Справа № 817/2117/14
Суддя: Жуковська Л.А.
Дата ухвалення: 2014-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/2117/14

05 вересня 2014 року 13год. 50хв. м. Рівне

Рівненський окружний адміністративний
суд у складі судді Жуковської Л.А. за
участю секретаря судового засідання
Мельничук О.А. та сторін і інших осіб,
які беруть участь у справі:

позивача: представник Чучаліна К.В.,

відповідача: представник Красовський
А.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом:

Державного підприємства
"Костопільський ветсанзавод"

до Костопільської об`єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Рівненській області

про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомленя-рішення

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Костопільський
ветсанзавод" (далі - ДП "Костопільський
ветсанзавод") звернулося з
адміністративним позовом про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення
Костопільської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Рівненській
області (далі - Костопільська ОДПІ) №
від 26 травня 2014 року про
збільшення суми грошового зобов'язання
за податком на додану вартість у
розмірі 21591,00 грн., у т.ч. за основним
платежем - 14394,00 грн., за штрафними
(фінансовими) санкціями (штрафами) - 7197,00
грн.

До початку розгляду справи по суті,
позивачем було подано заяву про
збільшення розміру позовних вимог.
Згідно заявленого збільшення, позивач
просив визнати протиправними та
скасувати податкове
повідомлення-рішення № від 26
травня 2014 року, про збільшення суми
грошового зобов'язання за податком на
прибуток у розмірі 42336,00 грн. позивачу у
т.ч. за основним платежем - 28224,00 грн., за
штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами) - 14112,00 грн.

В обґрунтування адміністративного
позову, з урахуванням вимог заяви про
збільшення позовних вимог, позивач
зазначає, що висновки, викладені в акті
перевірки, на підставі якого прийняті
оспорювані податкові
повідомлення-рішення, не ґрунтуються
на достовірних, об'єктивних та належним
чином встановлених і відображених у
акті даних, не відповідають фактичним
обставинам та суперечать чинному
законодавству.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримала в
повному обсязі та надала пояснення
аналогічні, викладеним у позовній
заяві та в додаткових обґрунтуваннях
до неї. Додатково суду пояснила, що
документально повністю
підтверджуються суми витрат та
податкового кредиту з податку на
додану вартість, а придбані у
контрагента послуги були пов'язані з
господарською діяльністю платника
податку. Вказала, що позивачем не було
перевищено 10 відсотковий ліміт, в
порушення п.146.12 ст.146 Податкового
кодексу України, оскільки на балансі
позивача обліковуються основні засоби,
які потребують не лише ремонту, але й
утримання (технічного обслуговування).
Представник позивача зазначила, що
законодавство України розрізняє
поняття "утримання (технічне
обслуговування) основних засобів" та
"ремонт основних засобів". В свою чергу,
витрати на утримання (технічне
обслуговування) основних засобів, у
відповідності до п.п.138.8.5 п.138.8 та п.п."в"
п.п.138.10.2 п.138.10 ст. 138 ПК України,
відносяться до витрат платника
податків без застережень щодо їх
розміру. Зазначила, що всі первинні
документи були надані до перевірки,
жодних зауважень щодо ненадання
первинних документів у акті перевірки
не міститься. Представник позивача
просила суд задовольнити позовні
вимоги повністю.

Відповідач -Костопільська об'єднана
державна податкова інспекція
Головного управління Міндоходів позов
не визнав, про що подав письмові
заперечення.

В судовому засіданні представник
відповідача пояснив суду, що позивачем
було неправомірно сформовано суми
витрат та податкового кредиту з ПДВ,
оскільки на думку податкового органу
первинні документи надані позивачем не
підтверджують факту здійснення
господарських операцій. Вказав, що до
отриманих позивачем податкових
накладних у податкового органу, під час
перевірки, зауважень не було.
Представник відповідача зазначив
також, що позивачем в порушення п.146.12
ст.146 Податкового кодексу України було
перевищено 10 відсотковий ліміт та
віднесено до складу витрат суми витрат
на ремонт та поліпшення основних
засобів. Вказав, що податковим органом
правомірно було прийнято податкові
повідомлення-рішення. Просив суд
відмовити в задоволенні позовних вимог
повністю.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши письмові докази, суд
прийшов до висновку, що
адміністративний позов підлягає до
задоволення з огляду на таке.

Судом встановлено, що Костопільською
об'єднаною державною податковою
інспекцією Головного управління
Міндоходів у Рівненській області (далі
- Костопільська ОДПІ) була проведена
виїзна позапланова перевірка
Державного підприємства
"Костопільський ветсанзавод" з питань
дотримання вимог податкового
законодавства за період з 01.10.2012 року по
12.03.2014 року, валютного та іншого
законодавства за період з 01.10.2012 року по
12.03.2014 року, по результатам якої був
складений акт № 178/22/00687928 від 29.04.2014
року.

Актом перевірки № 178/22/00687928 від 29.04.2014
року встановлено порушення ДП
"Костопільський ветсанзавод":

-? п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139, п.146.12 ст.146
Податкового кодексу України та
занижено податок на прибуток на суму
28224,00 грн., в тому числі за 4 кв.2012 року -
28224,00 грн.;

-? п.198.1, п.198.3 ст.198 Податкового кодексу
України та занижено податок на додану
вартість на суму 14394,00 грн., в тому числі:
за жовтень 2012 р. - 2576,00 грн., за листопад
2012 р. - 2576,00 грн., за грудень 2012р.- 2576,00
грн., за січень 2013 р. - 3333,00 грн., за лютий
2013р. - 3333,00 грн.

На підставі вказаного акта перевірки
відповідачем були прийняті податкові
повідомлення-рішення: № від 26
травня 2014 року про збільшення суми
грошового зобов'язання за податком на
додану вартість у розмірі 21591,00 грн., у
т.ч. за основним платежем - 14394,00 грн., за
штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами) - 7197,00 грн. та № від 26
травня 2014 року, про збільшення суми
грошового зобов'язання за податком на
прибуток у розмірі 42336,00 грн. позивачу у
т.ч. за основним платежем - 28224,00 грн., за
штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами) - 14112,00 грн.

Судом встановлено, що позивач
зареєстрований платником податків
07.05.1992 року, відповідно до Довідки форми
№ 4-ОПП та був платником ПДВ в періоді,
охопленим перевіркою.

18.06.2012 року між Державним концерном
"Укрветсанзавод" (Виконавець) та
Державним підприємством
"Костопільський ветсанзавод" (Замовник)
було укладено Договір № 02/00687928/2012 про
надання послуг. Відповідно до п.п.1.1 п.1
Договору, сторони зобов'язуються
взаємно діяти в сфері реалізації
політики з відходами тваринного
походження з метою забезпечення
екологічного, ветеринарно-санітарного
благополуччя в Україні шляхом
утилізації та переробки відходів
тваринного походження, неякісних
харчових продуктів та продовольчої
сировини, а також для підвищення якості
та збільшення обсягів реалізації
продукції, отриманої в результаті
утилізації та переробки відходів
тваринного походження (борошно м'ясне,
кісткове, м'ясо-кісткове, кров'яне,
рибне, пір'яне, жир тощо). Згідно п.2
Договору, Виконавець надає Замовнику
послуги: з загальних питань управління
(п.п.2.1.1 п.2.1 Договору); з управління
фінансовою діяльності (п.п.2.1.2 п.2.1
Договору), у тому числі: забезпечення
бюджетного фінансування Замовника
витрат на збір, заготівлю та утилізацію
сировини тваринного походження, що
підлягають компенсації з Державного
бюджету України по бюджетній програмі
"КПКВК 2801200 "Заходи по боротьбі з
шкідниками та хворобами
сільськогосподарських рослин,
запобігання розповсюдженню збудників
інфекційних хвороб тварин" КЕКВ 1171"
(п.п.2.1.2.2 Договору); розроблення та
супроводження державних цільових
програм, спрямованих на покращення
фінансово-господарської діяльності
Замовника (п.п.2.1.2.3 Договору); з аналізу
та перевірки фінансової й бюджетної
звітності (місячна, квартальна, річна)
перед поданням її до Міністерства
аграрної політики та продовольства
України (п.п.2.1.2.4 Договору); з подання до
Міністерства аграрної політики та
продовольства України фінансової та
бюджетної звітності (місячна,
квартальна, річна) Замовника (п.п.2.1.2.5
Договору); з питань управління
виробництвом (п.п.2.1.3 п.2.1 Договору); з
маркетингових досліджень (п.п.2.1.4 п.2.1
Договору).

Виконання сторонами умов Договору №
02/00687928/2012 про надання послуг від 18.06.2012
року (за період охоплений перевіркою)
на загальну суму 86363,60 грн., у тому числі
ПДВ - 14393,93 грн., підтверджується: актами
здачі-прийняття робіт (надання послуг),
із додатками, на загальну суму 86363,60
грн., (у т.ч. ПДВ - 14393,93 грн.), у тому числі:
№ ОУ-0000133 від 31.10.2012 року на загальну
суму 15454,55 грн. (у т.ч. ПДВ - 2575,76 грн.); №
ОУ-0000151 від 30.11.2012 року на загальну суму
15454,55 грн. (у т.ч. ПДВ - 2575,76 грн.); № ОУ-0000169
від 31.12.2012 року на загальну суму 15454,50
грн. (у т.ч. ПДВ - 2575,75 грн.); № ОУ-0000006 від
31.01.2013 року на загальну суму 20000,00 грн. (у
т.ч. ПДВ - 3333,33 грн.); № ОУ-0000022 від 28.02.2013
року на загальну суму 20000,00 грн. (у т.ч.
ПДВ - 3333,33 грн.); податковими накладними
на загальну суму 86363,60 грн., (у т.ч. ПДВ -
14393,93 грн.): № 222 від 09.10.2012 року на
загальну суму 15454,55 грн. (у т.ч. ПДВ - 2575,76
грн.); № 249 від 08.11.2012 року на загальну
суму 15454,55 грн. (у т.ч. ПДВ - 2575,76 грн.); № 277
від 06.12.2012 року на загальну суму грн.
15454,50 грн. (у т.ч. ПДВ - 2575,75 грн.); № 3 від
04.01.2013 року на загальну суму 4999,98 грн. (у
т.ч. ПДВ - 833,33 грн.); № 19 від 30.01.2013 року на
загальну суму 5000,00 грн. (у т.ч. ПДВ - 8333,33
грн.); № 26 від 31.01.2013 року на загальну
суму 10000,02 грн. (у т.ч. ПДВ - 1666,67 грн.); № 40
від 19.02.2013 року на загальну суму 10000,00
грн. (у т.ч. ПДВ - 1666,67 грн.); № 46 від 22.02.2013
року на загальну суму 10000,00 грн. (у т.ч.
ПДВ - 1666,67 грн.); платіжними дорученнями
на загальну суму 86363,60 грн.: № 625 від
09.10.2012 року на суму 15454,55 грн.; № 706 від
08.11.2012 року на суму 15454,55 грн.; № 784 від
06.12.2012 року на суму 15454,48 грн.; № 11 від
04.01.2013 року на суму 5000,00 грн.; № 58 від
30.01.2013 року на суму 5000,00 грн.; № 85 від
31.01.2013 року на суму 10000,00 грн.; № 90 від
19.02.2013 року на суму 10000,00 грн.; № 106 від
22.02.2013 року на суму 10000,00 грн.

Як встановлено судом та не
заперечується сторонами, отримання
позивачем послуг (робіт) від Державного
концерну "Укрветсанзавод" пов'язане із
виконанням: Наказу Міністерства
аграрної політики та продовольства
України № 145 від 23.03.2012 року; Наказу
Міністерства аграрної політики та
продовольства України № 1931462 від 12.04.2012
року; Листа Міністерства аграрної
політики та продовольства України №
86-2/12-238 від 08.10.2012 року. Вказані
обставини підтверджується:
Інформацією по збору сировини
тваринного походження, виробництву та
реалізації готової продукції за
жовтень 2012 року; Інформацією по збору
сировини тваринного походження,
виробництву та реалізації готової
продукції за листопад 2012 року;
Інформацією по збору сировини
тваринного походження, виробництву та
реалізації готової продукції за
грудень 2012 року; Інформацією по збору
сировини тваринного походження,
виробництву та реалізації готової
продукції за січень 2013 року;
Інформацією про виробництво та
реалізацію продукції підприємства за
жовтень 2012 року; Звітом про
використання коштів Державного
бюджету на здійснення заходів щодо
запобігання розповсюдженню збудників
інфекційних хвороб тварин за 4 квартал
2012 року по Державному підприємству
"Костопільський ветсанзавод"; Звітом
про заборгованість за бюджетними
коштами на 1 грудня 2012 року; Звітом про
заборгованість за бюджетними коштами
на 1 січня 2013 року; Паспортом бюджетної
програми на 2012 рік; Лімітною Довідкою
про бюджетні асигнування та
кредитування на 2012 рік; Планом
використання бюджетних коштів на 2012
рік; Планом асигнувань (за винятком
надання кредитів з бюджету) загального
фонду бюджету на 2012 рік; Кошторисом на
2012 рік; Довідкою про зміни до плану
використання бюджетних коштів на 2012
рік; Звітом про надходження та
використання коштів загального фонду
бюджету на 2012 рік; Звітом про виконання
фінансового плану підприємства за 4-й
квартал 2012 року; Фінансовим планом
підприємства на 2013 рік.

Відповідно до ч.1 ст. 509 Цивільного
кодексу України, зобов'язанням є
правовідношенням, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Згідно ч. 2 ст.509 ЦК України, зобов'язання
виникають з підстав, встановлених
статтею 11 ЦК України.

Відповідно до ст. 11 ЦК України
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків є, зокрема, договори та
інші правочини.

Згідно ч.1 ст.202 ЦК України правочином є
дія особи, спрямована на набуття, зміну
або припинення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно до ч. 2 ст. 202 ЦК України
правочини можуть бути односторонніми
та дво- чи багатосторонніми (договори).

Як слідує з аналізу вказаних норм,
договір (правочин) є підставою
виникнення зобов'язання.

У ст.3 ЦК України викладені загальні
засади цивільного законодавства, якими
є: 1) неприпустимість свавільного
втручання у сферу особистого життя
людини; 2) неприпустимість позбавлення
права власності, крім випадків,
встановлених Конституцією України та
законом; 3) свобода договору; 4) свобода
підприємницької діяльності, яка не
заборонена законом; 5) судовий захист
цивільного права та інтересу; 6)
справедливість, добросовісність та
розумність.

З наведеного вбачається, що чинним
законодавством України передбачена
свобода договору, у тому числі договору
про надання послуг. При цьому,
виконання договору про надання послуг
визначає наступне волевиявлення
сторін: у виконавця - на надання послуг,
що споживаються у процесі вчинення
певної дії (дій) або здійснення певної
діяльності, у замовника - на споживання
відповідної послуги та її оплату. Якщо
сторони договору виконали такий
договір, не може ставитися під сумнів
факт виконання такого договору лише на
підставі того, що сторонами була
встановлена вартість (ціна) за комплекс
здійснених дій (з надання послуг), а не
окремо за кожну дію.

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" № 996-XIV від 16.07.1999 р.
- підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Згідно п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового
кодексу України, не включаються до
складу витрат: витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Відповідно до п.п."а" п.198.1 ст.198
Податкового кодексу України, право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та послуг.

Згідно з п.198.2 ст.198 Податкового кодексу
України, датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: або дата списання
коштів з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг або
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Приписами п.198.3 ст.198 Податкового
кодексу України, зокрема, встановлено,
що податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку. При цьому, право на
нарахування податкового кредиту
виникає незалежно від того, чи такі
товари/послуги та основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п.198.6 статті 198
Податкового кодексу України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

Платник податку зобов'язаний надати
покупцю (отримувачу) на його вимогу
підписану уповноваженою платником
особою та скріплену печаткою (за
наявності) податкову накладну, у якій
зазначаються в окремих рядках
обов'язкові реквізити, визначені в п.201.1
статті 201 Податкового кодексу України.

Відповідно до п.201.8 статті 201
Податкового кодексу України право на
нарахування податку та складання
податкових накладних надається
виключно особам, зареєстрованим як
платники податку в порядку,
передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Відповідно до п.201.10 статті 201
Податкового кодексу України податкова
накладна видається платником податку,
який здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

Як вбачається з матеріалів справи та
пояснень сторін, у відповідача не має
зауважень щодо порядку оформлення
податкових накладних, а особа, яка їх
видала була зареєстрована як платник
податку на додану вартість на момент
видачі податкових накладних.

Судом встановлено, що первинні
документи, сформовані позивачем щодо
господарських операцій з його
контрагентом Державним концерном
"Укрветсанзавод" відповідають вимогам
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в Україні"
№ 996-XIV від 16.07.1999 р. а податкові накладні
- вимогам ст.201 Податкового кодексу
України та Наказу Міністерства
фінансів України від 01.11.2011 р. № 1379 "Про
затвердження форми податкової
накладної та Порядку заповнення
податкової накладної", зареєстрованому
в Міністерстві юстиції України 22.11.2011 р.
за №1333/20071 (чинного на момент
здійснення спірних правовідносин),
містять усі обов'язкові реквізити та
видані особою, зареєстрованою як
платник податку на додану вартість на
момент видачі таких податкових
накладних.

За таких обставин суд не може
погодитися із висновками податкового
органу про завищення позивачем розміру
витрат, що враховуються при обчисленні
об'єкта оподаткування на 38637,00 грн. та
податкового кредиту з податку на
додану вартість на 14394,00 грн.

Відповідно до п.п. 14.1.27 п.14.1 ст.14
Податкового кодексу України, витрати -
сума будь-яких витрат платника податку
у грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних
для провадження господарської
діяльності платника податку, в
результаті яких відбувається
зменшення економічних вигод у вигляді
вибуття активів або збільшення
зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Згідно п.138.1 ст.138 Податкового кодексу
України, витрати, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування,
складаються із: витрат операційної
діяльності, які визначаються згідно з
пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами
138.10.2-138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї
статті: інших витрат, визначених згідно
з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6
пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї
статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею
141 цього Кодексу; крім витрат,
визначених у пунктах 138.3 цієї статті та
у статті 139 цього Кодексу.

У п.138.8 ст.138 Податкового кодексу
України передбачено, що собівартість
виготовлених та реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг
складається з витрат, прямо пов'язаних
з виробництвом таких товарів,
виконанням робіт, наданням послуг, а
саме: прямих матеріальних витрат;
прямих витрат на оплату праці;
амортизації виробничих основних
засобів та нематеріальних активів,
безпосередньо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг;
загальновиробничі витрати, які
відносяться на собівартість
виготовлених та реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг
відповідно до положень (стандартів)
бухгалтерського обліку; вартості
придбаних послуг, прямо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг; інших прямих
витрат, у тому числі витрат з придбання
електричної енергії (включаючи
реактивну).

Відповідно до п.п.138.8.5 п.138.8 ст.138
Податкового кодексу України, до складу
загальновиробничих витрат включаються
витрати на утримання, експлуатацію та
ремонт, страхування, оперативну оренду
основних засобів, інших необоротних
активів загальновиробничого
призначення.

Згідно п.п."в" п.п.138.10.2 п.138.10 ст. 138
Податкового кодексу України, до складу
інших витрат включаються
адміністративні витрати, на утримання
основних засобів, інших необоротних
матеріальних активів
загальногосподарського використання
(оперативна оренда (у тому числі оренда
легкових автомобілів), придбання
пально-мастильних матеріалів, стоянка,
паркування легкових автомобілів,
страхування майна, амортизація, ремонт,
опалення, освітлення, водопостачання,
водовідведення, охорона);

Поряд із тим, відповідно до п.146.12 ст.146
Податкового кодексу України сума
витрат, що пов'язана з ремонтом та
поліпшенням об'єктів основних засобів,
у тому числі орендованих або отриманих
у концесію чи створених (збудованих)
концесіонером у розмірі, що не
перевищує 10 відсотків сукупної
балансової вартості всіх груп основних
засобів на початок звітного року,
відноситься платником податку до
складу витрат.

У п.п.1.3 п.1 Положення про технічне
обслуговування і ремонт дорожніх
транспортних засобів автомобільного
транспорту, затвердженого Наказом
Мінтрансу України від 30.03.1998 року за №
102 та зареєстрованому у Міністерстві
юстиції України 28.04.1998 р. за № 268/2708 (далі
- Положення № 102) наведені наступні
визначення:

- технічне обслуговування (ТО) -
комплекс операцій чи операція щодо
підтримки роботоздатності або
справності виробу під час використання
за призначенням, зберігання та
транспортування;

- ремонт - комплекс операцій щодо
відновлення справності або
роботоздатності виробів та
відновлення ресурсів виробів чи їх
складових частин;

- роботоздатний стан (роботоздатність) -
стан виробу, в якому значення усіх
параметрів, які характеризують
здатність виконувати задані функції,
відповідають вимогам
нормативно-технічної і (або)
конструкторської документації.

Подібні визначення викладені і у п.2
Положення про технічне обслуговування
устаткування гірничодобувних
підприємств, затвердженого Наказом
Мінпромполітики України від 04.07.2013 року
за № 281, № 102 та зареєстрованому у
Міністерстві юстиції України 22 серпня
2003 року, за № 733/8054 (далі - Положення №
281):

- технічне обслуговування - комплекс
операцій або операція з підтримки
працездатності або справності об'єкта
устаткування при використанні за
призначенням, чеканні, зберіганні і
транспортуванні (п.п.2.2 п.2 Положення №
281);

- ремонт - комплекс операцій з
відновлення працездатності об'єкта
устаткування (або його складових
частин) з частковим або повним
відновленням його ресурсу, визначеного
нормативно-технічною документацією, у
результаті виконання якого
передбачається поліпшення стану
об'єкта (п.п.2.3 п.2 Положення № 281).

При цьому, згідно п.п.4.1 ст.4 Положення №
281, витрати на технічне обслуговування
устаткування належать до витрат на
утримання та експлуатацію основних
фондів.

В свою чергу, поліпшенням об'єкта
основних засобів, відповідно до наказу
Державного комітету статистики
України від 15 грудня 2003 року № 444 "Про
затвердження форми одноразового
державного статистичного
спостереження № 1-амортизація", є
витрати, пов'язані з модернізацією,
модифікацією, добудовою,
дообладнанням, реконструкцією тощо
об'єкта основних засобів, у результаті
чого збільшуються майбутні економічні
вигоди, що первісно очікуються від його
використання.

З аналізу вказаних норм права
вбачається, що законодавство України
розрізняє поняття "утримання (технічне
обслуговування) основних засобів",
"ремонт основних засобів" та
"поліпшення основних засобів". При
цьому, з положень ст.138 та ст.146
Податкового кодексу України,
вбачається, що вказаним кодексом
розмежовуються поняття "утримання
(технічне обслуговування) основних
засобів" та "ремонт основних засобів".
Таким чином, Податковий кодексу
України встановлює обмеження на рівні
10 відсотків сукупної балансової
вартості всіх груп основних засобів
платника податків на початок звітного
року, для віднесення суми витрат на
ремонт та поліпшення основних засобів,
тоді як таких обмежень для витрат по
виконанню утримання (технічного
обслуговування) не передбачено.

Судом встановлено, що відповідно до
Додатку АМ декларації з податку на
прибуток підприємства позивача за 2012
рік, балансова вартість основних
засобів на початок звітного
(податкового) року становила 2592602,00 грн.,
при цьому сума ліміту витрат на
поліпшення за звітний (податковий) рік
становила 259260,00 грн. Платником податків
фактично було здійснено витрат на
поліпшення за звітний (податковий)
період на рівні 277032,00 грн., з них, у
відповідності до п.146.12 ст.146
Податкового кодексу України, віднесено
до складу витрат звітного (податкового)
періоду на рівні 259260,00 грн.

Щодо тверджень податкового органу про
те, що позивачем було перевищено 10
відсотковий ліміт, в порушення п.146.12
ст.146 Податкового кодексу України та
віднесено до складу витрат, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, витрати на ремонт та
поліпшення основних засобів, суд
зазначає таке.

Як вбачається з матеріалів справи та
пояснень представника позивача, на
балансі ДП "Костопільський
ветсанзавод" обліковуються основні
засоби, які потребують не лише ремонту,
але й утримання (технічного
обслуговування). Для такого технічного
обслуговування були залучені, як
матеріальні (запасні части, матеріали),
так і трудові ресурси. Вказані
обставини підтверджуються: накладними
на внутрішні переміщення; актами
списання; звітами по малоцінним
предметам; звітами по матеріалам;
звітами по рахунках бухгалтерського
обліку 22 (МШП) та 201 (матеріали); робочими
інструкціями. При цьому, частина
матеріальних ресурсів дійсно була
використана на ремонт основних
засобів, але у межах встановлених п.146.12
ст.146 Податковим кодексом України. Як
вбачається з робочої інструкції токаря
від 01.01.2012 року № 1, у вказаного
робітника є низка службових завдань та
обов'язків, у тому числі виконання
робіт по технічному обслуговуванню
токарного, фрезерного та свердлильного
верстатів (п.п.13 п.ІІ Інструкції). Як
вбачається з робочої інструкції
слюсаря-ремонтника від 01.01.2012 року № 1, у
вказаного робітника є низка службових
завдань та обов'язків, у тому числі:
проведення обслуговування,
регулювання та випробування середньої
складності устаткування і машин, і
також складних (п.п.2 п.ІІ Інструкції);
проведення обслуговування
футерованого устаткування й
устаткування, виготовленого із
захисних матеріалів і феросиліцію (п.п.4
п.ІІ Інструкції). Як вбачається з
робочої інструкції
електрогазозварника від 01.01.2012 року № 1,
у вказаного робітника є низка
службових завдань та обов'язків, у тому
числі: технічне обслуговування засобів
технологічного оснащення (п.п.9 п.ІІ
Інструкції); забезпечення
працездатного стану і показників
надійності виробничої або
функціональної системи за параметрами
якості продукції, продуктивності,
матеріальних і вартісних витрат на
виготовлення продукції (п.п.10 п.ІІ
Інструкції); забезпечення ефективної
діяльності та технічного
обслуговування виробничих і
функціональних систем вищих рівнів
(дільниці, відділу, іншого підрозділу,
підприємства, установи, організації в
цілому, п.п.13 п.ІІ Інструкції).

У п.п.5.2 п.2 Розділу ІІ Порядку
оформлення результатів документальних
перевірок з питань дотримання
податкового, валютного та іншого
законодавства, затвердженого Наказом
Державної податкової адміністрації
України за № 984, від 22.12.2010 року та
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 12 січня 2011 року за №
34/18772 (далі - Порядок № 984) передбачено,
що у разі встановлення перевіркою
порушень податкового законодавства за
кожним відображеним в акті фактом
порушення необхідно, зокрема:

- чітко викласти зміст порушення з
посиланням на конкретні пункти і
статті законодавчих актів, що порушені
платником податків, зазначити період
(місяць, квартал, рік)
фінансово-господарської діяльності
платника податків та господарську
операцію, в результаті якої здійснено
це порушення, при цьому додати до акта
письмові пояснення посадових осіб
платника податків або його законних
представників щодо встановлених
порушень;

- зазначити первинні документи, на
підставі яких вчинено записи у
податковому та бухгалтерському обліку,
навести регістри бухгалтерського
обліку, кореспонденцію рахунків
операцій та інші документи, пов'язані з
обчисленням і сплатою податків і
зборів, та докази, що підтверджують
наявність факту порушення.

Аналізуючи вимоги Порядку № 984, суд
прийшов до висновку, про неналежне
оформлення результатів перевірки.
Зокрема, висновки податкового органу
ґрунтуються виключно на припущеннях,
без посилання на первинні документи,
які підтверджують наявність факту
порушення. Крім того, оскільки
підставою зменшення суми витрат
позивача на суму 95765,00 грн. стали
висновки податкового органу про те, що
платником податків здійснювалися
виключно ремонт та поліпшення основних
засобів (а не здійснення
утримання/технічного обслуговування,
як вказано у первинних документах
позивача) відповідач повинен був
навести конкретні пункти і статті
законодавчих актів, які дають
визначення поняттям "утримання
(технічне обслуговування) основних
засобів", "ремонт основних засобів" та
"поліпшення основних засобів". При
цьому, при формуванні акта перевірки
ревізорами необхідно було вказати, на
підставі чого ними було витрати
понесенні позивачем на утримання
(технічне обслуговування) основних
засобів класифіковано як витрати на
ремонт та поліпшення основних засобів.
Як вбачається зі змісту акту перевірки,
цього відповідачем зроблено не було.

За таких обставин суд не погоджується
із висновками податкового органу, що
позивачем було завищено розмір витрат,
що враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування на суму 95765,00 грн.

Відповідно до ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно ст. 71 Кодексу адміністративного
судочинства України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, встановлених статтею 72
цього Кодексу. В адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Згідно статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства.

При розгляді справи, судом були
досліджені первинні документи, що
містять відомості про обставини, які є
предметом доказування у цій справі, та
пов'язані з рухом активів, виконанням
зобов'язань, що описані вище, останні
відповідають змісту, відображеному в
укладених платником податку договорах,
та підтверджують обґрунтованість
визначення суми витрат та податкового
кредиту з податку на додану вартість.
При зазначених обставинах, вимоги
позивача правомірні, обґрунтовані і
підлягають до задоволення, а
заперечення відповідача суд відхиляє
як безпідставні і такі, що суперечать
чинному законодавству та фактичним
обставинам справи.

Приймаючи рішення у даній справі, суд
виходить із повноважень, визначених
частиною другою статті 162 КАС України,
тому адміністративний позов слід
задовольнити шляхом прийняття
постанови про визнання протиправними
та скасування податкових
повідомлень-рішень № від 26
травня 2014 року про збільшення суми
грошового зобов'язання за податком на
додану вартість у розмірі та №
від 26 травня 2014 року.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати
податкові повідомленя-рішення
Костопільської об`єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Рівненській
області № від 26.05.2014, № від
26.05.2014.

Присудити на користь позивача Державне
підприємство "Костопільський
ветсанзавод" із Державного бюджету
судовий збір у розмірі 182, 70 грн.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до
Житомирського апеляційного
адміністративного суду через
Рівненський окружний адміністративний
суд. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до Житомирського апеляційного
адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 КАС України, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 КАС
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя
Жуковська Л.А.