Справа № 2а/0270/3454/11
Суддя: Федоров М.О.
Дата ухвалення: 2014-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 серпня 2014 року м. Київ
К/9991/1287/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Федорова М.О.

суддів:
Островича С.Е.

Бухтіярової І.О.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у м. Вінниці на
постанову Вінницького окружного
адміністративного суду від 26.09.2011 та
ухвалу Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 30.11.2011

у справі № 2а/0270/3454/11

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю „ВІКРОН"

до Державної податкової
інспекції у м. Вінниці

третя особа: Товариство з обмеженою
відповідальністю „Вінницькій завод

пакувальних виробів
„Вінтар"

про скасування податкового
повідомлення-рішення

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю „ВІКРОН" звернулось
до Вінницького окружного
адміністративного суду з позовом до
Державної податкової інспекції у м.
Вінниці про скасування податкового
повідомлення - рішення № від
07.07.2011.

Постановою Вінницького окружного
адміністративного суду від 26.09.2011
позовні вимоги задоволено.

Ухвалою Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 30.11.2011
постанову Вінницького окружного
адміністративного суду від 26.09.2011
залишено без змін.

Не погоджуючись з постановою суду
першої інстанції та ухвалою суду
апеляційної інстанції відповідач
оскаржив їх в касаційному порядку.

В скарзі просить скасувати
постанову суду першої інстанції та
ухвалу суду апеляційної інстанції,
прийняти нове рішення, яким в
задоволенні позовних вимог відмовити.

Касаційна скарга вмотивована тим,
що судами першої та апеляційної
інстанцій при вирішення спору по даній
справі порушено норми матеріального
права.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши правильність застосування
судом першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
приходить до висновку, що касаційну
скаргу слід відхилити з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що відповідачем проведено
позапланову виїзну перевірку позивача
з питань достовірності нарахування сум
бюджетного відшкодування податку на
додану вартість на рахунок платника у
банку за період з 01.03.2011 по 31.03.2011, які
виникли за рахунок від'ємного значення
з ПДВ, що декларувалось в період з 01.01.2011
по 28.02.2011 та складено акт №2624/2330/32055032
від 17.06.2011.

За результатами перевірки
відповідачем прийняте податкове
повідомлення - рішення № від
07.07.2011, яким позивачу зменшено розмір
від'ємного значення суми податку на
додану вартість в розмірі 86185 грн.

Перевіркою встановлено порушення
позивачем п. 198.3 ст. 198 Податкового
кодексу України, завищено суму
податкового кредиту з податку на
додану вартість за березень 2011 року на
суму 86185 грн., відповідно до податкової
декларації вх. № від 20.04.2011;
порушення п. 200.3 ст. 200 Податкового
кодексу України, а саме, встановлено що
позивачем завищено від'ємне значення
різниці між сумою податкового
зобов'язання та сумою податкового
кредиту поточного звітного
(податкового) періоду за березень 2011
року на суму 86185 грн.

Відповідачем зменшено розмір
від'ємного значення на всю суму податку
на додану вартість 86185 грн., виходячи
лише з встановлення в акті перевірки
факту нікчемності правочинів поставки.

Відповідно до п.198.2 ст.198 ПК
України датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Пунктом 198.6 ст.198 ПК України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

Відповідно до п.200.1 ст.200
Податкового кодексу ПК України сума
податку, що підлягає сплаті
(перерахуванню) до Державного бюджету
України або бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
(податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду.

Згідно з п. 200.2 ст. 200 ПК України при
позитивному значенні суми,
розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї
статті, така сума підлягає сплаті
(перерахуванню) до бюджету у строки,
встановлені цим розділом.

Відповідно до п. 201.6 ст. 201 ПК
України податкова накладна є
податковим документом і одночасно
відображається у податкових
зобов'язаннях і реєстрі виданих
податкових накладних продавця та
реєстрі отриманих податкових
накладних покупця.

Частинами 2 та 3 ст. 9 Закону
України „Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні"
передбачено, що підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення.

Для контролю та впорядкування
оброблення даних на підставі первинних
документів можуть складатися зведені
облікові документи. Первинні і зведені
облікові документи можуть бути
складені на паперових або машинних
носіях і повинні мати обов'язкові
реквізити: назва документа; дата і
місце складання; назва підприємства,
від імені якого складається документ;
зміст і обсяг господарської операції;
одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що мають
можливість ідентифікувати особу, які
брала участь у здійсненні
господарської операції.

Отже, на підтвердження включення
сум ПДВ до складу податкового кредиту
необхідні документи, оформлені
відповідно до вимог, встановлених ст.9
Закону України „Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні", зокрема: документи, що
підтверджують зв'язок понесених витрат
з господарською діяльністю платника
податку.

Однак, при встановленні обставин
справи, судами, встановлено, що
відповідачем неправомірно прийнято
відносно позивача вище зазначене
податкове повідомлення-рішення,
оскільки висновки перевірки не знайшли
свого підтвердження в процесі розгляду
справи в суді, позивачу порушення вимог
податкового законодавства,
спростоване наданими доказами та
обґрунтованими доводами відносно
недостовірності висновків зазначених
у акті перевірки.

Згідно із абз. 1 ч. 2 ст. 215 ЦК
України, недійсним є правочин, якщо
його невідповідність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається.

Недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю (абз. 1 ч. 2
ст. 216 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 228 ЦК України,
правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконним
заволодіння ним.

Згідно з ч. 2 ст. 228 ЦК України
правочин, який порушує публічний
порядок, є нікчемним.

Так, відповідно до презумпції
правомірності правочину всі укладені
між сторонами правочини є чинними, якщо
їх недійсність прямо не встановлена
законом (нікчемні правочини). В усіх
інших випадках питання про недійсність
правочину має бути встановлено судом
на підставі заяви зацікавленої особи
після повного та всебічного розгляду
питання про недійсність такого
правочину. Про недійсність правочину
ухвалюється судове рішення.

Укладений між позивачем та TOB
„Тема-Б" договір не віднесено законом
до нікчемних, також відсутні судові
рішення про визнання його недійсним.

У даному випадку податковим
органом не доведено невиконання
спірних операцій, а отже не доведено
обставин та не надано доказів на їх
підтвердження, які б у взаємозв'язку з
приписами Податкового кодексу України
унеможливлювали формування позивачем
податкового кредиту..

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 220 КАС
України, суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу. Суд касаційної
інстанції переглядає судові рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
у межах касаційної скарги, але при
цьому може встановлювати порушення
норм матеріального чи процесуального
права, на які не було посилання в
касаційній скарзі.

Враховуючи вищевикладене, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку про те, що касаційну скаргу
Державної податкової інспекції у м.
Вінниці на постанову Вінницького
окружного адміністративного суду від
26.09.2011 та ухвалу Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 30.11.2011 у справі № 2а/0270/3454/11 слід
відхилити, а судові рішення залишити
без змін.

Керуючись ст.ст. 2201, 221 ,223 ,230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у м. Вінниці
відхилити.

Постанову Вінницького окружного
адміністративного суду від 26.09.2011 та
ухвалу Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 30.11.2011 у
справі № 2а/0270/3454/11 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав та порядку, передбачених
статтями 236-2392 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий М.О. ФедоровСудді С.Е.
Острович І.О. Бухтіярова