Справа № 2а-2298/12/2070
Суддя: Нечитайло О.М.
Дата ухвалення: 2014-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2014 року м.
Київ К/9991/51345/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Головуючий:Нечитайло О.М.Судді:
Ланченко Л.В. Пилипчук Н.Г.,розглянувши
у попередньому судовому
засіданнікасаційну скаргу
Основ'янської міжрайонної державної
податкової інспекції м. Харкова
Харківської області Державної
податкової служби

на постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 03.04.2012 р.

та ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 17.07.2012 р.

у справі № 2а-2298/12/2070

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «С.К.С.М.»

до Основ'янської міжрайонної державної
податкової інспекції м. Харкова
Харківської області Державної
податкової служби

про скасування податкового
повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «С.К.С.М.» (надалі -
позивач) звернулось до суду із
адміністративним позовом до
Основ'янської міжрайонної державної
податкової інспекції м. Харкова
Харківської області Державної
податкової служби (далі - відповідач)
про скасування податкового
повідомлення-рішення від 13.01.2012 р. №
.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 03.04.2012 р.,
залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 17.07.2012 р.,
позов задоволено, зазначене податкове
повідомлення-рішення скасовано.
Стягнуто з Держаного бюджету на
користь позивача витрати по сплаті
судового збору у розмірі 1652 грн. 25 коп.

Вважаючи, що рішення суду першої та
апеляційної інстанцій, прийняті з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, відповідач
звернувся до Вищого адміністративного
суду України із касаційною скаргою, в
якій просить їх скасувати та прийняти
нове судове рішення, яким у задоволенні
позовних вимог відмовити повністю.

Письмових заперечень від позивача на
адресу Вищого адміністративного суду
України не надходило.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 КАС України, суд
касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні та вирішувати питання
про достовірність того чи іншого
доказу.

Судами встановлено, що Держаною
податковою інспекцією у
Комінтернівському районі м. Харкова
27.12.2011 р. проведено документальну
позапланову виїзну перевірку позивача
з питань правильності та повноти
обчислення ПДВ по взаємовідносинах з
ПП «Комплектгарант» за період
з 01.08.2011 р. по 31.08.2011 р., за наслідками
якої складено акт від 28.12.2011 р. №
2754/23-206/31797878

Перевіркою були встановлені порушення
позивачем вимог:

ч. 1, 5 ст. 203, 215, п. 1 ст. 216, ст. 228 Цивільного
Кодексу України в частині вчинення
правочинів з своїми постачальниками,
які не спрямовані на реальне настання
правових наслідків;

п. 198.1, п. 198.2, п. 198.6 ст. 198 Податкового
Кодексу України, які призвели до
завищення платником податків
податкового кредиту у серпні 2011 р. у
розмірі 132 179 грн. 90 коп.

На підставі встановлених порушень
відповідачем було прийнято податкове
повідомлення-рішення № від 13.01.12
р., яким позивачу було збільшено суму
грошового зобов'язання з ПДВ всього в
сумі 165 224 грн. 87 коп., з яких 132 179 грн. 90
грн. - основний платіж та 33 044 грн. 97 коп. -
штрафні (фінансові) санкції. За
результатами адміністративного
оскарження, вказане податкове
повідомлення-рішення було залишено без
змін, а скарга позивача - без
задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи,
наведені у касаційній скарзі,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України дійшла висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
огляду на наступне.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій підставою для прийняття
спірного рішення слугував висновок,
зроблений відповідачем в акті
перевірки, про безпідставність
формування позивачем податкового
кредиту по операціям із ПП
«Комплектгарант» за угодами, які не
спрямовані на реальне настання
наслідків.

Натомість, суди попередніх інстанцій
задовольняючи позовні вимоги, дійшли
висновку, з яким погоджується колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України, що податковий кредит,
сформований позивачем за наслідками
здійснених господарських операцій з
вказаним контрагентом, відповідає
положенням Податкового Кодексу
України, що підтверджується наявними у
матеріалах справи первинними
документами.

Так, відповідно п. 198.3 ст. 198 Податкового
кодексу України, податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

За змістом положень п. 198.6 цієї ж статті
не відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу).

Таким чином, податковий кредит для
цілей визначення об'єкта оподаткування
податком на додану вартість має бути
підтверджений належним чином
складеними первинними документами, що
відображають реальність господарських
операцій, які є підставою для
формування податкового обліку
платника податків.

Як свідчать матеріали справи,
позивачем було надано усі первинні
документи, якими підтверджується
реальність фінансово-господарських
відносин з контрагентом
ПП «Комплектгарант», зокрема,
укладеного договору купівлі-продажу
від 10.08.2011 р. №10/08-11 предметом, якого є
поставка продукції, у зв'язку з чим
виписані податкові накладні, що
містяться в матеріалах справи.

Продукція придбана у ПП
«Комплектгарант» була поставлена до
підприємства позивача, що
підтверджується копією ТТН, та була
оприбуткована відповідно до даних
бухгалтерського обліку, а її вартість
сплачена шляхом безготівкового
перерахування коштів на розрахунковий
рахунок ПП «Комплектгарант».

Крім того, придбана у ПП
«Комплектгарант» позивачем продукція
була використаний у виробництві
відповідного товару, який в подальшому
був реалізований третім особам
(договір купівлі-продажу від 01.07.2011 р. №
01/07-11).

Відтак, суми податкового кредиту,
сформованого за наслідками
правовідносин позивача з ПП
«Комплектгарант» є підтвердженими, що
спростовує висновок податкового
органу в цій частині.

Жодних доказів, які свідчили про
порушення з боку позивача при
укладанні договору публічного порядку,
відповідачем не надано. На час
укладання договору із позивачем, його
контрагент був платником ПДВ згідно
чинного законодавства та належним
чином зареєстрованим у Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців, тобто мав
достатній об'єм правоздатності для
укладення спірної угоди.

Крім того, чинне законодавство України
не ставить в залежність виникнення у
платника ПДВ права на податковий
кредит від дотримання вимог
податкового законодавства іншим
суб'єктом господарювання. Невиконання
контрагентом свого зобов'язання зі
сплати ПДВ до бюджету зумовлює
відповідальність та негативні
наслідки саме для цієї особи.

З огляду на викладене, висновки
відповідача, що спірна операція не мала
реального товарного характеру
засновані на припущеннях, що
суперечить ст. 159 КАС України. Факт
наявності у сторін правочину
протиправного умислу при його
укладенні, відповідачем не доведено.

Тобто, є правильними висновки судів
попередніх інстанції про
протиправність прийнятого податкового
повідомлення-рішення від 13.01.2012 р. №
про визначення позивача
податкового зобов'язання.

Отже, колегія суддів вважає, що в межах
касаційної скарги порушень судом
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального права при вирішенні цієї
справи не допущено. Правова оцінка
обставин у справі дана правильно, а
тому касаційну скаргу слід відхилити, а
оскаржувані судові рішення - залишити
без змін.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 210-231 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Основ'янської
міжрайонної державної податкової
інспекції м. Харкова
Харківської області Державної
податкової служби залишити без
задоволення.

2. Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 03.04.2012 р. та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 17.07.2012 р. у
справі № 2а-2298/12/2070 залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута з підстав,
встановлених статтею 237 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя:Нечитайло
О.М.Судді:Ланченко Л.В. Пилипчук Н.Г.