Справа № 826/9842/14
Суддя: Вєкуа Н.Г.
Дата ухвалення: 2014-08-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 серпня 2014 року 14 год. 57 хв.
№ 826/9842/14
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі колегії суддів:
головуючого судді Вєкуа Н.Г., суддів
Головань О.В., Соколовій О.А. при
секретарі судового засідання
Голубничій О.О. вирішив
адміністративну справу
за позовом Громадянина
Російської Федерації ОСОБА_2 до
Державної міграційної служби
України Управління ДМС
України у Черкаській областіпро
визнання протиправним та скасування
рішення, зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Громадянин Російської Федерації
ОСОБА_2 (далі по тексту - позивач )
звернувся до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
адміністративним позовом до Державної
міграційної служби України (далі по
тексту - відповідач 1), Управління ДМС
України у Черкаській області (далі по
тексту - відповідач 2), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати
рішення ДМС України про відмову у
визнанні ОСОБА_2 біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
доведене до відома позивача
Повідомлення ГУ ДМС України у
Черкаській області № 4 від 01.07.2014 року;

- визнати протиправними дії Управління
ДМС України у Черкаській області у
частині порядку повідомлення ОСОБА_2
про винесення рішення та порядок його
оскарження;

- зобов'язати Державну міграційну
службу України прийняти рішення про
оформлення документів для вирішення
питання щодо визнання ОСОБА_2 біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту відповідно до вимог чинного
законодавства;

- зобов'язати Державну міграційну
службу України та всі її територіальні
підрозділи чітко визначити строки та
порядок оскарження рішення про відмову
у наданні статусу біженця або особи,
яка потребує додаткового захисту, а не
схилятись на статтю Закону;

- зобов'язати Державну міграційну
службу України розглядати звернення
осіб з заявами про надання їм статусу
біженця або особи, яка потребує
додаткового захисту, у межах та у
строки, прямо передбачені Законом
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту".

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 14 липня 2014 року
закінчено підготовче провадження та
призначено справу до судового
розгляду.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на
думку позивача, Державною міграційною
службою України у порушення вимог
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту», прийняте
протиправне рішення, яким позивачу
відмовлено у визнанні його біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, а Управлінням ДМС України у
Черкаській області порушено порядок
повідомлення позивача про прийняте
відносно нього рішення відповідачем 1,
що призвело до порушення його прав та
законних інтересів.

Крім того, на думку позивача,
оскаржуване рішення є необґрунтованим
та незаконним, оскільки в отриманому
повідомленні про прийняття відносно
нього такого рішення, відсутні жодні
обґрунтовані пояснення щодо причин
відмови у визнанні позивача біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

Відповідач 1 проти позову заперечував,
вважаючи оскаржуване рішення законним
та обґрунтованим, винесеним на
підставі та на виконання вимог Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту», просив суд
відмовити у задоволенні заявлених
позовних вимог.

Відповідач-2 направив до суду письмові
заперечення проти позову, в яких просив
відмовити позивачу у задоволені його
вимог у зв'язку з їх безпідставністю.

Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали, з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, судом встановлено
наступне.

Громадянин Російської Федерації
ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, особа без
громадянства, чеченець за
національністю, народився в с.
Малгобек, за віросповіданням -іслам.

01 липня 2014 року, громадянин Російської
Федерації, ОСОБА_2, отримав
повідомлення Управління Державної
міграційної служби України в
Черкаській області № 4 про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Підставою для прийняття зазначеного
повідомлення було зазначено Рішення
Державної міграційної служби України
від 20 травня 2014 року № 221-14.

Як вбачається з матеріалів справи 08
січня 2014 року Управління ДМС України у
Черкаській області, на виконання
постанови Окружного адміністративного
суду міста Києва на підставі рішення
прийняло рішення про оформлення
документів для вирішення питання щодо
визначення позивача біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту та 07 квітня 2014 року, з
продовженням терміну розгляду заяви
на 3 місяці (20 березня 2014 року) надіслано
справу до Державної міграційної служби
України для розгляду.

У судовому засіданні представником
відповідачів зазначено про те, що 07
квітня 2014 року за результатами
вивчення матеріалів справи ОСОБА_2,
протоколів співбесід, інформації по
країні походження УДМС України в
Черкаській області підготовлено
вмотивований висновок, яким
встановлено, що заява позивача про
визнання його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, є
очевидно необґрунтованою. Вказувалось,
що у громадянина Громадянин Російської
Федерації ОСОБА_2 відсутні побоювання
стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства,
належності до певної соціальної групи
або політичних переконань, та відсутні
обставини, які загрожують його життю,
безпеці чи свободі, визначені у пункті
13 статті 1 Закону України «Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту».

Зауважено на тому, що заявник
перетнувши кордон України не відразу
звернувся за захистом в Україні, а
подав заявку тільки після п'ятирічного
перебування в Україні.

Окрім зазначеного, як вбачається з
матеріалів справи під час співбесід з
позивачем встановлено, що він у своїй
країні громадянської незалежності не
входив до складу якоїсь політичної
організації та політикою не займався
після проведення виборів в Чечні. Він
лише проявляв активність під час
президентських виборів в Чечні, як
довірена особа одного з кандидатів,
виключно мирним способом -
розповсюдження листівок, організація
передвиборчих зборів, роз'яснення
передвиборчої програми ОСОБА_3.

Також під час співбесіди, ОСОБА_2
повідомив, що останнім часом погроз в
свою адресу не отримував.

Окрім цього, судом встановлено, що мати,
сестра та брат проживають в Чеченській
Республіці та не зазнають жодних
переслідувань чи погроз.

Вирішуючи спір, суд виходить з
наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції
України зобов'язано органи державної
влади та їх посадових осіб діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією
України та Законами України.

Спірні правовідносини регулюються
Конвенцією про статус біженців 1951 року
та Протоколом щодо статусу біженця 1967
року, Законом України «Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту» від 08 липня 2011
року № 3671-VI (далі - Закон), Правилами
розгляду заяв та оформлення
документів, необхідних для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, втрату і позбавлення статусу
біженця та додаткового захисту і
скасування рішення про визнання особи
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, затвердженими
наказом МВС України 07.09.2011 № 649,
зареєстрованих в Міністерстві юстиції
України 5 жовтня 2011 року за № 1146/19884
(далі - Правила).

Закон України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» визначає порядок
регулювання суспільних відносин у
сфері визнання особи біженцем, особою,
яка потребує додаткового або
тимчасового захисту, втрати та
позбавлення цього статусу, а також
встановлення правового статусу
біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту і яким надано
тимчасовий захист в Україні.

Пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
визначено, що біженець - особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
встановлено, що особа, яка потребує
додаткового захисту - це особа, яка не є
біженцем відповідно до Конвенції про
статус біженців 1951 року і Протоколу
щодо статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Відповідно до пункту 22 Постанови
Пленуму Вищого адміністративного суду
України «Про судову практику розгляду
спорів щодо статусу біженця та особи,
яка потребує додаткового або
тимчасового захисту, примусового
повернення і примусового видворення
іноземця чи особи без громадянства з
України та спорів, пов'язаних із
перебуванням іноземця та особи без
громадянства в Україні» від 16.03.2012 року,
поняття «біженець» включає в себе
чотири основні підстави, за наявності
яких особі може бути надано статус
біженця. Такими підставами є:
знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або,
якщо особа не має визначеного
громадянства, за межами країни свого
колишнього місця проживання; наявність
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань; побоювання стати
жертвою переслідування повинно бути
пов'язане з ознаками, які вказані в
Конвенції про статус біженців, а саме:
а) расової залежності; б) релігії; в)
національності (громадянства); г)
належності до певної соціальної групи;
д) політичних поглядів; неможливістю
або небажанням особи користуватися
захистом країни походження внаслідок
таких побоювань.

При розгляді зазначених справ судам
слід ураховувати, що обґрунтоване
побоювання стати жертвою
переслідувань є визначальним у
переліку критеріїв щодо визначення
біженця. Цей критерій складається із
суб'єктивної та об'єктивної сторін.
Об'єктивна сторона пов'язана з
наявністю обґрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними.

Під час розгляду особової справи
позивача, органом міграційної служби
встановлено відсутність у позивача
об'єктивної сторони критерію побоювань
стати жертвою переслідувань, який є
визначальним, оскільки позивачем не
надано жодного доказу того, що ці
побоювання є реальними.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва
з процедур і критеріїв визначення
статусу біженця Управління Верховного
комісару ООН у справах біженців (далі -
Керівництво) особа, яка клопоче про
отримання статусу біженця, повинна
вказати переконливу причину, чому вона
особисто побоюється стати жертвою
переслідування. Для того, щоб вважатися
біженцем, особа повинна надати
свідчення повністю обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про
обов'язки та стандарти доказів у заявах
біженців» від 1998 року, факти в
підтвердження заяв біженців
визначаються шляхом надання
підтвердження або доказів викладеного.
Докази можуть бути як усні, так і
документальні. Загальними правовими
принципами доказового права обов'язок
доказу покладається на особу, яка
висловлює це твердження. Таким чином, у
заяві про надання статусу біженця
заявник повинен довести достовірність
своїх тверджень і точність фактів, на
яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у
кожному окремому випадку всі необхідні
факти повинні бути надані в першу чергу
самим заявником, і тільки після цього,
особа уповноважена здійснювати
процедуру надання статусу біженця
(перевіряючий), повинна оцінити всі
твердження і достовірність переконань
заявника.

Натомість інформація про побоювання
стати жертвою, що була надана
позивачем, ґрунтується виключно на
його особистих твердженнях і не має
ніякого документального
підтвердження.

Судом встановлено, що позивач в країні
походження не входив до складу
будь-якої політичної організації та не
займався політикою після проведення
виборів в Чечні.

Також, як вбачається з матеріалів
справи син позивача не залишив
територію, а виїхав пізніше, що
свідчить про відсутність
переслідувань з боку політичної влади.

Окрім цього, колегія суддів звертає
увагу, що велика територія яку залишив
позивач, була в невоєнному стані,
регіон проживання, позивач міг вибрати
сам.

Виходячи зі змісту статті 10 Закону «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
міграції приймає рішення про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, чи про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, за
результатами всебічного вивчення і
оцінки всіх документів та матеріалів,
що можуть бути доказом наявності умов
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Умови, за яких особа не визнається
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, виписані у статті
6 Закону «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту».

Відповідно до абзацу четвертого статті
6 вказаного Закону, не може бути визнана
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, особа, стосовно
якої встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону відсутні.

При розгляді заяви позивача про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
відповідачем вивчено матеріали справи
дано оцінку та досліджено інформацію
по країні його походження. На підставі
вказаного, з урахуванням імперативних
приписів статті 6 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
відповідачем прийняте рішення № 221-14
від 20 травня 2014 року, яким відмовлено у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту
громадянину Російської Федерації
ОСОБА_2.

Доказів, які б спростовували доводи
відповідача, позивач суду не надав.

Щодо позовних вимог, зобов'язати
Державну міграційну службу України
прийняти рішення про оформлення
документів для вирішення питання щодо
визнання ОСОБА_2 біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту
відповідно до вимог чинного
законодавства. колегія суддів зазначає
наступне.

Відповідно до постанови Пленуму
Верховного суду України № 13 від 24.10.2008
року, суд не може підміняти державний
орган, приймаючи замість нього рішення,
яке визнається протиправним, інше
рішення, яке б відповідало закону, та
давати вказівки, які б свідчили про
вирішення питань, які належать до
компетенції такого суб'єкта владних
повноважень та з позицією
Європейського суду з прав людини, який
неодноразово зазначав, що завдання
суду при здійсненні його контрольної
функції полягає не в тому, щоб
підміняти органи влади держави, і суд
не повинен підміняти думку
національних органів будь-якою своєю
думкою.

Як було встановлено судом рішення були
прийняті у встановленому
законодавством порядку та відповідно
до норм чинного законодавства, а отже
суд не може підміняти собою суб'єкта
владних повноважень щодо реалізації
останнім власних повноважень, наданих
законодавством.

Така позиція суду щодо неможливості
суду підміняти собою органи владних
повноважень, повністю узгоджується із
позицією Верховного суду України,
викладеною в постанові Пленуму № 13 від
24.10.2008 року, згідно якої, суд не може
підміняти державний орган, приймаючи
замість нього рішення, яке визнається
протиправним, інше рішення, яке б
відповідало закону, та давати вказівки,
які б свідчили про вирішення питань,
які належать до компетенції такого
суб'єкта владних повноважень та з
позицією Європейського суду з прав
людини, який неодноразово зазначав, що
завдання суду при здійсненні його
контрольної функції полягає не в тому,
щоб підміняти органи влади держави, і
суд не повинен підміняти думку
національних органів будь-якою своєю
думкою.

Таким чином, позовні вимоги позивача
про зобов'язання прийняти рішення про
оформлення документів для вирішення
питання щодо визнання особи біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту передбачають втручання в
діяльність суб'єкта владних
повноважень, який уповноважений
приймати відповідні рішення, а отже не
підлягають задоволенню.

Законом України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» чітко визначений
порядок і передбачені строки розгляду
заяви після прийняття рішення про
оформлення документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту (стаття 9 Закону) та прийняття
рішення за заявою про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту (стаття 10 Закону),
тоді як Закон України «Про звернення
громадян» від 02.10.1996 № 393/96-ВР регулює
питання практичної реалізації
громадянами України наданого їм
Конституцією України права вносити в
органи державної влади, об'єднання
громадян відповідно до їх статуту
пропозиції про поліпшення їх
діяльності, викривати недоліки в
роботі, оскаржувати дії посадових осіб,
державних і громадських органів.

Таким чином, у суду відсутні підстави
для задоволення вимог позивача в
частині зобов'язати Державну
міграційну службу України розглядати
звернення осіб з заявами про надання їм
статусу біженця або особи, яка потребує
додаткового захисту, у межах та у
строки, прямо передбачені Законом
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту.

Підпунктом а пункту 6.9 Правил розгляду
заяв та оформлення документів,
необхідних для вирішення питання про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, втрату і
позбавлення статусу біженця та
додаткового захисту і скасування
рішення про визнання особи біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, затвердженими наказом МВС
України 07.09.2011 № 649 зазначено, що
уповноважена посадова особа органу
міграційної служби, при отриманні
рішення ДМС України про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
«...надсилає або видає особі, стосовно
якої прийнято зазначене рішення,
письмове повідомлення про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту (додаток
29), з викладенням причин відмови і
роз'ясненням порядку оскарження такого
рішення, ...».

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Згідно з частиною 1 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.
Частина 2 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачає, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Доказів, які б підтверджували
правомірність доводів Громадянина
Російської Федерації ОСОБА_2 та його
представника і визначали
обґрунтованість його позовних вимог,
останні суду не надали.

Враховуючи вище наведене, вимоги,
зокрема, статей 2, 11, 162 Кодексу
адміністративного судочинства України
та встановлені обставини, суд дійшов
висновку про необґрунтованість даного
позову та про відсутність підстав для
його задоволення.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 160-165, 167, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного
позову Громадянина Російської
Федерації ОСОБА_2 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в
порядку передбаченому ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена в апеляційному
порядку повністю або частково за
правилами, встановленими ст. ст. 185-187
Кодексу адміністративного судочинства
України, шляхом подання через суд
першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий суддя
Н.Г. Вєкуа

Суддя
О.В.
Головань

Суддя
О.А.
Соколова

Повний текст рішення складено 03
вересня 2014 року