Справа № 802/2109/14-а
Суддя: Кузьмишин В.М.
Дата ухвалення: 2014-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 802/2109/14-а
Головуючий у 1-й інстанції: Яремчук К.О.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2014 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Кузьмишина В.М.

суддів: Боровицького О. А. Сушка О.О.

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2
на постанову Вінницького окружного
адміністративного суду від 27 червня 2014
року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_2 до Відділу примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Вінницькій
області про визнання протиправною та
скасування постанови , -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся до Вінницького
окружного адміністративного суду із
позовом до Відділу примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Вінницькій
області про визнання протиправною та
скасування постанови.

Вінницький окружний адміністративний
суд постановою від 27 червня 2014 року
відмовив позивачу у задоволенні
позову.

Не погоджуючись із прийнятим судовим
рішенням, позивач подав апеляційну
скаргу, у якій просив скасувати
постанову суду першої інстанції та
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити його позов.

В обґрунтування апеляційної скарги
послався на неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального права, порушення норм
процесуального права, неповне
з'ясування обставин у справі, що, на
його думку, призвело до неправильного
вирішення спору.

Сторони у судове засідання не
з'явились, хоча про дату, час та місце
розгляду справи повідомлені завчасно
та належним чином.

Представник апелянта надав заяву про
відкладення розгляд справи у зв'язку із
його відрядженням.

Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України,
неприбуття у судове засідання сторін
або інших осіб, які беруть участь у
справі, належним чином повідомлених
про дату, час і місце апеляційного
розгляду, не перешкоджає судовому
розгляду справи.

Враховуючи приписи п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС
України, колегія суддів визнала за
можливе здійснювати апеляційний
розгляд справи за відсутності
представників сторін у порядку
письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши доводи апеляційної скарги
наявними у матеріалах справи
письмовими доказами, надавши їм оцінку,
перевіривши законність та
обґрунтованість постанови суду першої
інстанції, колегія суддів дійшла до
висновку, що апеляційну скаргу слід
залишити без задоволення, а постанову
суду першої інстанції - без змін
виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено під час апеляційного
розгляду, що у 2007 році ОСОБА_2 отримав
кредит від акціонерного комерційного
інноваційного банку "УкрСиббанк"

У зв’язку з несплатою боргу за
кредитним договором Ленінським
районним судом міста Вінниці 29 квітня
2011 року видано виконавчий лист №2-1938-2010
про стягнення солідарно з ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 кошти у розмірі 604648,21
гривень для задоволення вимог
акціонерного комерційного
інноваційного банку "УкрСиббанк".

З метою виконання вказаного
виконавчого листа 09 серпня 2011 року
державним виконавцем Ленінського
відділу державної виконавчої служби
Вінницького міського управління
юстиції ОСОБА_5 винесено постанову про
відкриття виконавчого провадження
№28135869, якою боржнику надано строк до 15
серпня 2011 року для її добровільного
виконання.

Однак, протягом встановленого строку
кошти боржниками так і не були
сплачені.

В зв’язку із цим органом державної
виконавчої служби вживалися заходи для
примусового виконання виконавчого
документа, а саме: 15 листопада 2011 року
винесено постанову про арешт коштів
боржника у межах суми 604648,21 гривень, 22
травня 2013 року складено акт опису й
арешту майна боржника, яким описано та
накладено арешт на земельну ділянку, що
розташована за адресою: вул. 20-го
березня, м. Вінниця, тощо.

В подальшому, 18 квітня 2014 року
виконавчою службою винесено постанову
про стягнення з боржника виконавчого
збору у розмірі 60464,82 гривень у зв’язку
із невиконанням боржником постанови
про відкриття виконавчого провадження
від 09 серпня 2011 року в запропонований
йому для добровільного виконання
строк.

28 квітня 2014 року стягував звернувся до
відділу примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Вінницькій області із заявою про
повернення йому виконавчого документа.

30 квітня 2014 року заступником
начальника відділу примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Вінницькій
області ОСОБА_6 винесено постанову про
повернення виконавчого документа
стягувачу, а постанову від 18 квітня 2014
року про стягнення з боржника
виконавчого збору виведено в окреме
провадження.

Водночас, іншою постановою органу
державної виконавчої служби від 30
квітня 2014 року відкрито виконавче
провадження №43167773 з виконання
постанови №28135869 від 18 квітня 2014 року
про стягнення з ОСОБА_2 виконавчого
збору у розмірі 60464,82 гривень.

Відмовляючи у задоволенні позову суд
першої інстанції виходив із того, що
орган державної виконавчої служби діяв
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Законом України
«Про виконавче провадження».

Колегія суддів погоджується із
висновком суду першої інстанці
зважаючи на наступне.

Статтею 17 Закону визначено, що
примусове виконання рішень
здійснюється державною виконавчою
службою на підставі виконавчих
документів, визначених цим Законом.

Державний виконавець зобов'язаний
вживати передбачених цим Законом
заходів примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії (стаття 11
Закону).

Відповідно до абзацу 2 частини 2 статті
25 Закону у постанові про відкриття
виконавчого провадження державний
виконавець вказує про необхідність
боржнику самостійно виконати рішення у
строк до семи днів з моменту винесення
постанови (у разі виконання рішення про
примусове виселення боржника - у строк
до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у
разі ненадання боржником
документального підтвердження
виконання рішення буде розпочате
примусове виконання цього рішення із
стягненням з боржника виконавчого
збору і витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій, передбачених цим
Законом.

Згідно із частиною 1 статті 28 Закону у
разі невиконання боржником рішення
майнового характеру у строк,
встановлений частиною другою статті 25
цього Закону для самостійного його
виконання, постановою державного
виконавця з боржника стягується
виконавчий збір у розмірі 10 відсотків
суми, що підлягає стягненню, або
вартості майна боржника, що підлягає
передачі стягувачу за виконавчим
документом. У разі невиконання
боржником у той самий строк рішення
немайнового характеру виконавчий збір
стягується в розмірі сорока
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян з боржника - фізичної особи і в
розмірі вісімдесяти неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян з боржника -
юридичної особи. У зазначених розмірах
виконавчий збір стягується з боржника
також у разі повернення виконавчого
документа без виконання за письмовою
заявою стягувача та у разі
самостійного виконання боржником
рішення після початку його примусового
виконання, зокрема шляхом
перерахування коштів безпосередньо на
рахунок стягувача. Постанова про
стягнення виконавчого збору може бути
оскаржена в десятиденний строк у
порядку, встановленому цим Законом.

На виконання вимог Закону України "Про
виконавче провадження" розроблена
Інструкція з організації примусового
виконання рішень, що затверджена
наказом Міністерства юстиції України
№74/5 від 02 квітня 2012 року, яка визначає
окремі питання організації виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), що відповідно до
Закону підлягають примусовому
виконанню (надалі – Інструкція).

Так, пунктом 3.7.4 Інструкції визначено,
що у разі завершення виконавчого
провадження з виконання рішення
немайнового характеру, закінчення
виконавчого провадження з підстав,
передбачених пунктами 1, 2, 5, 8, 9, 11 - 13
частини першої статті 49 Закону, якщо
виконавчий збір не стягнуто, державний
виконавець у постанові про закінчення
виконавчого провадження (повернення
виконавчого документа) зазначає про
виділення постанови про стягнення
виконавчого збору в окреме провадження
та не пізніше наступного робочого дня
після завершення такого виконавчого
провадження відкриває виконавче
провадження за постановою про
стягнення виконавчого збору, про що
виносить постанову про відкриття
виконавчого провадження. Строк для
самостійного виконання боржнику в
такому випадку не надається.

У разі повернення виконавчого
документа з підстави, передбаченої
пунктом 8 частини першої статті 47
Закону, постанова про стягнення
виконавчого збору в окреме виконавче
провадження не виділяється та залишок
нестягнутої суми виконавчого збору не
стягується.

З аналізу наведених норм слідує, що
державний виконавець зобов'язаний
вживати передбачених цим Законом
заходів примусового виконання рішень у
разі ненадання боржником доказів
добровільного їх виконання у зазначені
державним виконавцем строки, внаслідок
чого постановою державного виконавця з
боржника стягується виконавчий збір у
розмірі 10 відсотків суми, що підлягає
стягненню. Більше того, у зазначених
розмірах виконавчий збір стягується з
боржника також у разі повернення
виконавчого документа без виконання за
письмовою заявою стягувача, крім
випадків передбачених пунктом 8
частини першої статті 47 Закону, що є
наслідком для відкриття окремого
виконавчого провадження з метою
виконання виконавчого документа, яким
є постанова про стягнення виконавчого
збору.

Як правильного встановлено судом
першої інстанції, державний виконавець
вчиняв дії щодо виконання виконавчого
листа №2-1938-2010 у відповідності до вимог
Закону України "Про виконавче
провадження" і лише невмотивоване
невиконання виконавчого документа
боржником у визначений строк
спонукало орган державної виконавчої
служби до винесення постанови про
стягнення із ОСОБА_2 виконавчого збору
в розмірі 10 відсотків суми, що
підлягала стягненню, оскільки Законом
України «Про виконавче провадження»
передбачена відповідальність боржника
за несвоєчасне виконання виконавчого
документа.

Посилання апелянта на частину 5 статті
28 Закону як на підставу для скасування
постанови про відкриття виконавчого
провадження з виконання постанови про
стягнення з ОСОБА_2 виконавчого збору в
розмірі 60464,82 гривень, аргументуючи це
тим, що в межах виконавчого провадження
№28135869 стягнення з боржника не
проводилось, не приймається до уваги
зважаючи на те, що частиною 1 статті 28
Закону чітко визначено стягнення з
боржника виконавчого збору у розмірі 10
відсотків суми, що підлягає стягненню
за виконавчим документом. При цьому
законодавець не ставить в залежність
стягнення з боржника виконавчого збору
від виконання виконавчого документа
шляхом стягнення з боржника певної
суми.

Більше того, частиною 1 статті 28 Закону
передбачено, що виконавчий збір
стягується з боржника у разі
невиконання ним рішення майнового
характеру у строк, встановлений
частиною 2 статті 25 Закону України «Про
виконавче провадження» для
самостійного його виконання.

Відтак, посилання апелянта на те, що
виконавчий збір не підлягає стягненню
з боржника у зв’язку із невжиттям
виконавчою службою примусових заходів
щодо виконання рішення є
необґрунтованими та такими, що
спростовуються наявними в матеріалах
справи доказами (зокрема, постановою
виконавчої служби від 15 листопада 2011
року про арешт коштів боржника у межах
суми 604648,21 гривень, а також актом опису
й арешту майна боржника від 22 травня 2013
року).

Крім того, необґрунтованими також є
посилання апелянта на частину 7 статті
28 Закону як на підставу для скасування
постанови, що оскаржується, оскільки
пунктом 3.7.4 Інструкції з організації
примусового виконання рішень
передбачено, що у разі завершення
виконавчого провадження з виконання
рішення немайнового характеру,
закінчення виконавчого провадження з
підстав, передбачених пунктами 1, 2, 5, 8, 9,
11 - 13 частини першої статті 49 Закону,
якщо виконавчий збір не стягнуто,
державний виконавець у постанові про
закінчення виконавчого провадження
(повернення виконавчого документа)
зазначає про виділення постанови про
стягнення виконавчого збору в окреме
провадження та не пізніше наступного
робочого дня після завершення такого
виконавчого провадження відкриває
виконавче провадження за постановою
про стягнення виконавчого збору.
Відтак, законодавцем передбачено, що
постанова про стягнення з боржника
виконавчого збору виділяється в окреме
провадження і у разі повернення
виконавчого документа стягувачу.

Відтак, суд першої інстанції дійшов
правильного висновку, що вимоги
позивача щодо визнання протиправною та
скасування постанови органу державної
виконавчої служби від 30 квітня 2014 року
про відкриття виконавчого провадження
про стягнення з ОСОБА_2 виконавчого
збору в розмірі 60464,82 гривень
задоволенню не підлягають, оскільки
дії виконавчої служби щодо її
винесення відповідають вимогам
чинному законодавству.

Враховуючи викладене, колегія суддів
дійшла до висновку, що доводи
апеляційної скарги не знайшли свого
підтвердження під час апеляційного
розгляду, а відтак, відсутні підстави
для її задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову - без змін, якщо визнає, що
суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206,
212, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, - залишити
без задоволення, а постанову
Вінницького окружного
адміністративного суду від 27 червня 2014
року, - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили в
порядку та в строки, передбачені ст. ст.
212, 254 КАС України.

Головуючий

Кузьмишин
Віталій Миколайович

Судді

Боровицький Олександр
Андрійович

ОСОБА_7