Справа № 2а-8161/10/1270
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2014-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 липня 2014 року м.
Київ К/9991/19288/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Карася О.В. (головуючого), Голубєвої
Г.К., Рибченка А.О.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Ленінської
міжрайонної державної податкової
інспекції у м. Луганську на постанову
Луганського окружного
адміністративного суду від 29.12.2010 та
ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 11.03.2011 по
справі № 2а-8161/10/1270

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Союз Трейд Компані"

до Ленінської міжрайонної
державної податкової інспекції

про скасування податкового
повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2010 року Товариством до суду
заявлений позов про скасування
податкового повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції від
21.10.2010 № /0, яким позивачеві
визначено податкове зобов'язання з
податку на додану вартість (далі - ПДВ) у
сумі 2 900 361,00 грн. (у т.ч. 1 933 574 грн. за
основним платежем та 966 787,00 грн. за
штрафними санкціями) за порушення
вимог Закону України "Про податок на
додану вартість". Позовні вимоги
обґрунтовані відсутністю з боку
позивача порушень вимог вказаного
Закону.

Постановою суду першої інстанції,
залишеною без змін ухвалою
апеляційного суду, позовні вимоги
задоволено.

Рішення суду першої інстанції, з думкою
якого погодився апеляційний суд,
вмотивоване тим, що позивачем
підтверджено належними первинними і
розрахунковими документами реальність
господарських взаємовідносин з
контрагентом, за наслідками яких
позивачем було сформовано податковий
кредит, суму якого державним
податковим органом за підсумками
перевірки було визнано завищеним,
внаслідок чого визначено податкове
зобов'язання з ПДВ, з посиланням на
нікчемність правочину платника
податків.

Не погодившись із судовими рішеннями,
відповідач до Вищого
адміністративного суду України подав
касаційну скаргу, де посилаючись на
порушення судами норм матеріального та
процесуального права, просить
зазначені судові рішення скасувати та
прийняти нове рішення про відмову у
задоволенні позову.

На думку скаржника, правові підстави
для формування податкового кредиту у
Товариства відсутні, оскільки
юридичним фактом, який породжує право
платника на податкову вигоду, є саме
реальність господарської операції та
сплата податку до Бюджету, а оскільки, у
контрагента позивача - ТОВ "Лунапорт"
відсутні необхідні умови для
здійснення господарської діяльності
та щодо його засновника порушено
кримінальну справу, що, на думку
контролюючого органу, свідчить про
здійснення правочину без мети настання
реальних наслідків, а отже такий
правочин є нікчемним.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідь судді, перевіривши
повноту встановлених обставин справи
та правильність їх юридичної оцінки
судами, Вищий адміністративний суд
України не вбачає підстав для
задоволення касаційної скарги.

Судами першої і апеляційної інстанції
встановлено та підтверджено
матеріалами справи, що Державною
податковою інспекцією проведена
невиїзна документальна перевірка
Товариства з питань дотримання
податкового законодавства з ПДВ по
взаємовідносинах з ТОВ "Лугапорт" за
червень, липень 2009 року, за підсумками
якої складено акт від 20.10.2010.

У ході зазначеної перевірки
встановлено порушення позивачем пп. 7.2.4
п.7.2, пп.7.4.5 п.7.4 ст. 7 Закону України від
03.04.1997 № 198/97-ВР "Про податок на додану
вартість" (далі -Закон № 198/97-ВР), в
результаті чого занижено ПДВ на
загальну суму 1 933 574,00 грн.

Такі висновки фахівців контролюючого
органу вмотивовано тим, що відносно
засновника контрагента позивача - ТОВ
"Лугапорт" прокуратурою Ленінського
району м. Луганська порушено
кримінальну справу за ознаками складу
передбаченого ч. 2 ст. 205 Кримінального
кодексу України (фіктивне
підприємництво); у контрагента також
відсутні необхідні умови для ведення
господарської діяльності, відсутні
основні фонди, виробничі потужності,
транспорт, складські приміщення, тощо;
підприємство не знаходиться за
юридичною адресою, що в свою чергу
призвело до порушення ч. 1 ст. 203, ст. 215, ч.
1 ст. 216, ст. 228 Цивільного кодексу
України в частині недодержання вимог
зазначених статей в момент вчинення
правочинів, які не спрямовані на
реальне настання наслідків, що
обумовлені ними по правочинах,
здійснених
контрагентом-постачальником при
продажу товарів (послуг).

На підставі вищезазначеного акту
перевірки та вказаних висновків
відповідачем ухвалено оскаржуване
податкове повідомлення-рішення.

З огляду на підстави винесення
оскаржуваного податкового
повідомлення - рішення предметом
доказування у цій справі становлять
обставини, що надають право позивачеві
на формування податкового кредиту.

Відповідно до положень пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7
Закону № 168/97-ВР податковий кредит
звітного періоду складається із суми
податків, сплачених (нарахованих)
платником податку у звітному періоді у
зв'язку з придбанням товарів (робіт,
послуг), вартість яких відноситься до
складу валових витрат виробництва
(обігу) та основних фондів чи
нематеріальних активів, що підлягають
амортизації.

Не підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з пп. 7.2.6
цього пункту) (пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 цього
Закону).

Положеннями пп. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону №
168/97-ВР визначено, що датою виникнення
права платника податку на податковий
кредит вважається дата здійснення
першої з подій: або дата списання
коштів з банківського рахунку платника
податку в оплату товарів (робіт,
послуг), дата виписки відповідного
рахунку (товарного чека) - в разі
розрахунків з використанням кредитних
дебетових карток або комерційних
чеків; або дата отримання податкової
накладної, що засвідчує факт придбання
платником податку товарів (робіт,
послуг).

Отже, аналіз норм Закону № 168/97-ВР дає
підстави зробити висновок, що
наявність у платника податків виданої
йому продавцем товару податкової
накладної, оформленої з дотриманням
вимог чинного законодавства, є
підставою для формування податкового
кредиту.

Водночас, з огляду на підстави
винесення оскаржуваного податкового
повідомлення - рішення предметом
доказування у цій справі становлять
обставини, що надають право позивачеві
на формування податкового кредиту.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що між позивачем та ТОВ
"Лугапорт" було здійснено господарські
операції по постачанню товару, належне
виконання, яких підтверджується
наявними в матеріалах справи належно
оформленими первинними документами
(податкові накладні, платіжні
доручення).

Також, судами встановлено та
вбачається з матеріалів справи, що
керуючись положенням пп. 7.4, пп. 7.5
Закону № 168/97-ВР, позивачем було
сформовано податковий кредит на
підставі виданих контрагентом належно
оформлених податкових накладних, які
містять всі необхідні обов'язкові
реквізити визначені пп. 7.2.1 п. 7.2 ст. 7
Закону № 168/97-ВР.

Судами попередніх інстанцій також було
встановлено і те, що на момент вчинення
господарських операцій та видачі
відповідних податкових накладних,
контрагент позивача ТОВ "Лугапорт", був
платником ПДВ, що відповідає вимогам
пп. 7.2.4 п. 7.2 ст. 7 Закону № 168/97-ВР.

Отже, позивач цілком правомірно у
відповідності до законодавства
включив до податкового кредиту суму
ПДВ за податковими накладними
отриманими від контрагента по фактично
здійснених господарських операціях.

Посилання відповідача у акті перевірки
та касаційній скарзі на статті ст.203,
ст.215, ч.1 ст. 216, ст.228 Цивільного кодексу
України є безпідставними виходячи з
наступного.

У разі, якщо господарська операція
фактично не відбулася, то первинні
документи, складені платником податку
та його контрагентом на підтвердження
такої операції, не відповідають
дійсності, та свідчать про відсутність
у сторін волевиявлення щодо реального
здійснення господарської операції. В
цьому випадку існують підстави для
застосування ст. 228 Цивільного кодексу
України із наслідками щодо нікчемності
правочину. Нікчемний правочин не
породжує правових наслідків, тому
існують підстави для внесення
відповідних змін у податковому обліку
платника податку та його контрагента,
зокрема щодо попередньо відображених
безтоварних операцій.

Як зазначалось вище, судами попередніх
інстанцій було встановлено реальність
виконання умов договору, що
підтверджено первинними документами.

При цьому, необхідно зазначити, що для
кваліфікації правочину за ст. 228
Цивільного кодексу України має
враховуватись вина сторони, внаслідок
чого необхідно довести наявність
умислу у сторін при укладенні та
вчиненні конкретного правочину щодо
настання певних протиправних
наслідків. Наявність чи відсутність
певних обставин встановлюється на
підставі будь-яких фактичних даних, що
мають значення для справи, та які є
доказами у розумінні ст. 69 Кодексу
адміністративного судочинства України
та відповідають висунутим
процесуальним законом критеріям
належності, допустимості та
достовірності таких доказів. Тому, за
обставин, які склалися у даній справі,
визначенню правочину як такого, що є
нікчемний, повинен передувати або
вирок суду про притягнення учасника
(учасників) такого правочину до
кримінальної відповідальності, який би
набрав законної сили, або рішення суду
про визнання правочину недійсним.

Всупереч вимогам ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
відповідачем таких доказів надано не
було.

Посилання податкового органу на
відсутність матеріально - технічної
бази у контрагента позивача,
відсутність його за юридичною адресою,
є також безпідставним, оскільки
наявність або відсутність матеріально
- технічної бази у контрагента
господарюючого суб'єкта та його
відсутність за місцезнаходженням не є
передумовою для визначення
господарської компетенції останнього
та не має правового значення для
вирішення питання про наявність наміру
сторін на реальне настання правових
наслідків, обумовлених укладеними
угодами або порушення позивачем правил
оподаткування. Також чинне податкове
законодавство не ставить у залежність
право позивача на формування
податкового кредиту з ПДВ від
дотримання правил здійснення
господарської діяльності чи
податкового обліку (стану) інших осіб.
Питання податкового кредиту
поширюється тільки на окремо взятого
платника податків.

Наведене свідчать про правомірність
висновків суду першої та апеляційної
інстанцій щодо скасування
оскаржуваного податкового
повідомлення - рішення податкової
інспекції як такого, що прийняте
всупереч приписів чинного
законодавства.

За таких обставин переглянуті судові
рішення першої та апеляційної
інстанцій у справі відповідають
приписам чинного законодавства, а
доводи касаційної скарги визнаються
непереконливими.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Ленінської
міжрайонної державної податкової
інспекції у м. Луганську відхилити.

Постанову Луганського окружного
адміністративного суду від 29.12.2010 та
ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 11.03.2011 по
справі № 2а-8161/10/1270 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і оскарженню не підлягає,
крім як з підстав, у строк та в порядку,
визначеними ст. ст. 237-2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий
О.В. Карась

Судді
Г.К Голубєва

А.О. Рибченко