Справа № 357/18364/13-а
Суддя: Шовкопляс О. П.
Дата ухвалення: 2014-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П ОС Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2014 року Білоцерківський
міськрайонний суд Київської області у
складі:

головуючий - суддя Шовкопляс
О. П. ,

при секретарі - Дорошкевич В.
Л.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні
Білоцерківського міськрайонного суду
Київської області справу за
адміністративним позовом ОСОБА_1 ло
міського відділу державної виконавчої
служби Білоцерківського
міськрайонного управління юстиції про
визнання протиправними дій та
бездіяльності державного виконавця і
відновлення порушеного права,суд,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1)
звернувся до Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
з позовом до міського відділу
державної виконавчої служби
Білоцерківського міськрайонного
управління юстиції про визнання
протиправними дій та бездіяльності
державного виконавця і відновлення
порушеного права, у якому просить з
урахуванням уточнень:

- визнати незаконними дії державного
виконавця Чайки О.В. по винесенню
постанов про відкриття виконавчого
провадження номери за ЄДРВП: 38389378,
39889754,41565134, 41534473.

- визнати незаконними дії державного
виконавця Чайки О.В. по винесенню
постанов про арешт майна боржника та
оголошення заборони його відчуження
від 19.09.2013 року та постанови про арешт
майна боржника та оголошення заборони
на його відчуження від 26.02.2014 року.

- зобов'язати державну виконавчу службу
Білоцерківського міськрайонного
управління юстиції скасувати
постанови про відкриття виконавчого
провадження номери за ЄДРВП: 38389378,
39889754,41565134, 41534473.

- зобов'язати державну виконавчу службу
Білоцерківського міськрайонного
управління юстиції скасувати постанов
про арешт майна боржника та оголошення
заборони його відчуження від 19.09.2013
року та постанови про арешт майна
боржника та оголошення заборони на
його відчуження від 26.02.2014 року.

- стягнути з міського відділу державної
виконавчої служби Білоцерківського
міськрайонного управління юстиції
Київської області моральну шкоду 15 000
гривень.

Позивач в судовому засіданні просив
позов задовольнити в повному обсязі з
підстав зазначених у позовній заяві
від 01 вересня 2014 року..

ВДВС Білоцерківського міськрайонного
управління юстиції Київської області
явку свого представника у судове
засідання, не забезпечив, однак
надіслав до суду письмові заперечення,
в яких просить відмовити у задоволенні
позовних вимог та розглянути справу за
відсутності його представника.

Суд, заслухавши пояснення позивача,
ознайомившись з матеріалами
виконавчих проваджень № № 38389378,
39889754,41565134, 41534473, дослідивши матеріали
справи, з'ясувавши всі фактичні
обставини справи, на яких ґрунтуються
позовні вимоги та заперечення сторін,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду спору
по суті, проаналізувавши норми
законодавства які регулюють спірні
відносини та їх застосування
сторонами, суд приходить до висновку
про відсутність підстав для
задоволення позовних вимог.

Законом України "Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування" від
08.07.2010р. № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI)
визначено правові та організаційні
засади забезпечення збору та обліку
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування, умови
та порядок його нарахування і сплати та
повноваження органу, що здійснює його
збір та ведення обліку.

Платники єдиного внеску визначені ст.4
Закону № 2464-VI. Зокрема, до них
відносяться фізичні особи-підприємці,
зокрема ті, які використовують працю
інших осіб на умовах трудового
договору (контракту) або на інших
умовах, передбачених законодавством
про працю, чи за цивільно-правовим
договором (крім цивільно-правового
договору, укладеного з фізичною
особою-підприємцем, якщо виконувані
роботи (надавані послуги) відповідають
видам діяльності, зазначеним у витягу з
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців).
Тобто, платниками є фізичні
особи-підприємці, що є роботодавцями.
Крім цього, згідно положень цієї ж
статті платниками єдиного внеску є
фізичні особи-підприємці, в тому числі
ті, які обрали спрощену систему
оподаткування, та члени сімей цих осіб,
які беруть участь у провадженні ними
підприємницької діяльності. Виходячи
із змісту ч.4 ст.5 Закону № 2464, обов'язки
фізичних осіб-підприємців як платників
єдиного внеску виникають з моменту їх
державної реєстрації.

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.4 Закону № 2464-VI
фізичні особи-підприємці є
застрахованими особами щодо себе та
страхувальниками осіб, що на них
працюють (для платників єдиного внеску,
зазначених у пунктах 2, 3, 6-14 частини
першої ст.4 Закону № 2464-VI). Крім цього,
відповідно до ч.9 ст.9 Закону № 2464-VI
обчислення і сплата єдиного внеску за
платників, зазначених у пунктах 2, 3, 6, 7,
8, 9 та 11 частини першої статті 4 цього
Закону, здійснюються платниками,
зазначеними у пункті 1 частини першої
статті 4 цього Закону, за рахунок сум, на
які внесок нарахований.

Таким чином, до обов'язків фізичних
осіб-підприємців, що є роботодавцями, а
також для фізичних осіб-підприємців, що
не є роботодавцями, входить своєчасне
нарахування та сплата нарахованого
єдиного внеску до Пенсійного фонду на
суми, що виплачуються ними найманим
працівникам, а також на суми їх доходів
або самостійно визначені ними суми (для
фізичних осіб-підприємців, що обрали
спрощену систему оподаткування), які є
базою для нарахування єдиного внеску
відповідно до зазначеного Закону.

Згідно п.1 ч.2 ст.6 Закону № 2464-VI платник
єдиного внеску зобов'язаний своєчасно
та в повному обсязі нараховувати,
обчислювати і сплачувати єдиний
внесок. При цьому, ч.8 ст.9 Закону № 2464-VI
встановлено базовий звітний період для
фізичних осіб-підприємців календарний
рік. Платники єдиного внеску
зобов'язані сплачувати єдиний внесок,
нарахований за відповідний базовий
звітний період, не пізніше 20 числа
місяця, що настає за базовим звітним
періодом.

Однак, всупереч положенням
вищевказаних норм, позивач вчасно не
сплатив у повному обсязі суму єдиного
внеску. Виходячи з цього та на підставі
п.6 ст.1 Закону № 2464-VI несплачена
позивачем вчасно сума єдиного внеску
визнається недоїмкою.

Відповідно до ст.25 Закону № 2464-VI
територіальний орган Пенсійного фонду
у порядку, за формою і в строки,
встановлені Пенсійним фондом за
погодженням з центральним органом
виконавчої влади у сфері праці та
соціальної політики, надсилає
платникам єдиного внеску, які мають
недоїмку, вимогу про її сплату. У цьому
разі, боржник протягом десяти робочих
днів з дня її отримання повинен або
узгодити суму зобов'язання з органом
Пенсійного фонду, або оскаржити вимогу
до органу Пенсійного фонду вищого
рівня чи до суду, або сплатити борг. У
іншому разі, УПФУ надсилає вимогу для
стягнення боргу до органу державної
виконавчої служби або звертається з
позовом про стягнення боргу до суду.

Судом встановлено, що УПФУ в м. Біла
Церква виносились вимоги про сплату
боргу № Ф-1177 від 29.03.2013 року,.

Вказана вимога була направлена на
адресу відповідача рекомендованим
листом з повідомленням про вручення,
однак 20.04.2013р. поштове відправлення
повернулося до УПФУ в м. Біла Церква з
відміткою "отримано особисто".

Згідно п.6.4 Інструкції про порядок
нарахування і сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, затвердженої
постановою правління Пенсійного фонду
України від 27.09.2010 № 21-5 (яка діяла до
25.02.2014р.), вимога вважається надісланою
(врученою) фізичній особі, якщо її
вручено особисто такій фізичній особі
або її законному представникові чи
надіслано листом на її адресу за місцем
проживання або останнього відомого її
місця перебування (проживання) з
повідомленням про вручення за порядком
оформлення зазначених поштових
відправлень, установленим Кабінетом
Міністрів України.

Якщо платник на день надсилання йому
органом Пенсійного фонду вимоги не
повідомив в установленому порядку про
зміну місцезнаходження (місця
проживання), вимога вважається
належним чином врученою навіть у разі
її повернення як такої, що не знайшла
адресата.

У разі коли не можливо вручити платнику
єдиного внеску вимогу поштою в зв'язку
з відсутністю його за
місцезнаходженням (відсутністю
службових осіб платника єдиного внеску
за його місцезнаходженням), відмовою
службових осіб платника єдиного внеску
прийняти вимогу, вимога вважається
врученою платнику єдиного внеску у
день, зазначений поштовою службою в
повідомленні про вручення із
зазначенням причин невручення.

Таким чином, вимога про сплату боргу
Ф-1177 від 29.03.2013 року,.вважається
врученою відповідачу та узгодженою з
20.04..2013р.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає,
що дії УПФУ в м. Біла Церква по передачі
вимоги про сплату боргу Ф-1177 від 29.03.2013
року,. на примусове виконання до ВДВС
Білоцерківського міськрайонного
управління юстиції Київської області є
правомірними.

Постановою головного державного
виконавця ВДВС Білоцерківського
міськрайонного управління юстиції
Київської області Чайки О.В. від 10.06.2013р.
відкрито виконавче провадження з
примусового виконання вимоги боргу
Ф-1177 від 29.03.2013 року про стягнення з
позивача на користь УПФУ вм. Біла
Церква Київської області боргу у сумі
3455,43грн.

В процесі здійснення виконавчих дій
головним державним виконавцем ВДВС
Білоцерківського міськрайонного
управління юстиції Київської області
винесено постанову від 19.09.2013 р. про
арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження.

Аналогічні дії були вчинені головним
державним виконавцем ВДВС
Білоцерківського міськрайонного
управління юстиції Київської області
Чайкою О.В. при вчиненні виконавчих дій
по виконавчих провадженнях № № 39889754,
41565134, 41534473.

Згідно зі ст.1 Закону України "Про
виконавче провадження" виконавче
провадження як завершальна стадія
судового провадження та примусове
виконання рішень інших органів
(посадових осіб) - це сукупність дій
органів і посадових осіб, визначених у
цьому Законі, що спрямовані на
примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), які
провадяться на підставах, в межах
повноважень та у спосіб, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, прийнятими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню.

Примусове виконання рішень
покладається на державну виконавчу
службу, яка входить до системи органів
Міністерства юстиції України (ст.2
Закону України "Про виконавче
провадження").

Стаття 25 Закону України "Про виконавче
провадження" встановлює, що державний
виконавець зобов'язаний прийняти до
виконання виконавчий документ і
відкрити виконавче провадження, якщо
не закінчився строк пред'явлення
такого документа до виконання, він
відповідає вимогам, передбаченим цим
Законом, і пред'явлений до виконання до
відповідного органу державної
виконавчої служби. Державний
виконавець протягом трьох робочих днів
з дня надходження до нього виконавчого
документа виносить постанову про
відкриття виконавчого провадження. У
постанові державний виконавець вказує
про необхідність боржнику самостійно
виконати рішення у строк до семи днів з
моменту винесення постанови (у разі
виконання рішення про примусове
виселення боржника - у строк до
п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі
ненадання боржником документального
підтвердження виконання рішення буде
розпочате примусове виконання цього
рішення із стягненням з боржника
виконавчого збору і витрат, пов'язаних
з організацією та проведенням
виконавчих дій, передбачених цим
Законом.

Положеннями статті 17 Закону України
"Про виконавче провадження"
передбачено перелік виконавчих
документів за рішеннями, що підлягають
примусовому виконанню державною
виконавчою службою, зокрема, рішення
інших органів державної влади, якщо їх
виконання за законом покладено на
державну виконавчу службу.

Частиною 4 статті 25 Закону № 2464-VI
передбачено, що територіальний орган
Пенсійного фонду у порядку, за формою і
в строки, встановлені Пенсійним фондом
за погодженням з центральним органом
виконавчої влади у сфері праці та
соціальної політики, надсилає
платникам єдиного внеску, які мають
недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога
про сплату недоїмки є виконавчим
документом.

Відповідно до ч.5 ст.25 Закону № 2464-VI
вимога територіального органу
Пенсійного фонду про сплату недоїмки
або рішення суду щодо стягнення суми
недоїмки виконується державною
виконавчою службою в порядку,
встановленому законом.

Таким чином, прийнята УПФУ в м. Біла
Церква на підставі Закону № 2464-VІ
вимога про сплату єдиного соціального
внеску за своїм правовим характером та
з урахуванням положень Закону України
"Про виконавче провадження" є
виконавчим документом, який підлягає
виконанню органами державної
виконавчої служби.

Дослідивши вимогу УПФУ в м. Біла Церква
про сплату боргу № Ф-1177 від 29.03.2013 року,
суд встановив, що даний виконавчий
документ видано на підставі ст.25 Закону
№ 2464-VІ та він повністю відповідає
вимогам ст.18 Закону України "Про
виконавче провадження", а тому
правомірно був прийнятий до виконання
головним державним виконавцем ВДВС
Білоцерківського міськрайонного
управління юстиції в Київській
області.

Згідно ч.1 ст.52 Закону України "Про
виконавче провадження" звернення
стягнення на майно боржника полягає в
його арешті, вилученні та примусовій
реалізації.

Частиною 5 ст.52 Закону України "Про
виконавче провадження" передбачено, що
у разі відсутності у боржника коштів та
інших цінностей, достатніх для
задоволення вимог стягувача, стягнення
звертається також на належне боржнику
інше майно, за винятком майна, на яке
згідно із законом не може бути
накладено стягнення.

Арешт на майно боржника може
накладатися державним виконавцем
шляхом: винесення постанови про арешт
майна боржника та оголошення заборони
на його відчуження (ч.2 ст.52 Закону
України "Про виконавче провадження").

Таким чином, суд вважає, що головним
державним виконавцем ВДВС
Білоцерківського міськрайонного
управління юстиції в Київській області
правомірно винесено постанови від
19.09.2013 року та від 26.02.2014 року про арешт
майна боржника та оголошення заборони
на його відчуження.

Посилання позивача на ч.15 ст.106 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування", яка, на
думку позивача, забороняє примусове
стягнення органами виконавчої служби
недоїмки зі сплати внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування з фізичних осіб - суб'єктів
підприємницької діяльності, які обрали
особливий порядок оподаткування, суд
вважає безпідставними у зв'язку із
наступним.

Законом України "Про внесення змін до
Податкового кодексу України та деяких
інших законодавчих актів України щодо
вдосконалення окремих норм
Податкового кодексу України" від 07.07.2011
р. внесено зміни до ч.15 ст.106 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування ".

Згідно положень абз.2, 3 ч.15 ст.106 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування"
фінансові санкції (штраф, пеня) та
адміністративні стягнення, а також
примусові стягнення органами
виконавчої служби за несплату внесків
на загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування фізичними
особами - підприємцями, які обрали
особливий спосіб оподаткування, не
застосовуються. Нараховані органами
Пенсійного фонду України суми
фінансових санкцій, зазначених в
абзаці другому цієї частини, та не
сплачені фізичними особами -
підприємцями, які обрали особливий
спосіб оподаткування, підлягають
списанню.

Суд вважає, що положення ч.15 ст.106 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування"
стосуються не суми недоїмки, а саме
фінансової відповідальності за її
несплату, яка може бути застосована до
фізичної особи-підприємця у вигляді
штрафу чи пені на підставі вказаного
Закону.

За таких обставин, суд приходить до
висновку, що ВДВС правомірно відкрито
виконавче провадження з примусового
виконання вимоги Ф-1177 від 29.03.2013 року та
винесено постанови про арешт майна
боржника та оголошення заборони на
його відчуження, підстави для
повернення виконавчого документу
стягувачеві відсутні, а тому позовні
вимоги в цій частині задоволенню не
підлягають.

Відповідно до ч.1 ст.71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення.

Частиною 2 статті 71 КАС України
передбачено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Згідно частини другої статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Суд не вбачає ознак протиправності в
діях відповідачів при направленні
вимоги про сплату боргу на примусове
виконання, при відкритті виконавчого
провадження з виконання зазначеної
вимоги та при винесенні постанови про
арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 8, 9, 12, 14, 71, 86, 122, 158-163, 167
КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ло
міського відділу державної виконавчої
служби Білоцерківського
міськрайонного управління юстиції про
визнання протиправними дій та
бездіяльності державного виконавця і
відновлення порушеного права -
відмовити повністю.

Апеляційна скарга на постанову
суду першої інстанції подається до
Київського апеляційного
адміністративного суду протягом
десяти днів з дня її проголошення.
У разі застосування судом частини
третьої статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства, а
також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти
днів з дня отримання копії
постанови.

Суддя О. П. Шовкопляс