Справа № 815/4834/14
Суддя: Іванов Е. А.
Дата ухвалення: 2014-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2014 року 10год. 30 хв. м. Одеса
Справа № 815/4834/14

Одеський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді Іванова
Е.А.

секретаря
Сакара М.М.,

позивача ОСОБА_1

представника відповідача Ващіліної
Н.С.,

перекладача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі адміністративну
справу за позовом ОСОБА_1 до Головного
управління державної міграційної
служби України в Одеській області про
визнання рішення неправомірним,
скасування його та зобов'язання
вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
Головного управління державної
міграційної служби України в Одеській
області, в якому просить визнати
рішення ГУДМСУ в Одеській області
прийняте на підставі наказу №150 від
19.08.2013 року про відмову ОСОБА_1 в
оформленні документів для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту неправомірним та скасувати
його; зобов'язати ГУДМСУ в Одеській
області прийняти рішення відносно
ОСОБА_1 про оформлення документів для
вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Свої позовні вимоги мотивував тим, що
він є громадянином Гвінеї. На початку
2011 року прибув на територію України на
навчання. Перебуваючи в Україні
одружився з громадянкою України, шлюб
було укладено в мечеті (шлюб не є
офіційно зареєстрованим, перебуває у
фактичних шлюбних відносинах), у 2013
році в позивача народилась донька
громадянка України. Також в 2013 році
позивач вдочерив старшу доньку своєї
дружини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. Та
зазначає що він не може повернутись на
батьківщину оскільки ставлення до
подібних міжетнічних шлюбів є
негативним в Гвінеї.

Позивач в судовому засіданні позов
підтримав та просив його задовольнити.

Представник відповідача в судовому
засіданні позов не визнав, та надав до
суду письмові заперечення на позов, які
мотивовані тим, що за проведеним
аналізом наданих до управління
матеріалів разом із наявною по країні
походження можливо підтвердити
відсутність умов, які можуть бути
розглянуті в площині надання позивачу
додаткового захисту в Україні через
відсутність доведених фактів
серйозної та не вибіркової загрози
життю, фізичній цілісності чи свободі,
застосування до позивача нелюдського
поводження або катування в країні
громадського походження. Всі наведені
факти вказують на те, що позивач
намагається легалізуватись на
території України, мотивуючи це тим, що
наразі в нього з'явилась родина та він
більше не хоче проживати на території
України нелегально. Таким чином,
відповідач вважає, що рішення ГУДМСУ в
Одеській області від 19.08.2014 року №150 про
відмову в оформленні документів для
вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту приймалось з
урахуванням та дослідженням усіх
обставин справи.

Вислухавши пояснення сторін,
з'ясувавши обставини справи та
дослідивши наявні у справі докази, суд
доходить наступних висновків.

Порядок регулювання суспільних
відносин у сфері визнання особи
біженцем, особою, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту,
втрати та позбавлення цього статусу, а
також встановлення правового статусу
біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту і яким надано
тимчасовий захист в Україні визначає
Закон України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту" (далі - Закон).

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець - це
особа, яка не є громадянином України і
внаслідок обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону
додатковий захист - це форма захисту, що
надається в Україні на індивідуальній
основі іноземцям та особам без
громадянства, які прибули в Україну або
перебувають в Україні і не можуть або
не бажають повернутися в країну
громадянської належності або країну
попереднього постійного проживання
внаслідок обставин, які загрожують їх
життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону
встановлено, що особа, яка потребує
додаткового захисту, - це особа, яка не є
біженцем відповідно до Конвенції про
статус біженців 1951 року і Протоколу
щодо статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено
умови, за яких особа не визнається
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, зокрема не може
бути визнана біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, особа,
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус
біженців 1951 року і Протоколом 1967 року
поняття "біженець" включає в себе
чотири основні підстави, за наявності
яких особі може бути надано статус
біженця. Такими підставами є: 1)
знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або,
якщо особа не має визначеного
громадянства, за межами країни свого
колишнього місця проживання; 2)
наявність обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань; 3)
побоювання стати жертвою
переслідування повинно бути пов'язане
з ознаками, які вказані в Конвенції про
статус біженців, а саме: а) расової
належності; б) релігії; в)
національності (громадянства); г)
належності до певної соціальної групи;
д) політичних поглядів. 4) неможливістю
або небажанням особи користуватися
захистом країни походження внаслідок
таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради
Європейського Союзу Про мінімальні
стандарти для кваліфікації і статусу
громадян третьої країни та осіб без
громадянства як біженців чи як осіб,
які потребують міжнародного захисту з
інших причин, а також змісту цього
захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо
аспекти тверджень заявника не
підтверджуються документальними або
іншими доказами, ці аспекти не
вимагають підтвердження, якщо
виконуються наступні умови: заявник
зробив реальну спробу обґрунтувати
заяву; всі важливі факти, наявні в
його/її розпорядженні, були надані, і
було надано задовільне пояснення щодо
відсутності інших важливих фактів;
твердження заявника є зрозумілими та
правдоподібними та не суперечать
наявній конкретній та загальній
інформації у його справі; заявник подав
свою заяву про міжнародний захист
якомога раніше, якщо заявник не зможе
привести поважну причину відсутності
подачі цієї заяви; встановлено, що в
цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону за результатами
всебічного вивчення і оцінки всіх
документів та матеріалів, що можуть
бути доказом наявності умов для
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
приймає рішення про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, чи про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і
критеріїв з визначення статусу біженця
Управління Верховного Комісара ООН у
справах біженців (згідно з Конвенцією
про статус біженців 1951 року та
Протоколом щодо статусу біженців 1967
року), у кожному окремому випадку всі
необхідні факти повинні бути надані в
першу чергу самим заявником, і тільки
після цього особа, уповноважена
здійснювати процедуру надання статусу
біженця (перевіряючий), повинна оцінити
всі твердження і достовірність
переконань заявника.

Як встановлено судом, 14.08.2014 року
позивач звернувся до управління у
справах іноземців та осіб без
громадянства ГУ ДМС України в Одеській
області з зявою про надання йому
статусу біженця або визання осбою, яка
потребує додаткового статусу.

Наказом ГУДМСУ в Одеській області №150
від 19.08.2014 року йому було відмовлено в
оформленні документів для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
статусу.

Також 19.08.2014 року ГУДМСУ було складено
висновок прийняття рішення про відмову
в оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженців або
особою, яка потребує додаткового
захисту щодо позивача та повідомлення
про відмову особі в оформленні
документів для вирішення питання про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту №55.

Співробітниками міграційної служби
було проведено аналіз наданої
позивачем інформації та документів та
складений висновок.

Вказаним висновком встановлено,
що позивач громадянин ОСОБА_1,
народився в м. Фрітаун, (Сьєрра - Леоне).
За національністю гвінеєць, за
віросповіданням - мусульманин (суніт),
неодружений, має незакінчену вищу
оствіту. В 2011 році виїхав до України на
навчання. Навчання було призупинено
через нестачу коштів. В Україну позивач
приїхав 12.01.2011 року авіарейсом Конакрі
(Гвінея)- Марокко (Касабланка) - Стамбул
(Туреччина) - Одеса (Україна). Зі слів
позивач свій в'їзд на територію України
здійснив на підставі національного
паспорту та навчальної візи до
Дніпропетровського університету
економіки та права. До управління
позивачем надано ксерокопію
національного паспорту. По приїзду в
Україну в 2011 році позивач вступив до
Дніпропетровського університету
економіки та права (м. Дніпропетровськ)
на підготовчі курси. За словами
позивача, в зазначеному університеті
він навчався в період з 2011 по 2013 роки.
Навчання не продовжив, через
відсутність фінансової підтримки з
боку батьків, які припинили переказ
коштів на навчання. За інформацією, яку
надав позивач під час співбесіди, після
того, як він припинив своє навчання на
підготовчих курсах (лютий 2013 року)
заявник залишився в Україні, ніде не
працював, проживав разом із своєю
громадянською дружиною гр. України
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом із якою має
спільну дитину - доньку ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_3 та всиновлену позивачем
дитину - доньку ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Починаючи з 12.02.2013 року на території
України знаходився нелегально
(закінчився строк дії візи).

14.08.2014 року позивач звернувся до
управління у справах іноземців та осіб
без громадянства ГУ ДМС України в
Одеській області з заявою про надання
йому статусу біженця (ОС 2014ОБ0192).
Причиною виїзду з Гвінеї, за словами
позивач, стало бажання отримати вишу
освіту на території України. Причиною
звернення до міграційної служби
позивач називає конфлікт між ним та
батьками, через українську дівчину, яку
позивач зустрів на території України.

Позивач зазначив, що будь-яких
переслідувань за расовою,
національною, релігійною належністю,
політичними поглядами, він не зазнав.
Також, позивач не надав жодних
переконливих пояснень або
підтверджень реального ризику
смертної кари, виконанню вироку про
смертну кару, тортурам, нелюдському або
такому, що принижує гідність,
поводженню чи покаранню. Всі
вищенаведені факти вказують на те, що
позивач намагається легалізуватись на
території України, мотивуючи це тим, що
наразі у нього з'явилась родина та він
більше не хоче проживати нелегально на
території України.

Позивач вказує, що в разі
повернення до Гвінеї його буде
заарештовано через те, що він зрадив
культуру та релігію. Але під час
складання висновку ГУДМСУ в Одеській
області та до суду не надав жодної
інформації стосовно своєї релігії та
вказує на той факт, що його релігією є
іслам-суніт та він відвідує мечеть в м.
Одесі

Своє небажання повертатися до
Гвінеї позивач в судовому засіданні
мотивував тим, що його батьки
виступають проти відносин заявника з
так званою «білою» жінкою, але це є
сімейним конфліктом та не є підставою
для звернення за міжнародним захистом,
крім того ніщо не заважає йому жити
відокремлено від батьків.

Більш того, позивач пояснив в
судовому засіданні, що його дружина
ОСОБА_7, ще до подання заяви про надання
притулку прийняла його релігію
«Іслам-суніт», та стала єдиновіркою з
ним.

Аналіз матеріалів особової
справи з точки зору оцінки тверджень
позивача в контексті ситуації в країні
його громадянської належності
дозволяє зробити висновок, що позивач
не обґрунтував неможливість
повернення до країни громадянської
належності через індивідуальні
побоювання стати жертвою
переслідувань за критеріями,
визначеними пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту".

Враховуючи викладене, суд дійшов
висновку, що доводи позивача є
надуманими, позивач не навів фактів та
обставин, які можна розцінювати як
переконливі докази обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
та які впливають на наслідки
прийнятого відповідачем рішення при
розгляді заяви позивача про надання
статусу біженця або особи, яка потребує
додаткового захисту. В свою чергу,
відповідач згідно ч.2 ст.71 КАС України,
довів правомірність прийнятого ним
рішення та необґрунтованість позовних
вимог.

Частиною 3 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що у справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони
на підставі, у межах повноважень та й
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

На підставі вищевикладеного суд дійшов
висновку, що повідомлення про відмову
особі в оформленні документів для
вирішення питання про визнання
біженцем або особою. Яка потребує
додаткового захисту прийнято з
урахуванням та дослідженням всіх
обставин справи і є правомірним.

Керуючись ст.ст. 69-71, 159-163 КАС України,
суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
Головного управління державної
міграційної служби України в Одеській
області про визнання рішення
неправомірним, скасування його та
зобов'язання вчинити певні дії
відмовити повністю.

Постанова набирає законної
сили відповідно до ст..254 КАС України.

Апеляційна скарга на
постанову суду може бути подана
протягом десяти днів після отримання
копії постанови. Апеляційна скарга
подається до Одеського апеляційного
адміністративного суду через Одеський
окружний адміністративний суд. Копія
апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
Одеського адміністративного
апеляційного суду.

Повний текст постанови
виготовлений 11 вересня 2014 року.

Суддя
Е.А.Іванов

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
Головного управління державної
міграційної служби України в Одеській
області про визнання рішення
неправомірним, скасування його та
зобов'язання вчинити певні дії
відмовити повністю.

11 вересня 2014 року.