Справа № 826/10464/14
Суддя: Кобилянський К.М.
Дата ухвалення: 2014-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 серпня 2014 року 08:55
Окружний адміністративний суд міста
Києва в складі судді Кобилянського К.М.,
розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу
за позовомТовариства з обмеженою
відповідальністю «Фідленс - Україна»до
про 1. Київської міжрегіональної
митниці Міндоходів 2. Головного
управління Державної казначейської
служби України у місті Києві
визнання протиправними та скасування
рішення про коригування митної
вартості товарів від 25.03.2014 №
100270001/2014/700052/2 та картки відмови №
100270001/2014/10063, стягнення з Державного
бюджету коштів

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Фідленс - Україна»
звернулось до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
позовом до Київської міжрегіональної
митниці Міндоходів, Головного
управління Державної казначейської
служби України у місті Києві про
визнання протиправними та скасування
рішення про коригування митної
вартості товарів від 25.03.2014 №
100270001/2014/700052/2 та картки відмови в
прийнятті митної декларації
№100270001/2014/10063, стягнення з Державного
бюджету України надмірно сплачених
коштів в сумі 12685,50 грн.

Ухвалами суду від 24.07.2014 відкрито
провадження, закінчено підготовче
провадження та призначено справу до
судового розгляду в судовому засіданні
на 30.07.2014.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
відповідачем, в порушення норм Митного
кодексу України, було необґрунтовано
використано резервний метод
визначення митної вартості товарів,
які переміщувались позивачем через
митний кордон України, що призвело до
того, що митна вартість товару була
значною мірою збільшена. Позивач також
зазначає, що у відповідача не було
підстав для непогодження із заявленою
ним митною вартістю, визначеною за
основним методом № 1 (ціною контракту),
а тому оскаржувані рішення підлягають
скасуванню.

Представник відповідача 1 проти позову
заперечував та просив суд в позові
відмовити, посилаючись при цьому на
недотриманні позивачем вимог ч. 2 ст. 53
Митного кодексу України в частині
надання всіх необхідних для митного
оформлення документів на
підтвердження обґрунтованості
обраного методу визначення митної
вартості.

Представник відповідача 2 проти позову
також заперечує, посилаючись в
письмових запереченнях на те, що
позивачем не надано доказів дотримання
законодавчо визначеної процедури
повернення надміру сплачених коштів.

Справа розглянута в порядку письмового
провадження відповідно до ч. 6 ст. 128
Кодексу адміністративного судочинства
України за відсутності необхідності
заслуховувати свідків чи експертів.

Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, Окружний адміністративний суд
міста Києва встановив наступне.

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Фідленс - Україна»
засобами електронного зв'язку було
подано до Київської регіональної
митниці електронну митну декларацію
№100270001/2014/249756 від 25.03.2014. На
підтвердження заявленої митної
вартості товару позивачем надано
наступні документи:

- картка обліку особи, яка здійснює
операції з товарами № 100/2012/0006858 від
04.11.2013;

- міжнародна автомобільна
накладна (CMR) № 1592 від 21.03.2014;

- коносамент (Bill of Lading) № SZ20140547 від
29.01.2014;

- банківський платіжний документ
№ 4 від 20.01.2014;

- банківський платіжний документ
№ 6 від 13.03.2014;

- документ, що підтверджує
вартість перевезення товару № TG006078 від
20.03.2014;

- прейскурант (прайс-лист)
виробника товару б/н від 10.10.2013;

- рахунок - фактура (інвойс) №
EPPEN1310LLT021А від 20.01.2014;

- пакувальний лист б/н від 20.01.2014;

- зовнішньоекономічний договір
(контракт) купівлі-продажу товарів №
1-BST від 18.05.2012;

- додаткова угода № l від 24.12.2014 до
зовнішньоекономічного договору
(контракту);

- специфікація № 4 від 01.04.2013 до
зовнішньоекономічного договору
(контракту);

- ветеринарне свідоцтво форми Ф-1,
Ф-2 (ввезення товарів) серії Щ-30 № 235695
від 24.03.2014;

- реєстраційне посвідчення №
АА-04112-04-13 від 12.03.2013;

- експертний висновок № 517-К/06 від
27.02.2013;

- екологічна декларація № 19650 від
20.03.2014.

Митна вартість товарів була заявлена
позивачем за основним методом за ціною
договору щодо товарів, які
імпортуються (вартість операції).

25 березня 2014 відповідачем прийнято
рішення про коригування митної
вартості товарів № 100270001/2014/700052/2, якими
митну вартість товару, що імпортується,
скориговано із застосуванням
резервного методу визначення митної
вартості відповідно до ст. 64 Митного
кодексу України.

На підставі вказаного рішення про
коригування митної вартості
відповідачем прийнято картку відмови в
прийнятті митної декларації, митному
оформленні випуску чи пропуску
транспортних засобів комерційного
призначення № 100270001/2014/10063.

Як вбачається з матеріалів справи,
підставою для прийняття рішення про
коригування митної вартості товару
стали наступні обставини, про що
зазначено в графі 33 рішення, а саме.

Митна вартість імпортованих товарів не
може бути визначена за ціною договору
щодо товарів, які імпортуються
(вартість операції) через те, що
документи, подані декларантом для
підтвердження заявленої митної
вартості містять розбіжності та не
містять всіх відомостей, що
підтверджують числові значення
складових митної вартості та
відомостей щодо ціни, яка була сплачена
або підлягає сплаті за ці товари:
відповідно до умов контракту № 1-BST від
18.05.2012 та відомостей, заявлених у графі
28 МД від 25.03.2014 № 100270001/2014/249756 фінансовою
установою зазначено банку - АО
«Укрсиббанк», а в платіжних дорученнях
від 20.01.2014 № 4 та № 6 фінансовою
установою зазначено банк «Райффайзен
Банк Аваль».

За таких обставин, митну вартість
товарів визначено із застосуванням
резервного методу визначення митної
вартості.

На думку відповідача, вказані
обставини є достатніми підставами для
відмови позивачу у визначенні митної
вартості товарів за основним методом
за ціною контракту.

Окружний адміністративний суд м. Києва
відхиляє такі твердження відповідача,
як належні та допустимі докази
коригування митної вартості
імпортованих товарів за резервним
методом, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 9 Конституції
України чинні міжнародні договори,
згода на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України, є частиною
національного законодавства України.

Згідно з пунктом 2 параграфу (а) статті
VII Генеральної угоди з тарифів і
торгівлі 1994 року оцінка імпортованого
товару для митних цілей повинна
базуватися на дійсній вартості
імпортованого товару, на який
розраховується мито або аналогічного
товару і не повинна базуватися на
вартості товару національного
походження чи на довільній або
фіктивній вартості.

Відповідно до пункту 2 параграфу (b)
статті VII Генеральної угоди з тарифів і
торгівлі 1994 року під «дійсною
вартістю» слід розуміти ціну, за яку,
під час та в місці, визначеними
законодавством імпортуючої країни,
такий чи аналогічний товар продається
або пропонується до продажу при
звичайному ході торгівлі за умов
повної конкуренції.

Згідно з пунктом 2 параграфу (с) статті
VII Генеральної угоди з тарифів і
торгівлі 1994 року якщо дійсна вартість
не може бути визначена відповідно до
параграфу (b) цього параграфа, оцінка
для митних цілей повинна базуватися на
найближчому еквіваленті такої
вартості, який можна визначити.

Згідно з частиною першою статті 246
Митного кодексу України метою митного
оформлення є забезпечення дотримання
встановленого законодавством України
порядку переміщення товарів,
транспортних засобів комерційного
призначення через митний кордон
України, а також забезпечення
статистичного обліку ввезення на митну
територію України, вивезення за її межі
і транзиту через її територію товарів.

Відповідно до частини першої статті 248
Митного кодексу України митне
оформлення розпочинається з моменту
подання митному органу декларантом або
уповноваженою ним особою митної
декларації або документа, який
відповідно до законодавства її
замінює, та документів, необхідних для
митного оформлення, а в разі
електронного декларування - з моменту
отримання митним органом від
декларанта або уповноваженої ним особи
електронної митної декларації або
електронного документа, який
відповідно до законодавства замінює
митну декларацію.

Згідно із частиною першою статті 257
Митного кодексу України декларування
здійснюється шляхом заявлення за
встановленою формою (письмовою, усною,
шляхом вчинення дій) точних відомостей
про товари, мету їх переміщення через
митний кордон України, а також
відомостей, необхідних для здійснення
їх митного контролю та митного
оформлення. При застосуванні письмової
форми декларування можуть
використовуватися як електронні
документи, так і документи на
паперовому носії.

Відповідно до частини шостої статті 264
Митного кодексу України митна
декларація приймається для митного
оформлення, якщо вона подана за
встановленою формою, підписана особою,
яка її подала, і перевіркою цієї
декларації встановлено, що вона
містить всі необхідні відомості і до
неї додано всі документи, визначені цим
Кодексом. Факт прийняття митної
декларації засвідчується посадовою
особою митного органу, яка її прийняла,
шляхом проставлення на ній відбитка
відповідного митного забезпечення та
інших відміток (номера декларації, дати
та часу її прийняття тощо), у тому числі
з використанням інформаційних
технологій.

Згідно зі статтею 54 Митного кодексу
України контроль правильності
визначення митної вартості товарів
здійснюється митним органом під час
проведення митного контролю і митного
оформлення шляхом перевірки числового
значення заявленої митної вартості.

Контроль правильності визначення
митної вартості товарів за основним
методом - за ціною договору (контракту)
щодо товарів, які ввозяться на митну
територію України відповідно до
митного режиму імпорту (вартість
операції), здійснюється митним органом
шляхом перевірки розрахунку,
здійсненого декларантом, за
відсутності застережень щодо
застосування цього методу, визначених
у частині першій статті 58 цього
Кодексу.

За результатами здійснення контролю
правильності визначення митної
вартості товарів митний орган визнає
заявлену декларантом або
уповноваженою ним особою митну
вартість чи приймає письмове рішення
про її коригування відповідно до
положень статті 55 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 337
Митного кодексу України перевірка
документів та відомостей, які
відповідно до статті 335 цього Кодексу
подаються митним органам під час
переміщення товарів, транспортних
засобів комерційного призначення
через митний кордон України,
здійснюється візуально, із
застосуванням інформаційних
технологій (шляхом проведення
формато-логічного контролю, контролю
співставлення, контролю із
застосуванням системи управління
ризиками) та в інші способи,
передбачені цим Кодексом.

Відповідно до статті 49 Митного кодексу
України митною вартістю товарів, які
переміщуються через митний кордон
України, є вартість товарів, що
використовується для митних цілей, яка
базується на ціні, що фактично сплачена
або підлягає сплаті за ці товари.

Згідно із приписами статті 57 Митного
кодексу України визначення митної
вартості товарів, які ввозяться в
Україну відповідно до митного режиму
імпорту, здійснюється за такими
методами:

1) основний - за ціною договору
(контракту) щодо товарів, які
імпортуються (вартість операції);

2) другорядні: а) за ціною договору щодо
ідентичних товарів; б) за ціною
договору щодо подібних (аналогічних)
товарів; в) на основі віднімання
вартості; г) на основі додавання
вартості (обчислена вартість); ґ)
резервний.

При цьому, кожний наступний метод
застосовується лише у разі, якщо митна
вартість товарів не може бути
визначена шляхом застосування
попереднього методу відповідно до норм
цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 53
Митного кодексу України документами,
які підтверджують митну вартість
товарів, є:

1) декларація митної вартості, що
подається у випадках, визначених у
частинах п'ятій і шостій статті 52 цього
Кодексу, та документи, що підтверджують
числові значення складових митної
вартості, на підставі яких проводився
розрахунок митної вартості;

2) зовнішньоекономічний договір
(контракт) або документ, який його
замінює, та додатки до нього у разі їх
наявності;

3) рахунок-фактура (інвойс) або
рахунок-проформа (якщо товар не є
об'єктом купівлі-продажу);

4) якщо рахунок сплачено, - банківські
платіжні документи, що стосуються
оцінюваного товару;

5) за наявності - інші платіжні та/або
бухгалтерські документи, що
підтверджують вартість товару та
містять реквізити, необхідні для
ідентифікації ввезеного товару;

6) транспортні (перевізні) документи,
якщо за умовами поставки витрати на
транспортування не включені у вартість
товару, а також документи, що містять
відомості про вартість перевезення
оцінюваних товарів;

7) копія імпортної ліцензії, якщо імпорт
товару підлягає ліцензуванню;

8) якщо здійснювалося страхування, -
страхові документи, а також документи,
що містять відомості про вартість
страхування.

Так, відповідно до частини третьої
статті 53 Митного кодексу України у разі
якщо документи, зазначені у частині
другій цієї статті, містять
розбіжності, наявні ознаки підробки
або не містять всіх відомостей, що
підтверджують числові значення
складових митної вартості товарів, чи
відомостей щодо ціни, що була фактично
сплачена або підлягає сплаті за ці
товари, декларант або уповноважена ним
особа на письмову вимогу митного
органу зобов'язані протягом 10
календарних днів надати (за наявності)
такі додаткові документи:

1) договір (угоду, контракт) із третіми
особами, пов'язаний з договором (угодою,
контрактом) про поставку товарів, митна
вартість яких визначається;

2) рахунки про здійснення платежів
третім особам на користь продавця, якщо
такі платежі здійснюються за умовами,
визначеними договором (угодою,
контрактом);

3) рахунки про сплату комісійних,
посередницьких послуг, пов'язаних із
виконанням умов договору (угоди,
контракту);

4) виписку з бухгалтерської
документації;

5) ліцензійний чи авторський договір
покупця, що стосується оцінюваних
товарів та є умовою продажу оцінюваних
товарів;

6) каталоги, специфікації, прейскуранти
(прайс-листи) виробника товару;

7) копію митної декларації країни
відправлення;

8) висновки про якісні та вартісні
характеристики товарів, підготовлені
спеціалізованими експертними
організаціями, та/або інформація
біржових організацій про вартість
товару або сировини.

З урахуванням положень ст. 53 Митного
кодексу України, суд приходить до
висновку, що позивачем до митного
оформлення імпортованих товарів було
надано повний пакет необхідних
документів, згідно з переліком частини
2 вказаної статті Митного кодексу
України.

Втім, як вже зазначалось, під час
митного оформлення товару та
визначенні митної вартості товарів,
приводом для висновку відповідача про
те, що митна вартість імпортованих
товарів не може бути визначена за ціною
договору щодо товарів, які
імпортуються та витребування від
декларанта додаткових документів і, як
наслідок, прийняття рішення про
коригування митної вартості, стали
розбіжності в банківських установах,
зазначених в контракті та МД-2 і
платіжних дорученнях № 4 від 20.01.2014 та №
6 від 13.03.2014.

На підставі ч. 3 ст. 53 Митного кодексу
України митним органом запропоновано
декларанту протягом 10 календарних днів
надати додаткові документи, а саме:

- виписку з бухгалтерської
документації;

- каталоги, специфікації,
прейскуранти (прайс-листи) виробника
товару;

- висновки про якісні та вартісні
характеристики товарів, підготовлені
експертними організаціями;

Додатково витребуваних митним органом
документів позивачем не надавалось,
адже прайс-листи виробника товару та
висновок експертної організації вже
були надані під час первинного подання
документів, чого посадовою особою
контролюючого органу до уваги не
прийнято.

В даному випадку суд звертає увагу на
те, що надання додаткових документів є
необхідним у разі потреби в
підтвердженні задекларованої
декларантом митної вартості товару за
першим методом, викликаної
обґрунтованими сумнівами митного
органу в достовірності відомостей, які
містяться в поданих до митного
оформлення товару документах.

Фінансові та банківські реквізити не є
складовою митної вартості товару та
жодним чином не впливають на митну
вартість товару в бік збільшення або
зменшення у разі обрання декларантом,
на власний розсуд, банківської
установи для здійснення розрахунків з
нерезидентом, внаслідок чого
відповідачем помилково застосовано
норми ч. 3 ст. 53 Митного кодексу України
у спірних правовідносинах.

Відповідно до Порядку заповнення
митних декларацій на бланку єдиного
адміністративного документа,
затвердженого Наказом Міністерства
фінансів України

від 30.05.2012 № 651, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 14.08.2012

за № 1372/21684, у графі 28 «Фінансові та
банківські відомості» наводяться
відповідно до умов
зовнішньоекономічного договору
(контракту) фінансові та банківські
відомості про особу, що здійснює
розрахунки за зовнішньоекономічним
договором (контрактом): код за ЄДРПОУ
вповноваженого банку; найменування
банку; код (МФО) банку.

Як вбачається з графи 28 МД-2 №
100270001/2014/249756 в ній вказано код ЄДРПОУ
банку, найменування банку - АТ
«Укрсиббанк», та код (МФО) банку.

В свою чергу, в платіжних дорученнях
(а.с. 97 - 98 Том І), на які посилається
митний орган зазначено банк платника:
«Райффайзен Банк Аваль».

Суд наголошує, що жодних імперативних
вимог щодо права позивача здійснювати
розрахунки за зовнішньоекономічним
договором за допомогою обраних на
власний розсуд фінансових/банківських
установ національне та міжнародне
законодавство не містять.

Згідно Закону України «Про
зовнішньоекономічну діяльність»
втручання державних органів у
зовнішньоекономічну діяльність
суб'єктів забороняється. При цьому, до
компетенції органів митної служби не
відноситься встановлення правил та
порядку розрахунків в
зовнішньоекономічній діяльності.

Отже, позивач (імпортер) мав право на
власний розсуд обирати банківську
установу для здійснення розрахунків з
нерезидентом.

З урахуванням викладеного суд дійшов
висновку про передчасність та
помилковість витребування у позивача
додаткових документів, а зазначення
посадовою особою митного органу
недостовірних відомостей про
наявність розбіжностей в інформації,
яка жодним чином не впливає на
показники складових митної вартості
товару, не є підставою для витребування
у декларанта додаткових документів.

За таких обставин, суд зазначає, що
відповідачем безпідставно та
необґрунтовано застосовано
другорядний метод визначення митної
вартості, а тому оскаржуване рішення
Київської міжрегіональної митниці
Міндоходів про коригування митної
вартості товарів від 25.03.2014 №
100270001/2014/700052/2 є протиправним та таким,
що підлягає скасуванню.

Картка відмови в прийнятті митної
декларації, митному оформленні випуску
чи пропуску товарів, транспортних
засобів комерційного призначення №
100270001/2014/10063 від 09.07.2014 також підлягає
визнанню протиправною та скасуванню як
така, що винесена на підставі рішення
про коригування митної вартості, яке
визнано судом протиправним та
скасовано.

Стосовно вимоги позивача стягнути з
Державного бюджету України надмірно
сплачені кошти в розмірі 12685,50 грн. суд
зазначає, що вона не підлягає
задоволенню, оскільки, приймаючи
рішення стягнути суму надміру
сплаченого ПДВ чи мита, фактично
визначається митна вартість ввезеного
товару, чим підміняється митний орган.

Вказана позиція узгоджується із
позицією Верховного Суду України, яка
викладена в постанові від 15.04.2014 №21-21а14
та від 07.09.2012 у справі № 21-242а12, де
зазначено, що саме митні органи мають
виняткову компетенцію в питаннях
перевірки, контролю правильності
обчислення декларантом і визначення
митної вартості.

Відповідно до частини 2 статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Згідно із частиною 1 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

У відповідності до положень частини 2
статті 71 Кодексу адміністративного
судочинства України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Оцінивши докази, наявні в матеріалах
справи, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, та враховуючи всі
наведені обставини, суд вважає, що
адміністративний позов підлягає
задоволенню частково.

Керуючись положеннями статей 2, 6, 7, 17,
69-71, 94, 158, 160-163, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати
рішення Київської регіональної
митниці Міндоходів від 25.03.2014 №
100270001/2014/700052/2 про коригування митної
вартості товару та картку відмови в
прийнятті митної декларації, митному
оформленні випуску чи пропуску
товарів, транспортних засобів
комерційного призначення № 100270001/2014/10063
від 09.07.2014.

В іншій частині позовних вимог
відмовити.

Судові витрати в сумі 73 (сімдесят три)
грн. 08 коп. присудити на користь ТОВ
«Фідленс-Україна» () з
Державного бюджету України.

Постанова набирає законної сили в
порядку, визначеному статтею 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України. Постанова може бути оскаржена
до суду апеляційної інстанції за
правилами, встановленими статтями 185-187
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Суддя
К.М.
Кобилянський