Справа № 824/2493/14-а
Суддя: Левицький Василь Костянтинович
Дата ухвалення: 2014-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2014 р. м.
Чернівці Справа №
824/2493/14-а

Чернівецький окружний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді Левицького В.К.,

за участю секретаря судового засідання
Жураковської Ю.М.,

представників сторін:

позивача - Спащука В.О.,

відповідача - Тимерівського П.І.,

третя особа - не з'явилась,

розглянув у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу

за позовом кредитної спілки "Хімзавод"

до Садгірського відділу державної
виконавчої служби Чернівецького
міського управління юстиції

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача - ТОВ
Торгівельно-промислова група
"Альбатрос"

про скасування рішення.

ВСТАНОВИВ:

Кредитна спілка "Хімзавод" (далі -
позивач) звернулася до суду із вказаним
позовом, в якому просить з урахуванням
поданого клопотання про уточнення
позовних вимог скасувати постанову
Садгірського відділу державної
виконавчої служби Чернівецького
міського управління юстиції (далі -
відповідач) від 12.11.2009 р. "Про арешт
майна боржника та оголошення заборони
на його відчуження", яку постановлено у
зведеному виконавчому провадженні про
стягнення коштів з ОСОБА_3.

В обґрунтування вказував, що наявність
постанови про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його відчуження
від 12.11.2009 р. Садгірського відділу
державної виконавчої служби
Чернівецького міського управління
юстиції не дозволяє реалізувати їхні
права, шляхом задоволення своїх вимог
за рахунок предмету іпотеки, а саме
квартири, яка знаходиться за адресою
АДРЕСА_3.

Представник позивач в судовому
засіданні позов підтримав та просив
суд задовольнити позов в повному
обсязі.

Відповідачем до суду подано письмові
заперечення проти позову, відповідно
до яких, вважає позовні вимоги
необґрунтованими та просить суд у
задоволенні позову відмовити повністю,
вказуючи на правомірність
оскаржуваного рішення.

Представник відповідача в судовому
засіданні позов не визнав, просив у
його задоволенні відмовити.

Ухвалою суду від 06.08.2014 р., занесеною до
журналу судового засідання залучено до
участі у справі як третю особу, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідача - ТОВ
Торгівельно-промислова група
"Альбатрос".

ТОВ Торгівельно-промислова група
"Альбатрос" в судове засідання
призначене на 03.09.2014 р. явку
представників не забезпечила, причини
неприбуття не повідомила, хоча
належним чином була повідомлена про
дату, час і місце судового розгляду
справи, що підтверджується матеріалами
справи.

Враховуючи приписи ст. 128 КАС України,
суд вважає, що неприбуття третьої
особи, належним чином повідомленої про
дату, час і місце судового розгляду, не
є перешкодою для розгляду і вирішення
справи за наявними у справі
матеріалами.

Вислухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи судом
встановлено наступне.

З метою забезпечення виконання умов
кредитного договору від 22.06.2006 р. № 00237,
22.06.2006 р. громадянами ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 укладено з Кредитною
спілкою «Хімзавод» договір іпотеки, на
умовах якого передали в іпотеку
нерухоме майно, а саме квартиру під
АДРЕСА_3, що складається з трьох
житлових кімнат, загальною площею 74,50
кв.м, яка знаходиться за адресою
АДРЕСА_3. Вказаний договір іпотеки
посвідчено приватним нотаріусом
Чернівецького міського нотаріального
округу ОСОБА_7 та зареєстровано в
реєстрі за номером №2416 (а.с. 5 - 7, 41 - 43).

22.06.2006 р. приватним нотаріусом ОСОБА_7,
на підставі ст. 73 Закону України «Про
нотаріат» та у зв'язку з посвідченням
договору застави (іпотеки) накладено
заборону на відчуження зазначеного в
договорі нерухомого майна - квартири за
адресою АДРЕСА_3, належної на праві
власності громадянам ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 до припинення договору
застави (іпотеки), про що зареєстровано
в реєстрі за № 18.

28.08.2006 р. громадянами ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 уклали з Кредитною
спілкою «Хімзавод» додатковий договір
до договору іпотеки нерухомого майна
від 22.06.2006 р., який посвідчено приватним
нотаріусом Чернівецького міського
нотаріального округу ОСОБА_7 та
зареєстровано в реєстрі за номером №3441
(а.с. 8)

Як видно з інформаційної довідки №
68316659 від 01.09.2014 р. з Реєстру прав
власності на нерухоме майно,
Державного реєстру іпотек, Єдиного
реєстру заборон відчуження об'єктів
нерухомого майна в порядку доступу
державних виконавців, 22.06.2006 р. до
Єдиного реєстру заборон відчуження
об'єктів нерухомого майна внесено
реєстраційний запис за № 3368630 про
заборону на нерухоме майно, зокрема на
квартиру, яка знаходиться за адресою
АДРЕСА_3 на підставі договору іпотеки,
посвідченого приватним нотаріусом
22.06.2008 р. (а.с. 60-63).

28.08.2006 р. до Державного реєстру іпотек
внесено реєстраційний запис за №3368752
про обтяження на квартиру, яка
знаходиться за адресою АДРЕСА_3 на
підставі додаткового договору до
договору іпотеки. Іпотекодержателем
зазначено Кредитна спілка «Хімзавод»,
іпотекодавцями - ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 (а.с. 60-63).

Також судом встановлено, що 07.07.2009 р.
Господарським судом Чернівецької
області видано наказ №10/77 про
примусове виконання рішення суду від
23.06.2009 р. про стягнення з приватного
підприємця ОСОБА_3 на користь
товариства з обмеженою
відповідальністю
«Торговельно-промислова група
«Альбатрос» 61132,14 грн. основного боргу,
7235,36 грн. пені, 7049,65 грн. державного мита
та 71,84 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу (а.с. 67).

На підставі вищевказаного наказу,
15.09.2009 р. відповідачем винесено
постанову про відкриття виконавчого
провадження про стягнення з ОСОБА_3 на
користь товариства з обмеженою
відповідальністю
«Торговельно-промислова група
«Альбатрос» 61132,14 грн. основного боргу,
7235,36 грн. пені, 7049,65 грн. державного мита
та 71,84 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу (а.с. 66).

При примусовому виконанні наказу
Господарським судом Чернівецької
області від 07.07.2009 р. №10/77, 12.11.2009 р.
відповідачем винесено постанову про
арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження № 648212, якою
накладено арешт та заборонено
відчужувати все майно, що належить
гр-ну ОСОБА_3, а саме квартиру
розташовану за адресою АДРЕСА_3 (а.с. 28).

З інформаційної довідки № 68316659 від
01.09.2014 р. вбачається, що 12.11.2009 р. до
Єдиного реєстру заборон відчуження
об'єктів нерухомого майна внесено
реєстраційний запис за № 9240880 про
арешт нерухомого майна, зокрема на
квартиру, яка знаходиться за адресою
АДРЕСА_3 на підставі постанови
Садгірського відділу державної
виконавчої служби про арешт майна
боржника та оголошення заборони на
його відчуження від 12.11.2009 р.

18.04.2011 р. відповідачем описано та
арештовано майно ОСОБА_3, а саме
квартиру, яка розташована за адресою
АДРЕСА_3, про що складено відповідний
акт (а.с. 29-32).

23.05.2012 р. Садгірський відділ державної
виконавчої служби Чернівецького
міського управління юстиції
підготував на адресу позивача
повідомлення про те, що 18.04.2011 р.
проведено опис нерухомого майна
ОСОБА_3, а саме квартири, яка
розташована АДРЕСА_3 із роз'ясненням
права звернутися до суду з позовом про
виключення заставленого майна з акту
опису та арешту майна (а.с. 64).

Разом з тим, під час судового розгляду
справи представник відповідача не
надав до суду доказів направлення та
отримання позивачем вказаного листа, а
представник позивача заперечував його
отримання.

Крім того, судом встановлено, що на
початку липня 2014 р. позивач звернувся
до приватного нотаріуса Чернівецького
міського нотаріального округу ОСОБА_8,
з питань вчинення виконавчого напису
нотаріуса по іпотечному договору
посвідченого приватним нотаріусом
ОСОБА_7 22.06.2006 р. за р. №2416, щодо передачі
в іпотеку квартири під АДРЕСА_3, що у
будинку під АДРЕСА_3.

Як видно із відповіді приватного
нотаріуса ОСОБА_8, при перевірці
відсутності заборони відчуження нею
було виявлено арешт нерухомого майна,
накладений на вказану вище квартиру,
Садгірським відділом державної
виконавчої служби № 648212 від 12.11.2009 р., у
зв'язку з чим позивача повідомлено про
неможливість вчинення виконавчого
напису нотаріуса по іпотечному
договорі (а.с. 18).

03.07.2014 р. позивач направив до
відповідача лист, в якому просив
скасувати постанову про арешт майна
боржника та оголошення заборони на
його відчуження від 12.11.2009 р., оскільки
Кредитна спілка «Хімзавод» не може
зробити виконавчий напис нотаріуса
(а.с. 39).

За результатами розгляду вказаного
листа, відповідач надав відповідь від
07.07.2014 р., у якій вказував, що на
виконанні знаходиться зведене
виконавче провадження по виконанню
виконавчих документів про стягнення
коштів з ОСОБА_3 на користь стягувачів
різних форм власності. Також
рекомендував звернутись до суду з
позовом про зняття арешту із
заставленого майна. Вказану відповідь
отримано позивачем 23.07.2014 р., що
підтверджується підписом представника
позивача та не заперечувалося
представником відповідача в судовому
засіданні (а.с. 10).

Вважаючи постанову про арешт майна
боржника та оголошення заборони на
його відчуження протиправною, позивач
25.07.2014 р. звернувся до суду з вказаним
позовом.

Враховуючи наведене, суд приходить до
висновку, що процесуальний строк
звернення до суду позивачем не
пропущено, оскільки перебіг строку
необхідно обчислювати з наступної дати
коли він дізнався про порушення своїх
прав, а саме 23.07.2014 р.

Розглянувши матеріали справи,
встановивши фактичні обставини в
справі, на яких ґрунтуються позовні
вимоги та заперечення проти позову,
дослідивши та оцінивши надані докази в
сукупності, проаналізувавши
законодавство, яке регулює спірні
правовідносини, суд дійшов висновку, що
адміністративний позов підлягає
задоволенню частково з наступних
підстав.

Умови і порядок виконання рішень судів
та інших органів (посадових осіб), що
відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню у разі
невиконання їх у добровільному порядку
визначено Законом України "Про
виконавче провадження" від 21.04.1999 р. №
606-XIV (в редакції закону, що діяв на
момент виникнення спірних
правовідносин, далі - Закон №
606-XIV).

Виконавче провадження, як завершальна
стадія судового провадження та
примусове виконання рішень інших
органів (посадових осіб) - це сукупність
дій органів і посадових осіб,
зазначених у цьому Законі, спрямованих
на примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), які
здійснюються на підставах, у спосіб та
в межах повноважень, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, виданими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню (ст. 1 Закону № 606-XIV).

Згідно ст. 2 цього Закону примусове
виконання рішень в Україні
покладається на Державну виконавчу
службу, яка входить до системи органів
Міністерства юстиції України.
Відповідно до Закону України "Про
державну виконавчу службу" примусове
виконання рішень здійснюють державні
виконавці Департаменту державної
виконавчої служби Міністерства
юстиції України, відділів державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції Міністерства
юстиції України в Автономній
Республіці Крим, обласних, Київського
та Севастопольського міських
управлінь юстиції, районних, міських
(міст обласного значення), районних в
містах відділів державної виконавчої
служби відповідних управлінь юстиції
(далі - державні виконавці).

Статтею 5 Закону № 606-XIV визначено, що
державний виконавець зобов'язаний
вживати заходів примусового виконання
рішень, встановлених цим Законом,
неупереджено, своєчасно, повно вчиняти
виконавчі дії.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону № 606-XIV
сторонами у виконавчому провадженні є
стягувач і боржник.

На виконання Закону України "Про
виконавче провадження" наказом
Міністерства юстиції України № 74/5 від
15.12.1999 р., зареєстрованим в Міністерстві
юстиції України 15.12.1999 р. за № 865/4158,
затверджено Інструкцію про проведення
виконавчих дій (далі - Інструкція), яка
визначає умови та порядок виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), що відповідно до
даного Закону, інших
нормативно-правових актів підлягають
примусовому виконанню в разі
невиконання їх у добровільному
порядку.

Відповідно до ст. 50 Закону № 606-XIV та п. 5
Інструкції звернення стягнення на
майно боржника полягає в його арешті
(опису), вилученні та примусовій
реалізації. Стягнення за виконавчими
документами в першу чергу звертається
на кошти боржника в гривнях та
іноземній валюті, інші цінності, в тому
числі кошти на рахунках та вкладах
боржника в установах банків та інших
кредитних організаціях, на рахунки в
цінних паперах у депозитаріях цінних
паперів. Готівкові кошти, виявлені у
боржника, вилучаються. За наявності
даних про кошти та інші цінності
боржника, що знаходяться на рахунках і
вкладах та на зберіганні в банках чи
інших кредитних організаціях, на них
накладається арешт. У разі відсутності
у боржника коштів та цінностей,
достатніх для задоволення вимог
стягувача, стягнення звертається також
на належне боржникові інше майно, за
винятком майна, на яке згідно з законом
не може бути накладено стягнення.
Звернення стягнення на майно боржника
не зупиняє звернення стягнення на
грошові кошти боржника. Стягнення на
майно боржника звертається в розмірах
і обсягах, необхідних для виконання за
виконавчим документом, з урахуванням
витрат на виконання та стягнення
виконавчого збору. У випадках коли
боржник володіє майном спільно з
іншими особами, стягнення звертається
на його частку, що визначається судом
за поданням державного виконавця.

Стаття 62 Закону № 606-XIV встановлює, що
звернення стягнення на будинок,
квартиру, інше приміщення, земельну
ділянку, що є нерухомим майном,
провадиться у разі відсутності у
боржника достатніх коштів чи рухомого
майна. У разі звернення стягнення на
будинок, квартиру, приміщення, земельну
ділянку державний виконавець запитує
відповідні місцеві органи виконавчої
влади та органи місцевого
самоврядування про належність
зазначеного майна боржникові на праві
власності та його вартість, а також
запитує нотаріальний орган, чи не
знаходиться це майно під арештом.
Одержавши документальне підтвердження
належності боржникові на праві
власності будинку чи іншого нерухомого
майна, державний виконавець накладає
на них арешт шляхом опису і оцінки за їх
вартістю на момент арешту та надсилає
повідомлення нотаріальному органу за
місцем знаходження майна вимогу про
реєстрацію даного факту. Про
накладення арешту на будинок чи інше
нерухоме майно, заставлене третім
особам, державний виконавець
невідкладно повідомляє цих осіб.

Як вбачається із матеріалів справи, а
саме інформаційної довідки
Чернівецького комунального обласного
бюро технічної інвентаризації від
11.11.2009 р., а також інформаційної довідки
з реєстру прав власності на нерухоме
майно квартира, яка розташована за
адресою АДРЕСА_3 належить на спільній
сумісній власності ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6

12.11.2009 р. відповідачем при примусовому
виконанні наказу Господарського суду
Чернівецької області винесено
постанову про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його
відчуження. На підставі вказаної
постанови накладено арешт та
заборонено відчужувати все майно, що
належить ОСОБА_3, а саме квартиру
розташовану за адресою АДРЕСА_3.

Під час судового розгляду справи
представник відповідача не надав до
суду доказів звернення до
нотаріального органу в порядку
встановленому ст. 62 Закону № 606-XIV із
запитом чи знаходиться нерухоме майно
(квартира), яке розташоване за адресою
АДРЕСА_3 під арештом. Крім того,
відповідачем не надано до суду докази
направлення на адресу позивача
повідомлення про накладення арешту на
заставлене майно в іпотеку.

Крім того, судом встановлено, що
ухвалою Садгірського районного суду м.
Чернівці від 15.06.2012 р. задоволено
подання головного державного
виконавця Садгірського відділу
державної виконавчої служби
Чернівецького міського управління
юстиції Бабина М.А. про визначення
ідеальної частки із майна, що
знаходиться у спільній сумісній
власності. Виділено частки із
нерухомого майна, що належить на праві
спільної сумісної власності ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, в рівних
частках, відповідно кожному по 1/4
ідеальної частки квартири АДРЕСА_3.
Припинено право спільної сумісної
власності на квартиру АДРЕСА_3.

В судовому засіданні представник
відповідача вказував, що вказана
квартира не реалізована на прилюдних
торгах.

Частиною 8 ст. 52 Закону № 606-XIV
передбачено, що примусове звернення
стягнення на предмет іпотеки
здійснюється державним виконавцем з
урахуванням положень Закону України
«Про іпотеку».

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку»
від 05.06.2003 р. № 898-IV (далі - Закон
№ 898-IV) визначено, що іпотека - вид
забезпечення виконання зобов'язання
нерухомим майном, що залишається у
володінні і користуванні іпотекодавця,
згідно з яким іпотекодержатель має
право в разі невиконання боржником
забезпеченого іпотекою зобов'язання
одержати задоволення своїх вимог за
рахунок предмета іпотеки переважно
перед іншими кредиторами цього
боржника у порядку, встановленому цим
Законом.

Згідно з ч. 2 ст. 1 Закону України «Про
заставу» від 02.10.1992 р. №2654-XII в силу
застави кредитор (заставодержатель)
має право в разі невиконання боржником
(заставодавцем) забезпеченого заставою
зобов'язання одержати задоволення з
вартості заставленого майна переважно
перед іншими кредиторами. Крім того,
право заставодержателя на звернення
стягнення саме на заставлене майно
регулюється статтею 20 Закону України
«Про заставу».

Відповідно до ч. 6 ст. 3 Закону № 898-IV у
разі порушення боржником основного
зобов'язання відповідно до іпотеки
іпотекодержатель має право
задовольнити забезпечені нею вимоги за
рахунок предмета іпотеки переважно
перед іншими особами, права чи вимоги
яких на передане в іпотеку нерухоме
майно не зареєстровані у встановленому
законом порядку або зареєстровані
після державної реєстрації іпотеки.

Згідно з ст. 7 вищевказаного Закону за
рахунок предмета іпотеки
іпотекодержатель має право
задовольнити свою вимогу за основним
зобов'язанням у повному обсязі або в
частині, встановленій іпотечним
договором, що визначена на час
виконання цієї вимоги, включаючи
сплату процентів, неустойки, основної
суми боргу та будь-якого збільшення
цієї суми, яке було прямо передбачене
умовами договору, що обумовлює основне
зобов'язання.

Частиною 1 ст. 52 Закону № 606-XIV
передбечено, що стягнення на
заставлене майно в порядку примусового
виконання допускається за виконавчими
документами для задоволення вимог
стягувача - заставодержателя. При цьому
ч. 3 цієї статті Закону визначено, що для
задоволення вимог стягувачів, які не є
заставодержателями, стягнення на
заставлене майно боржника може бути
звернено у разі: виникнення права
застави після винесення судом рішення
про стягнення з боржника коштів; коли
вартість предмета застави перевищує
розмір заборгованості боржника
заставодержателю.

Отже, за загальним правилом
звернення стягнення на заставлене
майно, за виконавчими документами
допускається для задоволення вимог
стягувачів-заставодержателів.
Виключенням з цього правила є, зокрема,
умова, коли вартість предмета застави
перевищує розмір заборгованості
боржника заставодержателю, або
виникнення права застави після
винесення судом рішення про стягнення
з боржника коштів.

Проте, як вбачається з матеріалів
справи, вартість предмету іпотеки не
перевищує розміру заборгованості
боржників перед позивачем як
іпотекодержателем, а право застави у
позивача виникло до винесення
господарським судом судового рішення
про стягнення з ОСОБА_3 коштів на
користь ТОВ "Альбатрос".

Відповідно до ч. 4 ст. 52 Закону № 606-XIV про
звернення стягнення на заставлене
майно для задоволення вимог
стягувачів, які не є
заставодержателями, державний
виконавець повідомляє
заставодержателя не пізніше
наступного дня після накладення арешту
на майно або тоді, коли йому стало
відомо, що арештоване майно боржника
знаходиться у заставі, та роз'яснює
заставодержателю право на звернення до
суду з позовом про звільнення
заставленого майна з-під арешту.

Як вбачається із матеріалів справи,
відповідач 23.05.2012 р. на адресу позивача
підготував повідомлення про те, що
18.04.2011 р. проведено опис нерухомого
майна ОСОБА_3, а саме квартири, яка
розташована за адресою АДРЕСА_3 із
роз'ясненням права звернутися до суду з
позовом про виключення заставленого
майна з акту опису та арешту майна.
Разом з тим, під час судового розгляду
справи відповідач не надав до суду
доказів направлення та отримання
позивачем вказаного повідомлення, а
позивач заперечував його отримання.

Згідно ст. 52 Закону № 606-XIV у відповідача
були відсутні правові підстави для
накладення арешту на користь інших
кредиторів, що не є заставодержателями.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що накладений відповідачем арешт на
квартиру унеможливлює реалізацію
позивачем першочергового права
задоволення вимог до боржника за
рахунок предмету іпотеки.

Стаття 19 Конституції України визначає,
що органи державної влади та органи
місцевого самоврядування зобов'язані
діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Оцінюючи правомірність дій та рішень
відповідача, суд керується критеріями,
закріпленими у ч. 3 ст. 2 КАС України, які
певною мірою відображають принципи
адміністративної процедури, яких
повинні дотримуватися суб'єкти владних
повноважень при реалізації
дискреційних повноважень.

Судовим розглядом встановлено
порушення зазначених критеріїв (вимог)
відповідачем при винесенні
оскаржуваного рішення.

Відповідно до положень, закріплених ст.
11 КАС України, розгляд і вирішення
справ в адміністративних судах
здійснюються на засадах змагальності
сторін та свободи в наданні ними суду
своїх доказів і у доведенні перед судом
їх переконливості.

Як зазначено ч. 1 ст. 71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідач, як суб'єкт владних
повноважень, не довів правомірність
свого рішення в частині накладення
арешту на квартиру розташовану за
адресою АДРЕСА_3, яка знаходилася в
іпотеці. Разом з тим, оскільки арешт
оскаржуваною постановою накладено на
все майно ОСОБА_3, суд вважає, що позов
підлягає задоволенню частково.

У процесі розгляду справи не виявлено
інших фактичних обставин, що мають
значення для правильного вирішення
спору, і доказів на підтвердження цих
обставин.

Керуючись ст. 19 Конституції України, ст.
ст. 71, 86, 94, 158, 160- 167 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити
частково.

2. Скасувати постанову Садгірського
районного відділу державної
виконавчої служби Чернівецького
міського управління юстиції від 12.11.2009
р. "Про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його
відчуження" в частині накладення
арешту на квартиру розташовану за
адресою АДРЕСА_3.

3. В іншій частині позову відмовити.

Порядок та строки набрання постановою
законної сили та оскарження.

Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 254 КАС України
постанова суду першої інстанції, якщо
інше не встановлено цим Кодексом,
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
встановленого цим Кодексом, якщо таку
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги судове рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова, згідно ст. 186 КАС України,
може бути оскаржена в апеляційному
порядку до Вінницького апеляційного
адміністративного суду через суд
першої інстанції шляхом подачі в
десятиденний строк з дня її
проголошення апеляційної скарги. У
разі застосування судом ч. 3 ст. 160 цього
Кодексу, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено та
підписано судом 08 вересня 2014 р.

Суддя
В.К.
Левицький