Справа № 826/10277/14
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2014-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

03 вересня 2014 року 10:59 №
826/10277/14

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючої судді
Кузьменко А.І., суддів: Дегтярьової О.В.,
Катющенка В.П., при секретарі Яцюті М.С.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу

за позовомДержавної міграційної
служби УкраїнидоДержавної виконавчої
служби України, старшого державного
виконавця відділу примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України Власюка Дмитра
Васильовичапровизнання дій та
постанови незаконними, скасування
постанови,

за участю представників сторін:

від позивача - Ігнатенко Т.Б.,

від відповідача - Харченко О.О.,

На підставі частини 3 статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства України
в судовому засіданні 03 вересня 2014 року
проголошено вступну та резолютивну
частини постанови.

В С Т А Н О В И В:

Державна міграційна служба України
(далі по тексту - позивач, ДМС України)
звернулась до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
позовом до Державної виконавчої служби
України (далі по тексту - відповідач 1,
ДВС України) та старшого державного
виконавця відділу примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України Власюка Дмитра
Васильовича (далі по тексту -
відповідач 2, Власюк Д.В.), в якому
просить визнати незаконними дій
старшого державного виконавця відділу
примусового виконання рішень ДВС
України Власюка Д.В., які полягають у
винесенні постанови про стягнення
виконавчого збору від 17 червня 2014 року
ВП №43635457, а також визнати незаконною та
скасувати зазначену постанову.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 12 серпня 2014 року
відкрито провадження в
адміністративній справі та призначено
її до розгляду в попередньому судовому
засіданні на 14 серпня 2014 року.

У попереднє судове засідання 14 серпня
2014 року представники сторін не
з'явились. Від представника позивача
надійшло клопотання про відкладення
розгляду справи, а представник
відповідача просив суд розглядати
справу за його відсутності.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 14 серпня 2014 року
закінчено підготовче провадження та
призначено справу до судового розгляду
на 03 вересня 2014 року.

У судовому засіданні 03 вересня 2014 року
представник позивача наполягав на
задоволенні позову, з викладених у
ньому підстав. Представник відповідача
1 проти задоволення позову заперечував.
Відповідач 2 або його уповноважений
представник у судове засідання не
з'явився, хоча про дату, час та місце
проведення судового розгляду справи
був повідомлений належним чином.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, Окружний
адміністративний суд міста Києва
встановив наступне.

30 травня 2014 року на адресу відповідача 1
надійшла заява ОСОБА_4 про відкриття
виконавчого провадження на підставі
виконавчого листа №815/5327/13-а, виданого
Одеським окружним адміністративним
судом 06 травня 2014 року, про зобов'язання
ДМС України повторно розглянути заяву
ОСОБА_4 про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту з урахуванням інформації по
країні походження позивача.

За результатами вивчення поданих
документів 10 червня 2014 року старшим
державним виконавцем відділу
примусового виконання рішень ДВС
України Власюком Д.В. винесено
постанову про відкриття виконавчого
провадження та визначено боржнику
строк протягом 7 днів з моменту
відкриття виконавчого провадження для
самостійного виконання виконавчого
документа.

У зв'язку з невиконанням боржником у
наданий для добровільного виконання
виконавчого листа строк, 17 червня 2014
року старшим державним виконавцем
винесено постанову про стягнення з
боржника виконавчого збору у розмірі
1360,00 грн.

Саме не погоджуючись з названою
постановою та діями щодо її
винесення позивач звернувся з
відповідним позовом до суду.

Частиною 2 статті 19 Конституції України
передбачено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

З урахуванням вищезазначеного,
Окружний адміністративний суд міста
Києва вважає за необхідне зазначити
наступне.

Розглядаючи позовні вимоги ДМС України
суд виходить зі змісту положень
частини 1 статті 181 Кодексу
адміністративного судочинства
України, згідно з якими учасники
виконавчого провадження (крім
державного виконавця) та особи, які
залучаються до проведення виконавчих
дій, мають право звернутися до
адміністративного суду із позовною
заявою, якщо вважають, що рішенням, дією
або бездіяльністю державного
виконавця чи іншої посадової особи
державної виконавчої служби порушено
їхні права, свободи чи інтереси, а також
якщо законом не встановлено інший
порядок судового оскарження рішень,
дій чи бездіяльності таких осіб.

Отже, при визначенні юрисдикції суд
виходить з того, що до юрисдикції
адміністративних судів належать спори
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності державної виконавчої
служби при виконанні всіх виконавчих
документів, передбачених частиною 2
статті 17 Закону України «Про виконавче
провадження», крім тих, відносно яких
законом установлено інший, виключний
порядок їх оскарження.

Частиною 4 статті 82 Закону України «Про
виконавче провадження» встановлено, що
рішення, дії чи бездіяльність
державного виконавця або іншої
посадової особи державної виконавчої
служби щодо виконання судового рішення
можуть бути оскаржені сторонами до
суду, який видав виконавчий документ, а
іншими учасниками виконавчого
провадження та особами, які
залучаються до проведення виконавчих
дій, - до відповідного
адміністративного суду в порядку,
передбаченому законом.

Отже, критеріями визначення юрисдикції
судів щодо вирішення справ з приводу
оскарження рішень дій чи бездіяльності
органів державної виконавчої служби
щодо виконання судового рішення є
юрисдикційна належність суду, який
видав виконавчий документ, та статус
позивача як сторони у виконавчому
провадженні.

У розумінні статті 8 Закону України
«Про виконавче провадження» сторонами
у виконавчому провадженні є стягувач і
боржник.

Таким чином, до юрисдикції
адміністративних судів належать усі
справи з приводу оскарження рішень, дій
чи бездіяльності органів державної
виконавчої служби щодо виконання
судових рішень на підставі виконавчих
документів, виданих судами всіх
юрисдикцій, за винятком тих, які видано
загальними та господарськими судами у
разі звернення до суду сторін
відповідного виконавчого провадження
чи їхніх представників.

У той же час, згідно пункту 6 постанови
Пленуму Вищого адміністративного суду
України від 13 грудня 2010 року №3 «Про
практику застосування
адміністративними судами
законодавства у справах із приводу
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності державної виконавчої
служби» з наступними змінами та
доповненнями у редакції на час
виникнення спірних правовідносин,
постанови державного виконавця про
стягнення виконавчого збору та
накладення штрафу належать до видів
відповідальності за невиконання
рішення самостійно та за невиконання
без поважних причин рішення, що
зобов'язує боржника вчинити певні дії,
та рішення про поновлення на роботі.
Виконавчий збір - це санкція
відповідальності майнового характеру,
що накладається на боржника за
невиконання рішення у строк,
встановлений для його самостійного
виконання. Для застосування
виконавчого збору виконавець приймає
постанову, яка, у разі її невиконання
самостійно, виконується примусово в
установленому Законом України «Про
виконавче провадження» порядку.

За змістом пункту 7 частини 2 статті 17
Закону України «Про виконавче
провадження» постанови державного
виконавця про стягнення виконавчого
збору, витрат на проведення виконавчих
дій та накладення штрафу є виконавчими
документами. Якщо виконавче
провадження закінчено, а виконавчий
збір, витрати на проведення виконавчих
дій або штраф не стягнуто, відповідна
постанова виділяється в окреме
провадження і підлягає виконанню в
загальному порядку.

За результатом аналізу наведених
правових норм, Вищий адміністративний
суд України дійшов висновку, що
юрисдикція адміністративних судів
поширюється на справи з приводу
оскарження постанов державного
виконавця про стягнення виконавчого
збору, витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій і накладенням штрафу,
прийнятих у виконавчих провадженнях
щодо примусового виконання усіх
виконавчих документів незалежно від
того, яким органом, у тому числі судом
якої юрисдикції, вони видані.

Згідно зі статтею 124 Конституції
України всі судові рішення ухвалюються
іменем України і є обов'язковими до
виконання на всій території України.

Умови і порядок виконання рішень судів
та інших органів (посадових осіб), що
підлягають примусовому виконанню у
разі невиконання їх у добровільному
порядку, визначає Закон України «Про
виконавче провадження» від 21.04.1999р. №
606-XIV у редакції на час виникнення
спірних правовідносин (далі по тексту -
Закон України від 21.04.1999р. № 606-XIV).

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону
України від 21.04.1999р. № 606-XIV примусове
виконання рішень покладається на
державну виконавчу службу, яка входить
до системи органів Міністерства
юстиції України.

Статтею 1 названого Закону визначено,
що виконавче провадження як
завершальна стадія судового
провадження та примусове виконання
рішень інших органів (посадових осіб) -
це сукупність дій органів і посадових
осіб, визначених у цьому Законі, що
спрямовані на примусове виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), які провадяться на
підставах, в межах повноважень та у
спосіб, визначених цим Законом, іншими
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до цього Закону
та інших законів, а також рішеннями, що
відповідно до цього Закону підлягають
примусовому виконанню (далі - рішення).

Відповідно до частини 2 статті 25 Закону
України від 21.04.1999р. № 606-XIV державний
виконавець протягом трьох робочих днів
з дня надходження до нього виконавчого
документа виносить постанову про
відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець
вказує про необхідність боржнику
самостійно виконати рішення у строк до
семи днів з моменту винесення
постанови (у разі виконання рішення про
примусове виселення боржника - у строк
до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у
разі ненадання боржником
документального підтвердження
виконання рішення буде розпочате
примусове виконання цього рішення із
стягненням з боржника виконавчого
збору і витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій, передбачених цим
Законом.

Згідно з частиною 1 статті 27 названого
Закону у разі ненадання боржником у
строки, встановлені частиною 2 статті 25
цього Закону для самостійного
виконання рішення, документального
підтвердження повного виконання
рішення державний виконавець на
наступний день після закінчення
відповідних строків розпочинає
примусове виконання рішення.

Наведені правові норми зобов'язують
боржника добровільно виконати рішення
у строк, встановленим державним
виконавцем та повідомити про таке
виконання у цей же термін. В свою чергу,
дані норми, у разі невиконання
боржником рішення добровільно у
встановлений державним виконавцем
строк, зобов'язують державного
виконавця на наступний день після
закінчення відповідних строків
розпочати примусове виконання рішення,
тобто вчиняти певні дії, спрямовані на
примусове виконання рішення.

У той же час, перебіг строку для
добровільного виконання починається з
моменту отримання боржником постанови
про відкриття виконавчого провадження,
що в свою чергу, покладає на виконавця
обов'язок перед початком примусового
виконання рішення пересвідчитись в
отриманні боржником такої постанови.

Відповідні висновки суду узгоджуються
з положеннями статті 31 Закону України
від 21.04.1999р. № 606-XIV, якою закріплено, що
копії постанов про відкриття
виконавчого провадження або відмову у
відкритті виконавчого провадження, про
повернення виконавчого документа
стягувачу відповідно до статті 47 цього
Закону надсилаються рекомендованим
листом з повідомленням про вручення.
Боржник вважається повідомленим про
відкриття виконавчого провадження,
якщо йому надіслано постанову про
відкриття виконавчого провадження за
адресою, зазначеною у виконавчому
документі.

Як вбачається з матеріалів справи, на
виконання виконавчого листа №815/5327/13-а,
виданого 06 травня 2014 року Одеським
окружним адміністративним судом, про
зобов'язання ДМС України повторно
розглянути заяву ОСОБА_4 про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту з урахуванням
інформації по країні походження
позивача, старшим державним виконавцем
відділу примусового виконання рішень
ДВС України Власюком Д.В. відкрито
виконавче провадження №43635457, про що
винесено постанову про відкриття
виконавчого провадження від 10 червня
2014 року.

Пунктом 2 резолютивної частини
постанови боржника зобов'язано
самостійно виконати виконавчий
документ протягом 7 днів з моменту
відкриття виконавчого провадження.

Згідно копії супровідного листа копія
постанови про відкриття виконавчого
провадження надіслана на адресу
позивача 11 червня 2014 року. Однак, ані в
матеріалах виконавчого провадження,
копії яких надано відповідачем на
виконання ухвали Окружного
адміністративного суду міста Києва від
12 серпня 2014 року, ані під час розгляду
справи представником позивача не
надано доказів направлення зазначеної
постанови рекомендованим листом з
повідомленням про вручення відповідно
до вимог статті 31 Закону України від
21.04.1999р. № 606-XIV.

У той же час, позивачем надано копію
зазначеного вище супровідного листа,
зареєстрованого в ДМС України 16 червня
2014 року за вх. №28070/0-14.

З огляду на викладене суд вважає, що
станом на 17 червня 2014 року у
відповідача були відсутні підстави для
винесення постанови про стягнення
виконавчого збору з огляду на
відсутність у останнього
підтвердження щодо отримання
боржником постанови про відкриття
виконавчого провадження.

Додатково суд вважає за необхідне
зазначити, що відповідно до пункту 6
постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України від 13
грудня 2010 року №3 «Про практику
застосування адміністративними судами
законодавства у справах із приводу
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності державної виконавчої
служби» з наступними змінами та
доповненнями у редакції на час
виникнення спірних правовідносин,
виконавчий збір визначено як санкцію
відповідальності майнового характеру,
що накладається на боржника за
невиконання рішення у строк,
встановлений для його самостійного
виконання.

Враховуючи наведені вище обставини,
суд приходить до висновку, що підстави
для притягнення боржника до
відповідальності за невиконання
рішення у строк, встановлений для його
самостійного виконання, у відповідача
станом на 17 червня 2014 року були
відсутні, а державний виконавець, перед
винесенням оскаржуваної постанови, не
виконав покладені на нього Законом
України від 21.04.1999р. № 606-XIV обов'язки, а
саме не врахував дати отримання
боржником постанови про відкриття
виконавчого провадження та не вчинив
дії з метою з'ясування виконання
боржником судового рішення у
добровільному порядку станом на
зазначену дату.

Наведені висновки суду узгоджуються з
практикою Київського апеляційного
адміністративного суду, викладеною в
ухвалах від 21 травня 2013 року у справі №
826/1262/13-а та від 10 квітня 2012 року у справі
№2а/2570/5538/2011.

У той же час, вимоги позивача про
визнання незаконними дій старшого
державного виконавця відділу
примусового виконання рішень ДВС
України Власюка Д.В. задоволенню не
підлягають, оскільки, відповідно до
позиції Вищого адміністративного суду
України, викладеної в постанові
пленуму від 13 грудня 2010 року №3 «Про
практику застосування
адміністративними судами
законодавства у справах із приводу
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності державної виконавчої
служби», відповідачем у справах з
приводу оскарження рішень, дій чи
бездіяльності органів державної
виконавчої служби чи іншої посадової
особи державної виконавчої служби є
відповідний орган державної
виконавчої служби (стаття 181 Кодексу
адміністративного судочинства
України).

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого: 1) суд вирішує
справи відповідно до Конституції та
законів України, а також міжнародних
договорів, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України; 2) суд
застосовує інші нормативно-правові
акти, прийняті відповідним органом на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно частини першої статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 69 Кодексу
адміністративного судочинства України
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Відповідно до статті 70 Кодексу
адміністративного судочинства України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмету доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмету доказування.
Обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Відповідно до частини 2 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Доказів, які б спростували доводи
позивача, відповідачем суду не надано.

Оцінивши докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, враховуючи всі наведені
обставини, Окружний адміністративний
суд міста Києва вважає позовні вимоги
обґрунтованими, а позов таким, що
підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини 3 статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України якщо адміністративний позов
задоволено частково, судові витрати,
здійснені позивачем, присуджуються
йому відповідно до задоволених вимог, а
відповідачу - відповідно до тієї
частини вимог, у задоволенні яких
позивачеві відмовлено.

Враховуючи вищезазначене, керуючись
статтями 69, 70, 71, 94, 158-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправною та
скасувати постанову Державної
виконавчої служби України від 17 червня
2014 року ВП №43635457 про стягнення з
боржника виконавчого збору.

3. В іншій частині позову
відмовити.

4. Присудити з Державного бюджету
України на користь Державної
міграційної служби України (01024, м. Київ,
вул. Богомольця, 10, )
понесені нею витрати по сплаті
судового збору у розмірі 91 (дев'яносто
одна) грн. 35 коп.

Постанова набирає законної сили
відповідно до статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуюча суддя -
А.І. Кузьменко

Судді:
О.В. Дегтярьова

В.П. Катющенко