративного суду
від 29.09.2011 у справі № 2а-199/11/2670 залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав та в порядку, передбачених
статтями 236-2392 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий М.О. ФедоровСудді М.І.
Костенко С.Е. Острович