Справа № 757/19969/13-а
Суддя: Шурко О.І.
Дата ухвалення: 2014-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
у 1-й інстанції: Матійчук Г.О.
Суддя-доповідач: Шурко О.І.
У Х В А Л А

Іменем України

04 вересня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого
Шурка О.І.,

суддів
Василенка Я.М., Степанюка А.Г.,

при секретарі
Дешко В.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
представника позивача ОСОБА_5-ОСОБА_6 на
постанову Печерського районного суду
м. Києва від 08 квітня 2014 року у справі за
адміністративним позовом представника
позивача ОСОБА_5-ОСОБА_6 до Пенсійного
фонду України про визнання права та
зобов'язання призначити пенсію за
віком, -

В С Т А Н О В И В :

Постановою Печерського районного суду
м. Києва від 08 квітня 2014 року в
задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим
рішенням, позивач подав апеляційну
скаргу, в якій просить апеляційну
інстанцію скасувати незаконну, на його
думку, постанову суду першої інстанції
та постановити нову про задоволення
позовних вимог.

Апелянт посилається на незаконність,
необ'єктивність та необґрунтованість
оскаржуваного рішення,
невідповідність висновків суду
дійсним обставинам справи, порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, що є на його
переконання підставою для скасування
судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції, позивач звернулася до
Пенсійного фонду України із заявою про
призначення пенсії за віком за
трудовий (страховий) стаж,
відпрацьований в Україні.

Пенсійний фонд України листом від
02.09.2013 року не надав конкретної
відповіді позивачу, лише повідомив про
перспективу прийняття відповідних
документів для врегулювання механізму
виплати пенсій громадянам, які
проживають у країнах, з якими не
укладено міждержавних договорів щодо
пенсійного забезпечення, що і стало
підставою для звернення до суду із
позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції мотивував
своє рішення тим, що позивач не
перебувала на обліку в будь-якому
територіальному управлінні Пенсійного
фонду України, оскільки досягла
пенсійного віку, перебуваючи за
кордоном, а отже пенсію їй призначено
не було, а тому до спірних
правовідносин положення п. 2 ч. 1 ст. 49 та
другого речення ст. 51 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування», що були визнані
неконституційними та на які
посилається позивач, не мають
відношення.

Колегія суддів погоджується із
вказаним висновком суду першої
інстанції, з огляду на наступне.

Так, принципи, засади і механізми
функціонування системи
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування, призначення,
перерахунку і виплати пенсій
передбачені Законами України «Про
пенсійне забезпечення», «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування».

Статтею 1 Закону України «Про пенсійне
забезпечення» передбачено, що іноземні
громадяни та особи без громадянства,
які проживають в Україні, мають право
на пенсію нарівні з громадянами
України на умовах, передбачених
законодавством або міждержавними
угодами.

Пенсійне забезпечення громадян
України, що проживають за її межами,
провадиться на основі договорів (угод)
з іншими державами.

Згідно з приписами ст. 92 цього Закону
громадянам, які виїхали на постійне
проживання за кордон, пенсії не
призначаються. Виключення з даного
правила встановлено тільки для пенсій,
призначених внаслідок трудового
каліцтва або професійного
захворювання.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування»
виплата пенсії за рішенням
територіальних органів Пенсійного
Фонду України або за рішенням суду
припиняється на весь час проживання
пенсіонера за кордоном, якщо інше не
передбачено міжнародним договором
України, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України. У ст.. 51
вказаного закону передбачено, що у разі
виїзду пенсіонера на постійне місце
проживання за кордон пенсія,
призначена в Україні, за заявою
пенсіонера може бути виплачена йому за
шість місяців наперед перед виїздом,
рахуючи з місяця, що настає за місяцем
зняття з обліку за місцем постійного
проживання. Під час перебування за
кордоном пенсія виплачується в тому
разі, якщо це передбачено міжнародним
договором України, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України
у справі за конституційним поданням
Верховного Суду України щодо
відповідності Конституції України
(конституційності) положень п. 2 ч. 1 ст.
49, другого речення ст.. 51 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» від 07.10.2009 року №
25-рп/2009 визнано такими, що не
відповідають Конституції України (є
неконституційними).

Таким чином, з наведеного вбачається,
що питання щодо призначення та виплати
пенсій громадянам України, які виїхали
на постійне місце проживання за межі
України, після визнання положень п. 2 ч. 1
ст. 49, другого речення ст.. 51 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» такими,
що не відповідають Конституції України
рішенням Конституційного Суду України
від 07.10.2009 року № 25-рп/2009, до спірних
правовідносин підлягають застосуванню
ст.ст. 1, 92 Закону України «Про пенсійне
забезпечення», що на час існування
спірних правовідносин та розгляду
справи є чинними так як
неконституційними не визнавалися та є
обов'язковими для всіх громадян,
підприємств, установ та організацій і
підлягають застосуванню на всій
території України.

Виходячи з наведеного, суд надходить до
висновку, що у відповідача в силу
положень ст.ст. 1, 92 Закону України «Про
пенсійне забезпечення» відсутні
правові підстави для призначення
пенсій громадянам, які виїхали на
постійне проживання в держави, з якими
Україною не укладено міжнародні
договори, що врегульовують питання
пенсійного забезпечення таких осіб
(крім пенсій, призначених внаслідок
трудового каліцтва або професійного
захворювання).

Таким чином, доводи апеляційної скарги
спростовуються встановленими судом
першої інстанції обставинами, наявними
в матеріалах справи доказами та
нормами права, зазначеними в
мотивувальній частині оскаржуваного
рішення суду.

Отже, колегія суддів вирішила згідно
ст. 200 КАС України залишити апеляційну
скаргу без задоволення, а постанову
суду - без змін, з урахуванням того, що
суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206 КАС
України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника
позивача ОСОБА_5-ОСОБА_6 - залишити без
задоволення, а постанову Печерського
районного суду м. Києва від 08 квітня 2014
року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
до Вищого адміністративного суду
України в порядок і строки, визначені
ст. 212 КАС України.

Головуючий:

Судді:

Головуючий суддя
Шурко О.І.

Судді:
Василенко Я.М.

Степанюк А.Г.