Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2014-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"08" липня 2014 р. м. Київ
К/9991/20941/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Карася О.В. (головуючого), Голубєвої
Г.К., Пилипчук Н.Г.,

представники сторін в судове засідання
не з'явились, про дату, час та місце
судового засідання повідомлені
належним чином, -

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційні скарги
Заступника прокуратура Луганської
області та Державної податкової
інспекції в м. Лисичанську Луганської
області на постанову Луганського
окружного адміністративного суду від
13.12.2010 та ухвалу Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 16.03.2011 у справі № 2а-6003/10/1270

за позовом Дочірнього
підприємства "Луганський
холодокомбінат" Відкритого
акціонерного товариства
"Луганськхолод"

до Державної податкової
інспекції в м. Лисичанську Луганської
області

про визнання нечиннимм
податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2010 року Підприємством до суду, з
урахуванням уточнень, заявлений позов
про визнання нечинними податкових
повідомлень-рішень Державної
податкової інспекції:

від 26.07.2010 № /0, яким позивачеві
донараховано суму основного
податкового зобов'язання з податку на
прибуток у розмірі 1 792 322,00 грн. та
штрафних (фінансових) санкцій 840 863,70
грн.

від 26.07.2010 № /0, яким визначено
податкове зобов'язання з податку на
додану вартість (далі - ПДВ) по
основному платежу у розмірі 1 486 477,00 грн.
та штрафних (фінансових) санкцій 743 238,50
грн.

від 10.09.2010 № /0, яким донараховано
суму штрафних (фінансових) санкцій з
податку на прибуток у розмірі 896 161,00
грн.

Позовні вимоги обґрунтовані
відсутністю з боку позивача порушень
вимог Закону України "Про
оподаткування прибутку підприємств" та
Закону України "Про податок на додану
вартість".

Постановою суду першої інстанції,
залишеною без змін ухвалою
апеляційного суду, позовні вимоги
задоволено, визнано протиправними
оскаржувані податкові
повідомлення-рішення.

Рішення суду першої інстанції, з думкою
якого погодився апеляційний суд,
вмотивоване тим, що позивачем
підтверджено належними первинними і
розрахунковими документами реальність
господарських взаємовідносин з
контрагентом, за наслідками яких
позивачем було сформовано валові
витрати та податковий кредит, суми яких
за підсумками перевірки було визнано
державним податковим органом
завищеними, внаслідок чого визначено
податкові зобов'язання з податку на
прибуток та ПДВ згідно оспорюваних
податкових повідомлень - рішень з
посиланням на нікчемність правочинів
платника податків.

Не погодившись із судовими рішеннями,
Заступник прокуратура Луганської
області та Державна податкова
інспекція в м. Лисичанську Луганської
області до Вищого адміністративного
суду України подали касаційні скарги,
де посилаючись на порушення судами
норм матеріального та процесуального
права, просять зазначені судові
рішення скасувати та ухвалити нове
рішення, яким відмовити у задоволенні
позову.

При цьому касаційні скарги
обґрунтовані тим, що позивач завищив
валові витрати та податковий кредит з
ПДВ, сформовані за договором поставки
сировини та інших допоміжних
матеріалів, що використовуються у
виробництві морозива, укладеного
позивачем з ПП "Епос-Транзит", оскільки
такий договір не має реального
характеру, так як у контрагента
позивача відсутні необхідні умови для
здійснення господарських операцій, які
окрім того, не підтверджені належними
первинними документами, а отже, на
думку контролюючого органу, такий
правочин укладено без мети настання
реальних наслідків та є нікчемними.
Крім того, скаржники зазначають, про
відсутність у позивача
товарно-транспортних накладних на
отриманий від ПП "Епос-Транзит" товар,
що також свідчить на користь висновку
про безтоварність та нікчемність
договору.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідь судді, перевіривши
повноту встановлених обставин справи
та правильність їх юридичної оцінки
судами, Вищий адміністративний суд
України не вбачає підстав для
задоволення касаційної скарги.

Судами першої і апеляційної інстанцій
встановлено та підтверджено
матеріалами справи, що Державною
податковою інспекцією на виконання
постанови від 13.07.2010 слідчого СВ ПМ ДПА
в Луганській області про призначення
невиїзної документальної перевірки,
проведена невиїзна документальна
перевірка Підприємства з питань
дотримання вимог податкового
законодавства з податку на прибуток та
ПДВ за період з 01.04.2009 по 30.09.2009 по
взаємовідносинам з ПП "Епос-Транзит", за
підсумками якої складено акт 16.07.2010 №
95/23/21756908.

У ході зазначеної перевірки
встановлено порушення пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5
Закону України від 28.12.1994 № 334/94-ВР "Про
оподаткування прибутку підприємств", в
результаті чого занижено податок на
прибуток на суму 1 792 322,00 грн., та пп. 7.4.1,
пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України від
03.04.1997 № 168/97-ВР "Про податок на додану
вартість", в результаті чого занижено
ПДВ в сумі 1 486 477,00 грн.

Такі висновки фахівців контролюючого
органу вмотивовано тим, що позивачем
було укладено договір поставки з
контрагентом ПП "Епос-Транзит", який, на
думку контролюючого органу фактично не
був виконаний (фактично поставка
продукції не відбулась) та є нікчемним,
оскільки у контрагента відсутні
матеріально - технічні, трудові ресурси
для здійснення відповідної
господарської діяльності та згідно
свідчень директора ПП "Епос-Транзит"
ОСОБА_4, наданих у рамках кримінальної
справи № 02/10/8021, на адресу позивача
ніяких товарів ПП "Епос-Транзит" не
постачало.

На підставі вищезазначеного акту
перевірки та вказаних висновків
відповідачем ухвалено оскаржувані
податкові повідомлення-рішення.

Судами встановлено, що у перевіряємому
періоді позивач мав договірні
взаємовідносини з контрагентом ПП
"Епос-Транзит", що ґрунтувались на
договорі поставки, за яким
постачальник зобов'язувався продати
(поставити), а покупець - прийняти та
оплатити сировину та інші допоміжні
матеріалів, що використовуються у
виробництві морозива на умовах,
передбачених вказаними договорами.

З огляду на підстави винесення
оскаржуваних податкових повідомлень -
рішень предметом доказування у цій
справі становлять обставини, що
надають право на податковий кредит та
збільшення валових витрат.

Так, відповідно до п. 5.1 ст. 5 Закону
України "Про оподаткування прибутку
підприємства" валові витрати
виробництва та обігу - сума будь-яких
витрат платника податку в грошовій,
матеріальній або нематеріальній формі,
здійснюваних як компенсація вартості
товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Положеннями пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 вказаного
Закону передбачено, що до складу
валових витрат включаються суми
будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
продажем продукції (робіт, послуг) і
охороною праці, у тому числі витрати з
придбання електричної енергії, з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3-5.7 цієї статті.

Відповідно до пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону №
334/94-ВР не належать до складу валових
витрат будь-які витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Отже, за своїм змістом наведені норми
Закону № 334/94-ВР передбачають як
підставу для невключення до валових
витрат лише випадок повної відсутності
будь-яких розрахункових, платіжних та
інших документів, а тому і неможливість
віднесення до складу валових витрат
підприємства сум, не підтверджених
будь-якими документами взагалі.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що між позивачем та
ПП "Епос-Транзит" фактично було
здійснено господарські операції з
поставки товару (сировина та інші
допоміжні матеріалів, що
використовуються у виробництві
морозива), реальність якої та належне
виконання підтверджується наявними в
матеріалах справи належно оформленими
первинними документами (договір
поставки товару, податковими та
видатковими накладними, виписками по
особовому рахунку позивача, оборотньо -
сальдовими відомостями, звітами про
витрати сировини цехом морозива,
звітами про витрати сировини та вихід
готової продукції, виробничими звітами
та ін.). Крім того, вказані документи є
підтвердженням і використання
позивачем придбаного товару у власній
господарській діяльності
(виготовлення морозива, що є одним із
видів діяльності Підприємства).

Положеннями пп. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону №
168/97-ВР визначено, що датою виникнення
права платника податку на податковий
кредит вважається дата здійснення
першої з подій: або дата списання
коштів з банківського рахунку платника
податку в оплату товарів (робіт,
послуг), дата виписки відповідного
рахунку (товарного чека) - в разі
розрахунків з використанням кредитних
дебетових карток або комерційних
чеків; або дата отримання податкової
накладної, що засвідчує факт придбання
платником податку товарів (робіт,
послуг).

Відповідно до положень пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7
Закону № 168/97-ВР податковий кредит
звітного періоду складається із суми
податків, сплачених (нарахованих)
платником податку у звітному періоді у
зв'язку з придбанням товарів (робіт,
послуг), вартість яких відноситься до
складу валових витрат виробництва
(обігу) та основних фондів чи
нематеріальних активів, що підлягають
амортизації.

Не підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з пп. 7.2.6
цього пункту) (пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 цього
Закону).

Отже, всі витрати господарюючого
суб'єкта мають бути здійснені в межах
господарської діяльності та
підтверджені відповідними первинними
документами, оформленими з дотриманням
вимог чинного законодавства, що і є
підставою для формування податкового
кредиту.

Судами встановлено та вбачається з
матеріалів справи, що керуючись
положенням пп. 7.4, пп. 7.5 Закону № 168/97-ВР,
позивачем було сформовано податковий
кредит на підставі виданих
контрагентом належно оформлених
податкових накладних.

Крім того, судами також було
встановлено і те, що на момент вчинення
вказаної вище господарської операції
та видачі відповідної податкової
накладної, контрагент позивача ПП
"Епос-Транзит", як власне і сам позивач,
були платниками ПДВ, що відповідає
вимогам пп. 7.2.4 п. 7.2 ст. 7 Закону № 168/97-ВР.

Водночас, наслідки для податкового
обліку створює лише фактичний рух
активів.

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу
України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення прав та обов'язків. При
цьому загальними вимогами, додержання
яких є необхідним для чинності
правочину, встановлено, що правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним
(ч. 5 ст. 203 цього Кодексу).

Підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій (ч. 1
ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні").

Фінансова, податкова, статистична та
інші види звітності, що використовують
грошовий вимірник, ґрунтуються на
даних бухгалтерського обліку (ч. 2 ст. 3
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні"). Платник податку самостійно
обчислює суму податкового
зобов'язання, яку зазначає в
декларації. До декларації вносяться
дані податкового обліку платника
окремо за кожний звітний (податковий)
період без наростаючого підсумку (п. 2
роз. ІІІ Порядку заповнення і подання
податкової звітності з податку на
додану вартість, затвердженого наказом
ДПА України від 25.01.2011, № 41, чинний з
04.03.2011).

Отже, одним із юридичних елементів
дійсності правочину є його спрямування
на реальне настання правових
наслідків, обумовлених ним. При цьому в
первинних документах, які є підставою
для бухгалтерського обліку, фіксуються
дані лише про фактично здійснені
господарські операції. В свою чергу
дані бухгалтерського обліку та
податкового обліку відображуються у
податкових деклараціях платників
податків.

Відповідно, якщо господарська операція
фактично не відбулася, то первинні
документи, складені платником податку
та його контрагентом на підтвердження
такої операції, не відповідають
дійсності, та свідчать про відсутність
у сторін волевиявлення щодо реального
здійснення господарської операції. В
цьому випадку існують підстави для
застосування ст. 228 Цивільного кодексу
України із наслідками щодо нікчемності
правочину. Нікчемний правочин не
породжує правових наслідків, тому
існують підстави для внесення
відповідних змін у податковому обліку
платника податку та його контрагента,
зокрема щодо попередньо відображених
безтоварних операцій.

Як вже зазначалось вище, судами
встановлено, що укладений між
позивачем та ПП "Епос-Транзит" договір
поставки виконаний, що підтверджується
належно оформленими первинними
документами необхідними як для
віднесення понесених витрат до валових
так і для формування податкового
кредиту з ПДВ.

Необхідно також зазначити, що за
результатами планової виїзної
перевірки позивача з питань дотримання
вимог податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01.04.2008 по
30.09.2009, що оформлена актом від 15.01.2010 №
1/23-21756908, проведеної Державною
податковою інспекцією, не було
встановлено завищення або заниження
позивачем податкового кредиту,
(зазначена перевірка включала періоди,
які перевірялись контролюючим органом
у липні 2010 на підставі постанови
слідчого та на підставі висновків якої
і були прийняті оспорювані податкові
повідомлення - рішення).

Безпідставними є також твердження
скаржників, що відсутність у позивача
товарно-транспортних накладних на
отриманий від ПП "Епос-Транзит" товар,
що на їх думку, свідчить про
безтоварність та нікчемність договору
поставки, оскільки, відсутність
транспортних документів на
перевезення товарно - матеріальних
цінностей з наслідками формування бази
оподаткування податком на прибуток не
є обов'язковими при оподаткуванні
операцій за договором поставки, вони є
обов'язковими при оподаткуванні
операцій за договорами саме
перевезення, окрім того, за умовами
договору поставки між позивачем та
контрагентом, поставка товару
здійснюється саме контрагентом, тобто,
усі товарно-транспортні документи
можуть бути складені лише щодо
продавця - контрагента, а не щодо
покупця товару - позивача, а відтак
відсутність у позивача
товарно-транспортних накладних не може
бути доказом безтоварності
господарських операцій проведених з ПП
"Епос-Транзит".

Посилання податкового органу на
відсутність матеріально - технічної
бази у контрагента позивача є також
безпідставним, оскільки наявність або
відсутність матеріально - технічної
бази у контрагента господарюючого
суб'єкта не є передумовою для
визначення господарської компетенції
останнього та не має правового
значення для вирішення питання про
наявність наміру сторін на реальне
настання правових наслідків,
обумовлених укладеною угодою або
порушення позивачем правил
оподаткування. Крім того, позивач, як
платник податку, самостійно несе
відповідальність за достовірність і
своєчасність обчислення та внесення
ним податку до бюджету відповідно до
законодавства України і не може нести
відповідальність порушення
контрагентом правил здійснення
господарської діяльності, а тому
порушення правил ведення
господарської діяльності чи
податкового обліку контрагентом не є
підставою для не включення позивачем
до валових витрат, витрат понесених ним
у зв'язку із веденням господарської
діяльності, чи включення до
податкового кредиту сум сплачених в
ціні придбаних товарів, що
підтверджено відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами.

Окрім того, для кваліфікації правочину
за ст. 228 Цивільного кодексу України має
враховуватись вина сторони, внаслідок
чого необхідно довести наявність
умислу у сторін при укладенні та
вчиненні конкретного правочину щодо
настання певних протиправних
наслідків. Наявність чи відсутність
певних обставин встановлюється на
підставі будь-яких фактичних даних, що
мають значення для справи, та які є
доказами у розумінні ст. 69 Кодексу
адміністративного судочинства України
та відповідають висунутим
процесуальним законом критеріям
належності, допустимості та
достовірності таких доказів. Тому, за
обставин, які склалися у даній справі,
визначенню правочину як такого, що є
нікчемний, повинен передувати або
вирок суду про притягнення учасника
(учасників) такого правочину до
кримінальної відповідальності, який би
набрав законної сили, або рішення суду
про визнання правочину недійсним.

Всупереч вимогам ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
відповідачем таких доказів надано не
було.

Таким чином, наведене свідчить про
правомірність висновків суду першої та
апеляційної інстанцій щодо визнання
протиправними оскаржуваних податкових
повідомлень - рішень як таких, що
прийняті всупереч приписів чинного
законодавства.

За таких обставин переглянуті судові
рішення першої та апеляційної
інстанцій у справі відповідають
приписам чинного законодавства, а
доводи касаційної скарги визнаються
непереконливими.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційні скарги Заступника прокурора
Луганської області та Державної
податкової інспекції в м. Лисичанську
Луганської області залишити без
задоволення.

Постанову Луганського окружного
адміністративного суду від 13.12.2010 та
ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 16.03.2011 у
справі № 2а-6003/10/1270 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і оскарженню не підлягає,
крім як з підстав, у строк та в порядку,
визначеними ст. ст. 237-2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий
О.В. Карась

Судді
Г.К. Голубєва

Н.Г. Пилипчук