Справа № 820/12232/14
Суддя: Супрун Ю.О.
Дата ухвалення: 2014-08-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

26 серпня 2014 р.
Справа № 820/12232/14

Харківський окружний
адміністративний суд у складі:

Головуючого - судді Супрун Ю.О.,

при секретарі судового засідання -
Ахвердян Р.А.,

за участю: представника позивача -
ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні у приміщенні суду
справу за адміністративним позовом
ОСОБА_2 до Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Харківській області, начальника
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України в Харківській
області, третя особа ОСОБА_3 про
визнання протиправним і скасування
наказу та поновлення на посаді, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (надалі за текстом - ОСОБА_2,
позивач) звернувся до Харківського
окружного адміністративного суду з
адміністративним позовом до Головного
управління Міністерства внутрішніх
справ України в Харківській області
(надалі за текстом - ГУ МВС України в
Харківській області, відповідач 1),
начальника Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Харківській області (надалі за
текстом - начальник ГУ МВС України в
Харківській області, відповідач 2),
третя особа - начальник ВДАІ з
обслуговування міста Харкова (м.
Харків) ГУМВСУ в Харківській області
ОСОБА_3 (надалі за текстом - начальник
ВДАІ з обслуговування міста Харкова (м.
Харків) ГУМВСУ в Харківській обл.
ОСОБА_3, 3-тя особа), в якому просить суд:
визнати протиправним та скасувати
наказ Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Харківській області від 11.06.2014 року за
№ 176 о/с про зарахування у
розпорядження Головного управління
підполковника міліції ОСОБА_2;
скасувати наказ Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Харківській області від 17.06.2014 року за
№ 186 о/с про призначення на посаду
начальника відділу ДАІ з
обслуговування міста Харкова (м.
Харків) ГУ; зобов'язати начальника
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України в Харківській
області призначити позивача на посаду
начальника відділу ДАІ з
обслуговування міста Харкова (м.
Харків) ГУ.

В обґрунтування позовних вимог
зазначено, що Управлінням МВС України в
Харківській області незаконними діями
порушено права та законні інтереси
ОСОБА_2 Так, оскаржувані накази
відповідача не містить умов, за яких,
відповідно до положень чинного
законодавства, можливе зарахування у
розпорядження начальника Головного
управління та призначення на посаду
іншої особи, позивач не був призначений
на посаду начальника відділу ДАІ з
обслуговування міста Харкова (м.Харків)
ГУ всупереч вимогам законодавства, а
тому їх слід вважати таким, що не
відповідає вимогам чинного
законодавства.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав позовні вимоги та
просив їх задовольнити в повному
обсязі, посилаючись на обґрунтування
позовних вимог та матеріали
адміністративної справи.

Представник відповідача та третя
особа в судове засідання не з'явились,
про дату, час та місце судового
розгляду справи були повідомлені
належним чином.

Відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 128
Кодексу адміністративного судочинства
України неприбуття в судове засідання
без поважних причин представника
сторони або третьої особи, які прибули
в судове засідання, або неповідомлення
ним про причини неприбуття не є
перешкодою для розгляду справи. Проте
за клопотанням сторони та з
урахуванням обставин у справі суд може
відкласти її розгляд. У разі неприбуття
відповідача, належним чином
повідомленого про дату, час і місце
судового розгляду, без поважних причин
розгляд справи може не відкладатися і
справу може бути вирішено на підставі
наявних у ній доказів.

Суд вважає, що неявка
відповідачів та третьої особи в судове
засідання не перешкоджає розгляду
справи за наявними в ній доказами.

Таким чином, суд вважає за можливе
розглянути справу без участі
відповідачів та третьої особи за
наявними в ній доказами.

Заслухавши пояснення
представника позивача, свідків,
розглянувши подані сторонами
документи, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, дослідивши надані сторонами
докази, аналізуючи наведені
міркування, оцінюючи їх в сукупності,
суд бере до уваги наступне.

Судом встановлено, що з 20.09.1990 року
ОСОБА_2 проходить службу в органах
внутрішніх справ України та має
спеціальне звання підполковник
міліції. З 30.01.1998 року по 11.06.2014 року
перебував на керівних посадах органів
ДАІ Управління МВС України в
Харківській області. 18.06.2013 року
призначений на посаду начальника ВДАІ
ХМУ ГУМВС України в Харківській
області. За час перебування в органах
ОВС 7 разів притягувався до
дисциплінарної відповідальності,
заохочувався 20 разів.

Наказом МВС України від 18.02.2014
року № 134 було затверджено штат
підрозділів ДАІ з обслуговування міст
та районів ГУМВС України в Харківській
області, який було оголошено наказом
ГУМВС України в Харківській області
від 06.03.2014 року № 186.

Так, 24.03.2014 року за вх. № 156 до УКЗ
ГУМВС України в Харківській області
надійшли матеріали відносно
підполковника міліції ОСОБА_2 щодо
призначення його на посаду начальника
ВДАІ з обслуговування міста Харків
ГУМВС в області.

Відповідно до витягу з наказу № 68
о/с по особовому складу від 25.03.2014 року,
ОСОБА_2 було призначено на посаду
начальника відділу ДАІ з
обслуговування міста Харкова
(м.Харкова) ГУ.

Наказом МВС України від 01.04.2014
року № 268 було скасовано наказ МВС від
18.02.2014 року № 134 та затверджений новий
штат підрозділів ДАІ з обслуговування
міст та районів ГУМВС України в
Харківській області, який було
оголошено наказом ГУМВС України в
Харківській області від 11.04.2014 року №
315.

Відповідно до витягу з наказу № 92
о/с по особовому складу від 15.04.2014 року,
ОСОБА_2 було призначено на посаду
начальника відділу ДАІ з
обслуговування міста Харкова
(м.Харкова) ГУ.

Згідно наданих пояснень свідків
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у судовому засіданні
та відомостей ГУМВС України в
Харківській області, ОСОБА_2 на посаду
не призначався та відомості щодо його
призначення відсутні в наказах № 68 о/с
від 25.03.2014 року та № 92 о/с від 15.04.2014 року,
витяги з наказів були надані ОСОБА_2
передчасно.

Відповідно до висновку
службового розслідування за рапортом
ОСОБА_2 від 27.06.2014 року матеріали щодо
призначення ОСОБА_2 на посаду
начальника відділу ДАІ з
обслуговування міста Харкова (м.
Харків) ГУ були узгоджені та отримана
резолюція начальника ГУ «До наказу».

На підставі зазначених
матеріалів були видані виписки про
призначення на посаду, але у
подальшому, були вилучені з матеріалів
справи, з підстав проведення службової
перевірки УВБ в Харківській області,
яка була закінчена 10.06.2014 року, у зв'язку
з тим, що не знайшли свого
підтвердження викладені факти.

Наказом № 176 від 11.06.2014 року, на
підставі доповідної записки УДАІ
Харківської області, ОСОБА_2 виведений
у розпорядження начальника Управління

Так, положеннями ст. 1 Закону
України «Про міліцію України» від 20
грудня 1990 року N 565-XII (надалі - Закон N
565-XII) визначено, що міліція в Україні -
державний озброєний орган виконавчої
влади.

Відповідно до ст. 7 цього Закону,
міліція є єдиною системою органів, яка
входить до структури Міністерства
внутрішніх справ України.

Відповідачі у своїй діяльності
керуються Конституцією України,
Законом України «Про міліцію», іншими
законами України, актами Президента
України та Кабінету Міністрів України,
нормативно-правовими актами МВС,
актами місцевих державних
адміністрацій та органів місцевого
самоврядування з питань забезпечення
правопорядку, прийнятими в межах їх
повноважень, та цим положенням.
Управління очолює начальник.

Начальник Управління, зокрема
керує Управлінням, підписує накази
Управління та забезпечує контроль за
їх виконанням.

Таким чином, відповідач є
суб'єктом владних повноважень в
розумінні п.7 ст. 3 Кодексу
адміністративного судочинства
України, а тому на відповідача та його
посадових осіб покладається обов'язок
діяти у відповідності до вимог
Конституції України та законів
України, зокрема з дотриманням ч. 2 ст. 19
Конституції України.

Відповідно до пункту 15 ч. 1 ст. 3
Кодексу адміністративного судочинства
України публічна служба - це діяльність
на державних політичних посадах,
професійна діяльність суддів,
прокурорів, військова служба,
альтернативна (невійськова) служба,
дипломатична служба, інша державна
служба, служба в органах влади
Автономної Республіки Крим, органах
місцевого самоврядування. Будь-яка
публічна служба є державною службою.

Положеннями ст. 16 Закону N 565-XII
визначено, що особовий склад міліції
складається з працівників, що
проходять державну службу в
підрозділах міліції, яким відповідно
до чинного законодавства присвоєно
спеціальні звання міліції.

Відповідно до ст. 18 цього Закону
порядок та умови проходження служби в
міліції регламентуються Положенням
про проходження служби особовим
складом органів внутрішніх справ,
затверджуваним Кабінетом Міністрів
України.

Постановою Кабінету Міністрів
України від 29 липня 1991 року № 114
затверджено Положення про проходження
служби рядовим і начальницьким складом
органів внутрішніх справ Української
РСР (далі - Положення № 114).

Як встановлено судом, позивач
проходив службу в органах внутрішніх
справ, а саме на посаді начальника ВДАІ
ХМУ ГУМВС України в Харківській
області.

Суспільні відносини, які
охоплюють діяльність держави,
пов'язану зі створенням правових,
організаційних, економічних та
соціальних умов реалізації
громадянами України права на державну
службу, регулює Конституція України,
Закон України «Про державну службу»,
спеціальними законами та Кодексом
законів про працю України .

До спеціальних законодавчих
актів належать Закон України «Про
міліцію» та Положення про проходження
служби, яке визначає порядок
проходження служби особами рядового і
начальницького складу органів
внутрішніх справ, їх права і обов'язки,
затвердженим Постановою Кабінету
Міністрів УРСР № 114 від 29 липня 1991 року
з подальшими змінами та доповненнями.

Спеціальна норма повинна діяти в
межах Конституції України та
законодавчих актів які регулюють
службово-трудові правовідносини
працівників ОВС.

Порядок проходження служби в ОВС
регламентується спеціальним
нормативним актом - Положення про
проходження служби, яке визначає
порядок проходження служби особами
рядового і начальницького складу
органів внутрішніх справ, їх права і
обов'язки, затвердженим Постановою
Кабінету Міністрів УРСР № 114 від 29
липня 1991 року, відповідно до ч. 1 ст. 18
Закону України «Про міліцію».

Зазначений спеціальний
нормативний акт - Положення про
проходження служби повинен діяти в
межах Конституції України та
законодавчих актів які регулюють
службово-трудові правовідносини
працівників ОВС.

Він може розширяти або уточнювати
зміст той чи іншої норми закону з
урахуванням специфіки роботи (служби),
але не суперечити їй.

Службово-трудові правовідносини
працівників ОВС мають складну
структуру й специфічний суб'єктний
склад. Відносини
влади-підпорядкування, що виникають на
підставі контракту про службу в
органах внутрішніх справ - різновиду
трудового договору - і не виходять за
межі координації спільної трудової
діяльності атестованого персоналу,
будуються по лінії організації й
управління спільною працею,
реалізуються в межах трудового
колективу органу (підрозділу), а тому
мають характер трудового, а не
державного, адміністративного
управління. Ці обставини обумовили
місце зазначених відносин як
організаційного елементу
службово-трудових правовідносин та
приналежність останніх до предмета
трудового права, а не
адміністративного чи інших галузей
права.

Працівники ОВС при вступі на
посаду укладають трудовий договір і те,
що така робота називається службою не
змінює природи трудових відносин
названої категорії осіб, - вони є
особливою категорією найманих
працівників, які проходять державну
службу в озброєному органі державної
виконавчої влади з усіма юридичними
наслідками. Від них не можна вимагати
виконання роботи, не обумовленої
трудовим договором при вступі на
роботу, не можна примушувати працювати
з перевищенням загальної норми
робочого часу, встановленої в Україні.

Працівники ОВС - це громадяни, які
працюють у цих органах, апаратах і
службах на певних посадах в основному
за призначенням з оплатою за працю із
коштів державного чи місцевих бюджетів
або за рахунок підприємств та
організацій за надані послуги.

Відповідно до пункту 15 частини 1
статті 3 КАС публічна служба - це
діяльність на державних політичних
посадах, професійна діяльність суддів,
прокурорів, військова служба,
альтернативна (невійськова) служба,
дипломатична служба, інша державна
служба, служба в органах влади
Автономної Республіки Крим, органах
місцевого самоврядування.

Будь-яка публічна служба є
державною службою.

Розділом IV Положення № 114
врегульовано умови призначення на
посади, переміщення та просування по
службі осіб начальницького складу
органів внутрішніх справ, у тому числі
визначено умови переміщення осіб
середнього начальницького складу по
службі.

Відповідно до пп. «г» п. 40 Розділу
IV Положення № 114 переміщення по службі
осіб середнього, старшого і вищого
начальницького складу має
здійснюватися, як правило, без
зарахування їх у розпорядження
відповідного органу внутрішніх справ;
призначення на посади осіб, які
перебувають у розпорядженні
відповідного органу, провадиться в
найкоротший строк, але не пізніше двох
місяців із дня звільнення їх з посади.

Відповідно до п. 42 Положення № 114
переміщення по службі осіб середнього
начальницького складу провадиться: на
вищі посади - в порядку просування по
службі; на рівнозначні посади - у разі
службової необхідності, проведення
планової заміни в місцевостях, що
зазнали радіоактивного забруднення в
результаті аварії на Чорнобильській
АЕС, а також для доцільнішого
використання з урахуванням їх ділових
і особистих якостей, стану здоров'я,
віку та підготовки за новою
спеціальністю; у зв'язку з початком
навчання у закладах Міністерства
внутрішніх справ - при звільненні зі
штатної посади, а також у разі
призначення на посаду після закінчення
навчання; на нижчі посади - за
підставами, передбаченими п. 45 цього
Положення. Рішення про переміщення по
службі осіб середнього начальницького
складу приймається відповідним
начальником з урахуванням думки їх
прямих начальників і колективу
працівників.

У пунктах 42-43 Положення № 114
наведений вичерпний перелік підстав
для переміщення осіб середнього,
старшого і вищого начальницького
складу, жодна з яких не зазначена в
наказі від 11.06.2014 року № 176 о/с.

Зазначене кореспондується з
позицією Вищого адміністративного
суду України, викладеною в ухвали від
09.12.2012 року № к-20764/08.

Тобто, умовами для здійснення
переміщення осіб середнього
начальницького складу органів
внутрішніх справ на рівнозначні посади
є: службова необхідність, проведення
планової заміни на місцевостях, що
зазнали радіоактивного забруднення в
результаті аварії на Чорнобильській
АЕС, а також для доцільнішого
використання з урахуванням ділових і
особистих якостей цих осіб, стану
здоров'я, віку та підготовки за новою
спеціальністю, а рішення приймається з
урахуванням думки їх прямих
начальників і колективу працівників.

Відповідно до вимог ч. 2 ст.19
Конституції України органи державної
влади й органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією і
законами України.

У п. 26 Положення про проходження
служби зазначено, що начальники та інші
службові особи органів внутрішніх
справ несуть персональну
відповідальність за суворе дотримання
вимог цього Положення та інших
нормативних актів з питань проходження
служби і роботи з кадрами.

Порушене право особи рядового або
начальницького складу підлягає
негайному поновленню, а службові особи,
з вини яких допущено таке порушення,
притягаються до відповідальності в
установленому законодавством порядку.

Такі ж самі положення закріплені
і у ст.32 КЗпП України.

Відповідно до ст.42 КЗпП при
скороченні чисельності чи штату
працівників у зв'язку із змінами в
організації виробництва і праці
переважне право на залишення на роботі
надається працівникам з більш високою
кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності
праці і кваліфікації перевага в
залишенні на роботі надається:

1) сімейним - при наявності двох і
більше утриманців;

2) особам, в сім'ї яких немає інших
працівників з самостійним заробітком;

3) працівникам з тривалим
безперервним стажем роботи на даному
підприємстві, в установі, організації;

4) працівникам, які навчаються у
вищих і середніх спеціальних учбових
закладах без відриву від виробництва;

5) учасникам бойових дій,
інвалідам війни та особам, на яких
поширюється чинність Закону України
"Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту";

6) авторам винаходів, корисних
моделей, промислових зразків і
раціоналізаторських пропозицій;

7) працівникам, які дістали на
цьому підприємстві, в установі,
організації трудове каліцтво або
професійне захворювання;

8) особам з числа депортованих з
України, протягом п'яти років з часу
повернення на постійне місце
проживання до України;

9) працівникам з числа колишніх
військовослужбовців строкової служби
та осіб, які проходили альтернативну
(невійськову) службу, - протягом двох
років з дня звільнення їх зі служби.

Перевага в залишенні на роботі
може надаватися й іншим категоріям
працівників, якщо це передбачено
законодавством України.

Згідно узагальнення судової
практики Вищого адміністративного
суду України «Судам слід мати на увазі,
що в разі перетворення одного
структурного підрозділу особи
публічного права в інший або його
перепрофілювання звільнення зі служби
може мати місце, якщо це
супроводжується скороченням
чисельності чи штату працівників, а
звільнення у зв'язку з ліквідацією
можливе у разі, коли ліквідується
юридична особа, а не її структурний
підрозділ».

Саме собою перетворення, без
скорочення штату, не може бути
підставою для звільнення з публічної
служби»

Таким чином, наказ від 11.06.2014 року
№ 176 винесено без врахування
попереднього перебування позивача на
керівній посаді начальника, набутий
досвід та рівень кваліфікації,
попереднє проходження служби, без
запропонування рівнозначної або іншої
посади за наявності такої можливості,
без отримання від позивача згоди та
рапорту на переміщення.

Зі змісту вказаного наказу не
вбачається, які саме умови слугували
підставою для його прийняття.

Крім того, перелік змін у штатах
МВС України, затвердженому Наказом МВС
України № 134 від 18.02.2014 року та № 268
від 01.04.2014 року, містяться відомості не
лише про скорочення посади, яку обіймав
позивач, а і відомості про уведення
посади начальника ВДАІ з
обслуговування міста Харків (м.Харків)
ГУ функціональні обов'язки за якою є
ідентичними з функціональними
обов'язками начальника ВДАІ ХМУ ГУМВС в
Харківській області, яку обіймав
позивач.

Наведене вище дає підстави
вважати, що фактично скорочення штатів
не відбулося, а має місце лише
перейменування відділу, оскільки
функціональні обов'язки за зазначеними
посадами (скороченою і уведеною) не
різняться.

Відповідно до висновку
службового розслідування від 16.06.2014
матеріали щодо призначення ОСОБА_2 на
посаду начальника відділу ДАІ з
обслуговування міста Харкова ( м.
Харків) ГУ були повністю узгоджені та
отримана резолюція начальника ГУ «До
наказу», після чого були видані виписки
про призначення на посаду, але у
подальшому, після призначення, були
вилучені з матеріалів справи, та з
наказу, з підстав проведення службової
перевірки УВБ в Харківській області,
яка була закінчена 10.06.2014 року, у зв'язку
з тим, що не знайшли свого
підтвердження викладені факти.

У п. 26 Положення про проходження
служби зазначено, що начальники та інші
службові особи органів внутрішніх
справ несуть персональну
відповідальність за суворе дотримання
вимог цього Положення та інших
нормативних актів з питань проходження
служби і роботи з кадрами. Порушене
право особи рядового або
начальницького складу підлягає
негайному поновленню, а службові особи,
з вини яких допущено таке порушення,
притягаються до відповідальності в
установленому законодавством порядку.

Такі ж самі положення закріплені
і у КЗпП України.

Щодо позовних вимог про
скасування наказу від 17.06.2014 року № 186
о/с, суд зазначає наступне, в судовому
засіданні представником позивача не
зазначено чим саме зазначений наказ
порушує права позивача. Окремо суд
звертає увагу, що відповідно до п. 6 ч. 1
ст. 40 КЗпЗ, трудовий договір, укладений
на невизначений строк, а також
строковий трудовий договір до
закінчення строку його чинності можуть
бути розірвані власником або
уповноваженим ним органом лише у
випадках, зокрема, поновлення на роботі
працівника, який раніше виконував цю
роботу.

Суд зазначає, що зазначена дія
відноситься до внутрішньої
компетенції відповідача, яка повинна
бути виконана з урахуванням
законодавства та прав призначеної
особи, зокрема щодо місця роботи і
середнього заробітку.

Таким чином, позовні вимоги в цій
частині задоволенню не підлягають.

До адміністративних судів можуть
бути оскаржені будь-які рішення, дії чи
бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України
встановлено інший порядок судового
провадження.

У справах щодо оскарження рішень,
дій чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; 2) з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; 3) обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); 4) безсторонньо
(неупереджено); 5) добросовісно; 6)
розсудливо; 7) з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації; 8)
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); 9) з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення; 10)
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Таким чином, позовні вимоги в
частині, що підлягають задоволенню
прийняті з порушенням наведеної
статті.

Відповідно до ч. 2 ст. 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: 1) на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; 2) з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано; 3)
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії); 4)
безсторонньо (неупереджено); 5)
добросовісно; 6) розсудливо; 7) з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); 9) з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; 10) своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ. До
адміністративних судів можуть бути
оскаржені будь-які рішення, дії чи
бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України
встановлено інший порядок судового
провадження.

Відповідно до ч. 1 ст.11 Кодексу
адміністративного судочинства
України, розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Згідно з ч. 1 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень.

Відповідно до ст. 69 Кодексу
адміністративного судочинства
України, доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів. Докази суду надають особи,
які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог статті 86
Кодексу адміністративного судочинства
України суд оцінює докази, які є у
справі, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні.

Згідно з ч. 6 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо особа, яка бере участь у
справі, без поважних причин не надасть
докази на пропозицію суду для
підтвердження обставин, на які вона
посилається, суд вирішує справу на
основі наявних доказів.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 256 Кодексу
адміністративного судочинства України
зазначено, негайно виконуються
постанови суду про поновлення на
посаді у відносинах публічної служби.

Таким чином, суд приходить до
висновку, що рішення по справі підлягає
негайному виконанню.

Таким чином, із врахуванням
вищевикладених обставин, суд вважає, що
позовні вимоги є обґрунтованими та
такими, що підлягають частковому
задоволенню.

На підставі вищевикладеного,
керуючись ст. ст. 2, 8-14, 71, 94, 159, 160-164, 167, 186,
256 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_2 до
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України в Харківській
області, начальника Головного
управління Міністерства внутрішніх
справ України в Харківській області,
третя особа ОСОБА_3 про визнання
протиправним і скасування наказу та
поновлення на посаді - задовольнити
частково.

Визнати протиправним та
скасувати наказ Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Харківській області від 11.06.2014 року за
№ 176 о/с про зарахування у
розпорядження Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Харківській області підполковника
міліції ОСОБА_2.

Зобов'язати начальника Головного
управління Міністерства внутрішніх
справ України в Харківській області
поновити ОСОБА_2 призначивши на посаду
начальника відділу ДАІ з
обслуговування міста Харкова (м.
Харків) ГУ.

В іншій частині задоволення
адміністративного позову - відмовити.

Постанова суду в частині
поновлення на посаді підлягає
негайному виконанню.

Постанова може бути оскаржена до
Харківського апеляційного
адміністративного суду.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення протягом десяти днів з дня її
проголошення, у разі застосування
судом частини третьої статті 160 цього
Кодексу, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

Апеляційна скарга, подана після
закінчення строків, встановлених
законом, залишається без розгляду, якщо
суд апеляційної інстанції за заявою
особи, яка її подала не знайде підстав
для поновлення строку, про що
постановляється ухвала.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного проваджені або
набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова у повному обсязі
виготовлена 1 вересня 2014 року.

Суддя
Супрун Ю.О.