Справа № 826/10557/14
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2014-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
01 вересня 2014 року 08:20 №
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючої судді
Кузьменко А.І., при секретарі Яцюті М.С.,
розглянувши у письмовому провадженні
адміністративну справу
за позовомТовариства з обмеженою
«Інтерпрокомплекс»доДержавної
податкової інспекції у
Шевченківському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києвіпро
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень - рішень, В С Т А
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Інтерпрокомплекс»
(далі по тексту - позивач, ТОВ
«Інтерпрокомплекс») звернулось до
Окружного адміністративного суду
міста Києва з адміністративним позовом
до Державної податкової інспекції у
Шевченківському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві (далі
по тексту - ДПІ у Шевченківському
районі ГУ Міндоходів у м. Києві) про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень - рішень від 03
Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 23 липня 2014 року
відкрито провадження в
адміністративній справі та призначено
її до судового розгляду на 30 липня 2014
У судове засідання 30 липня 2014 року
з'явився представник позивача, яка
позов підтримала та просила його
задовольнити. Представник відповідача
у судове засідання не з'явився, про
день, час та місце розгляду справи
повідомлений належним чином, причини
неявки суду не повідомив, витребувані
судом документи не надав.
Частиною 4 статті 128 Кодексу
адміністративного судочинства України
закріплено, що у разі неприбуття
відповідача, належним чином
повідомленого про дату, час і місце
судового розгляду, без поважних причин
розгляд справи може не відкладатися і
справу може бути вирішено на підставі
наявних у ній доказів.
Відповідно до частини 6 статті 128
Кодексу адміністративного судочинства
України якщо немає перешкод для
розгляду справи у судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином повідомлені
про дату, час і місце судового розгляду,
суд має право розглянути справу у
письмовому провадженні у разі
відсутності потреби заслухати свідка
Враховуючи положення частин 4 та 6
статті 128 Кодексу адміністративного
судочинства України, беручи до уваги
відсутність потреби заслухати свідка
чи експерта, в судовому засіданні 30
липня 2014 року суд ухвалив перейти до
розгляду справи в письмовому
провадженні та повторно витребував у
відповідача документи, зазначені в
ухвалі Окружного адміністративного
суду міста Києва від 23 липня 2014 року.
04 серпня 2014 року представником
відповідача через канцелярію суду
подано письмові заперечення на позовну
заяву з витребуваними судом
Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, Окружний адміністративний суд
міста Києва встановив наступне.
У період з 03 по 07 червня 2013 року
працівником ДПІ у Шевченківському
районі ГУ Міндоходів у м. Києві на
підставі направлення від 01 червня 2013
року №1829/22-80, відповідно до наказу від 30
травня 2013 року №711, листа прокуратури
міста Києва від 19 березня 2013 року
№06/3-358/1, згідно з підпунктом 78.1.1 пункту
78.1 статті 78 Податкового кодексу
України проведена документальна
позапланова виїзна перевірка ТОВ
«Інтерпрокомплекс» з питань
дотримання вимог податкового
законодавства по взаємовідносинах з
ТОВ «Голден Україна» (код за ЖДРПОУ
38105232) за період з 01 жовтня 2012 року по 31
За результатами перевірки складено Акт
№69/22.8-15/35255853 від 14 червня 2013 року (далі
по тексту - Акт перевірки), в якому
зазначено про порушення позивачем
- пункту 138.2 статті 138, підпункту 139.1.9
пунктів 139.1 статті 139 Податкового
кодексу України, що призвело до
заниження податку на прибуток в період,
грн. у тому числі за 4 квартал 2012 року у
- пункту 198.6. статті 198 та пункту 200.1
статті 200 Податкового кодексу України,
що призвело до заниження податку на
додану вартість на зальну суму 9833,00
грн., у тому числі у листопаді 2012 року на
суму 3500,00 грн. та грудні 2012 року - 6333,00
Виявлення зазначених порушень стало
підставою для винесення відповідачем 03
липня 2013 року податкових повідомлень -
грошового зобов'язання по податку на
додану вартість за основним платежем у
розмірі 9833,00 грн. та штрафними
(фінансовими) санкціями у розмірі 4917,00
грошового зобов'язання по податку на
прибуток підприємств за основним
штрафними (фінансовими) санкціями у
розмірі 7700,00 грн.
За наслідками оскарження зазначених
податкових повідомлень - рішень в
адміністративному порядку, рішенням
Головного управління Міндоходів у
місті Києві від 03 вересня 2013 року
№3960/10/26-15-10-04-04 податкове повідомлення -
рішення № скасовано в частині
застосування штрафних (фінансових)
санкцій у розмірі 3850,00 грн., в іншій
частині зазначене податкове
повідомлення - рішення та податкове
повідомлення - рішення № -
залишені без змін.

Посилаючись на безпідставність та
необґрунтованість висновків
податкового органу, що стали підставою
для збільшення сум грошових
зобов'язань по податку на прибуток
підприємств та податку на додану
вартість, ТОВ «Інтерпромкомплекс»
звернулось з відповідним позовом до
суду.

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач посилається на те, що висновки
податкового органу, викладені в Акті
перевірки, документально та нормативно
не підтверджуються. Зокрема, позивач
наголошує на наступному: акти
податкового органу про неможливість
проведення зустрічної звірки ТОВ
«Голден Україна» щодо підтвердження
господарських відносин із платниками
податків за жовтень - грудень 2012 року не
являються належним доказом
нікчемності правовідносин ТОВ
«Інтерпромкомплекс» з названим
контрагентом; реальність здійснення
господарських операцій за договором
поставки підтверджуються належним
чином складеними первинними і
розрахунковими документами; на момент
укладення та виконання спірного
договору обидві Сторони (як Покупець,
так і Постачальник) були належним чином
зареєстровані як юридичні особи та
платники податку на додану вартість,
мали необхідні дозвільні документи.
Таким чином, висновки ДПІ у
Шевченківському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві, що
викладені в Акті перевірки, з
посиланнями на недостовірні докази є
безпідставними та необґрунтованими, а
спірні податкові повідомлення -
рішення такими, що винесенні без
належних на то правових підстав.

Відповідач проти позову заперечував,
посилаючись на те, що висновки Акта
перевірки являються правомірними та
ґрунтуються на достовірних і належних
доказах, а саме, Актах ДПІ у Печерському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві від 22 січня 2013
року № 259/22-8/38105232 «Про неможливість
проведення зустрічної звірки ТОВ
«Голден Україна» (код за )
щодо підтвердження господарських
відносин з платниками податків за
період з 01 жовтня 2012 року по 30 листопада
2012 року» та від 01 лютого 2013 року
№451/22-8/38291543 «Про неможливість
проведення зустрічної звірки ТОВ
«Голден Україна» (код за )
щодо підтвердження господарських
відносин з платниками податків за
період з 01 грудня 2012 року по 31 грудня 2012
року». Крім того, слідчим управлінням
прокуратури міста Києва під час
проведення досудового розслідування у
кримінальному провадженні №0000358
за частиною 2 статті 15, частиною 5 статті
191, частиною 3 статті 27, частиною 3 статті
212 Кримінального кодексу України,
встановлено підприємство з ознаками
«фіктивності» - ТОВ «Голден України».
Так, під час допиту директор та
засновник зазначеного товариства -
ОСОБА_1 повідомив, що зареєстрував
підприємство за матеріальну
винагороду в розмірі 100 доларів США,
фінансово-господарських операцій від
імені та в інтересах вказаного вище
підприємства не здійснював, ніяких
угод не укладав, поточними рахунками
підприємства не користувався та не мав
до них доступу, контроль за діяльністю
підприємства не здійснював, ніяких
документів не підписував, ніяких осіб
на здійснення керівних функцій на
вказаному підприємстві не
уповноважував, довіреностей щодо
діяльності ТОВ «Голден Україна» не
давав, на керівні посади на вказаному
підприємстві нікого не призначав,
співробітників не запрошував та на
роботу не наймав.

Надаючи правову оцінку позовним
вимогам, суд приходить до наступного.

Основним нормативно-правовим актом, що
врегульовує спірні правовідносини є
Податковий кодекс України від 02.12.2010р.
№2755-VI з наступними змінами та
доповненнями у редакції на час
виникнення спірних правовідносин (далі
по тексту - ПК України).

В розумінні підпункту 14.1.27 пункту 14.1.
статті 14 ПК України витрати - це сума
будь-яких витрат платника податку у
грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних
для провадження господарської
діяльності платника податку, в
результаті яких відбувається
зменшення економічних вигод у вигляді
вибуття активів або збільшення
зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Одночасно згідно підпункту 14.1.36
названої статті господарська
діяльність - діяльність особи, що
пов'язана з виробництвом
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
і проводиться такою особою самостійно
та/або через свої відокремлені
підрозділи, а також через будь-яку іншу
особу, що діє на користь першої особи,
зокрема за договорами комісії,
доручення та агентськими договорами.

Відповідно до пункту 138.1. статті 138 ПК
України витрати, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування,
складаються із: витрат операційної
діяльності, які визначаються згідно з
пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 -
138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї
статті:

- інших витрат, визначених згідно з
пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6
пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї
статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею
141 цього Кодексу;

- крім витрат, визначених у пунктах
138.3 цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

Витрати операційної діяльності
включають собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг та інші витрати беруться для
визначення об'єкта оподаткування з
урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї
статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140,
статей 142 і 143 та інших статей цього
Кодексу, які прямо визначають
особливості формування витрат
платника податку (підпункт 138.1.1. пункту
138.1. статті 138 ПК України).

Згідно абзацу 1 пункту 138.2. статті 138
названого Кодексу витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом ІІ
цього Кодексу.

У той же час, підпунктом 139.1.9. пункту 139.1.
статті 139 ПК України визначено, що не
включаються до складу витрат витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Отже, наведені правові норми
дозволяють платнику податку формувати
валові витрати у зв'язку з реальним
придбанням товарів (робіт, послуг) з
метою їх використання в своїй
господарській діяльності що, в першу
чергу, має підтверджуватись належним
чином оформленими первинними
документами. Документи, які не мають
статус первинних, самі по собі не
можуть підтверджувати реальність
здійснення господарської операції та,
відповідно, валові витрати. При цьому
неодмінною характерною рисою
господарської діяльності в рамках
податкових відносин є її направлення
на отримання доходу в грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах.

Крім цього, податковим кредитом у
розумінні підпункту 14.1.181. пункту 14.1.
статті 14 ПК України визнається сума, на
яку платник податку на додану вартість
має право зменшити податкове
зобов'язання звітного (податкового)
періоду, визначена згідно розділу V
цього Кодексу.

Відповідно до підпункту «а» пункту 198.1.
статті 198 ПК України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та послуг.

В силу пункту 198.2. названої статті датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг або
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.3. статті 198 ПК
України податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1. статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Пунктом 198.6. статті 198 ПК України
встановлено, що не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11. статті 201 цього Кодексу.

Платник податку зобов'язаний надати
покупцю (отримувачу) на його вимогу
підписану уповноваженою платником
особою та скріплену печаткою податкову
накладну, у якій зазначаються в окремих
рядках такі обов'язкові реквізити: а)
порядковий номер податкової накладної;
б) дата виписування податкової
накладної; в) повна або скорочена назва,
зазначена у статутних документах
юридичної особи або прізвище, ім'я та по
батькові фізичної особи,
зареєстрованої як платник податку на
додану вартість, - продавця
товарів/послуг; г) податковий номер
платника податку (продавця та покупця);
ґ) місцезнаходження юридичної особи -
продавця або податкова адреса фізичної
особи - продавця, зареєстрованої як
платник податку; д) повна або скорочена
назва, зазначена у статутних
документах юридичної особи або
прізвище, ім'я та по батькові фізичної
особи, зареєстрованої як платник
податку на додану вартість, - покупця
(отримувача) товарів/послуг; е) опис
(номенклатура) товарів/послуг та їх
кількість, обсяг; є) ціна постачання без
урахування податку; ж) ставка податку
та відповідна сума податку в цифровому
значенні; з) загальна сума коштів, що
підлягають сплаті з урахуванням
податку; и) вид цивільно-правового
договору; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД
(для підакцизних товарів та товарів,
ввезених на митну територію України)
(пункт 201.1. статті 201 ПК України).

Форма та порядок заповнення податкової
накладної затверджуються центральним
органом державної податкової служби.

В силу пункту 201.4. статті 201 ПК України
податкова накладна виписується у двох
примірниках у день виникнення
податкових зобов'язань продавця.
Оригінал податкової накладної
видається покупцю, копія залишається у
продавця товарів/послуг.

Податкова накладна є податковим
документом і одночасно відображається
у податкових зобов'язаннях і реєстрі
виданих податкових накладних продавця
та реєстрі отриманих податкових
накладних покупця (пункту 201.6. статті 201
ПК України).

Згідно з пунктом 201.7. статті 201 ПК
України податкова накладна
виписується на кожне повне або
часткове постачання товарів/послуг, а
також на суму коштів, що надійшли на
поточний рахунок як попередня оплата
(аванс).

Наступним пунктом названої статті
встановлено, що право на нарахування
податку та складання податкових
накладних надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку в
порядку, передбаченому статтею 183 цього
Кодексу.

Відповідно до пункту 201.10. статті 201 ПК
України податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

Згідно з п. 1 Порядку заповнення
податкової накладної, затвердженої
Наказом Міністерства фінансів України
від 01.11.2011р. № 1379, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 22
листопада 2011 року за № 1333/20071, (який
набрав чинності 16 грудня 2011 року та був
чинний станом на момент виникнення
спірних правовідносин) (далі по тексту -
Порядок) податкову накладну заповнює
особа, яка зареєстрована як платник
податку в податковому органі та якій
присвоєно індивідуальний податковий
номер платника податку на додану
вартість.

Пунктом 5 Порядку встановлено, що
сплачена (нарахована) сума податку на
додану вартість у податковій накладній
повинна відповідати сумі податкових
зобов'язань з постачання
товарів/послуг продавця у реєстрі
виданих та отриманих податкових
накладних.

Податкова накладна є підставою для
віднесення до податкового кредиту
витрат зі сплати податку на додану
вартість у покупця, зареєстрованого як
платник податку (п. 6.2 Порядку).

Одночасно відповідно до положень п. 6.3
цього Порядку не дає права покупцю на
віднесення сум податку на додану
вартість до податкового кредиту:
відсутність факту реєстрації
платником податку - продавцем
товарів/послуг податкових накладних в
Єдиному реєстрі податкових накладних;
порушення порядку заповнення
податкової накладної; податкова
накладна виписана платником,
звільненим від сплати податку за
рішенням суду, після набрання чинності
таким рішенням суду.

Отже, виходячи з аналізу наведених норм
в сукупності, Податковим кодексом
України визначено окремі випадки, за
яких неможливе формування податкового
кредиту, зокрема, це відсутність
зв'язку з господарською діяльністю,
фіктивність операцій (відсутність
поставок), відсутність податкової
правосуб'єктності, відсутність на
момент перевірки податкових накладних
або видача їх особою, яка не є платником
податку на додану вартість. Таким
чином, із зазначеного вище також
випливає й те, що при дослідженні факту
здійснення господарської операції,
оцінці підлягають відносини
безпосередньо між учасниками тієї
операції, на підставі якої сформовані
дані податкового обліку.

Відповідно до частини 2 статті 3 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні» від
16.07.1999р. №996-XIV з наступними змінами та
доповненнями у редакції на час
виникнення спірних правовідносин (далі
по тексту - Закон України від 16.07.1999р.
№996-XIV), який визначає правові засади
регулювання, організації, ведення
бухгалтерського обліку та складання
фінансової звітності в Україні,
бухгалтерський облік є обов'язковим
видом обліку, який ведеться
підприємством. Фінансова, податкова,
статистична та інші види звітності, що
використовують грошовий вимірник,
ґрунтуються на даних бухгалтерського
обліку.

В розумінні названого Закону первинний
документ це документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

Згідно з частою 1 статті 9 Закону
України від 16.07.1999р. №996-XIV підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції
(частина 2 зазначеної статті).

За приписами частини 3, 4 та 5 статті 9
Закону України від 16.07.1999р. №996-XIV
інформація, що міститься у прийнятих до
обліку первинних документах,
систематизується на рахунках
бухгалтерського обліку в регістрах
синтетичного та аналітичного обліку
шляхом подвійного запису їх на
взаємопов'язаних рахунках
бухгалтерського обліку. Регістри
бухгалтерського обліку повинні мати
назву, період реєстрації господарських
операцій, прізвища і підписи або інші
дані, що дають змогу ідентифікувати
осіб, які брали участь у їх складанні.
Господарські операції повинні бути
відображені в облікових регістрах у
тому звітному періоді, в якому вони
були здійснені.

Отже, виходячи з аналізу зазначених
норм Закону облік господарських
операцій здійснюється у регістрах
синтетичного та аналітичного обліку
шляхом подвійного запису їх на
взаємопов'язаних рахунках
бухгалтерського обліку.

Відповідно до пункту 2.1 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24 травня 1995 року №88,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 5 червня 1995 року за
№168/704 з наступними змінами та
доповненнями в редакції на момент
виникнення спірних правовідносин (далі
по тексту - Положення №88), яке
встановлює порядок створення,
прийняття і відображення у
бухгалтерському обліку, а також
зберігання первинних документів,
облікових регістрів, бухгалтерської
звітності підприємствами, їх
об'єднаннями та госпрозрахунковими
організаціями (крім банків) незалежно
від форм власності (підприємства),
установ та організацій, основна
діяльність яких фінансується за
рахунок коштів бюджету (установи),
первинні документи це документи,
створені у письмовій або електронній
формі, що фіксують та підтверджують
господарські операції, включаючи
розпорядження та дозволи
адміністрації (власника) на їх
проведення.

Господарські операції це факти
підприємницької та іншої діяльності,
що впливають на стан майна, капіталу,
зобов'язань і фінансових результатів.

Первинні документи повинні бути
складені у момент проведення кожної
господарської операції або, якщо це
неможливо, безпосередньо після її
завершення. При реалізації товарів за
готівку допускається складання
первинного документа не рідше одного
разу на день на підставі даних касових
апаратів, чеків тощо (пункт 2.2 названого
Положення).

В силу пункту 2.4. Положення №88 первинні
документи повинні мати такі
обов'язкові реквізити: найменування
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), дата і місце складання, зміст та
обсяг господарської операції, одиниця
виміру господарської операції (у
натуральному та/або вартісному виразі),
посади і прізвища осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення, особистий
чи електронний підпис або інші дані, що
дають змогу ідентифікувати особу, яка
брала участь у здійсненні
господарської операції.

Залежно від характеру операції та
технології обробки даних до первинних
документів можуть бути включені
додаткові реквізити: ідентифікаційний
код підприємства, установи з
Державного реєстру, номер документа,
підстава для здійснення операцій, дані
про документ, що засвідчує
особу-одержувача тощо.

Усі первинні документи, облікові
регістри і бухгалтерська звітність
повинні складатись українською мовою.
Поряд з українською мовою може
застосовуватися інша мова у порядку,
визначеному статтею 11 Закону України
«Про мови в Україні» (пункт 1.3.
Положення №88).

При цьому у листі від 02.06.2011р. № 742/11/13-11
Вищий адміністративний суд України
зазначає, що за відсутності факту
придбання товарів чи послуг або в разі
якщо придбані товари чи послуги не
призначені для використання у
господарській діяльності платника
податку відповідні суми не можуть
включатися до складу витрат для цілей
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість навіть за наявності
формально складених, але недостовірних
документів або сплати грошових коштів.

Сама по собі наявність або відсутність
окремих документів, а так само помилки
у їх оформленні не є підставою для
висновків про відсутність
господарської операції, якщо з інших
даних вбачається, що фактичний рух
активів або зміни у власному капіталі
чи зобов'язаннях платника податків у
зв'язку з його господарською
діяльністю мали місце. Водночас,
наявність формально складених, але
недостовірних первинних документів,
відповідність яких фактичним
обставинам спростована належними
доказами, не є безумовним
підтвердженням реальності
господарської операції, про що
зазначено в листі Вищого
адміністративного суду України від
01.11.2011р. № 1936/11/13-11).

Так, в ході судового розгляду справи
судом встановлено, що 19 жовтня 2012 року
між ТОВ «Голден Україна»
(постачальник), в особі директора
ОСОБА_1, та ТОВ «Інтерпромкомплекс»
(покупець), в особі директора ОСОБА_2,
укладений письмовий договір поставки
№ 34, згідно з яким постачальник
зобов'язується передавати (поставляти)
в обумовлені строки другій стороні -
покупцю товар, а покупець
зобов'язується приймати товар і
сплачувати за нього певні грошові суми.

Пунктом 1.2. Договору №34 закріплено, що
предметом поставки є товар з
найменуванням, зазначеним у
специфікаціях, додатках, рахунках,
видаткових накладних (або інших
аналогічних документах), підписаних
постачальником та покупцем.

Поставка товару, згідно з положеннями
розділу 2 названого договору,
здійснюється постачальником, а право
власності на поставлений товар
переходить до покупця в момент
отримання ним товару від постачальника
за видатково-прибутковою накладною.
Разом з товаром постачальник повинен
передати покупцю документи, які
належать до передачі разом з товаром
відповідно до чинного законодавства
України. До таких документів належать
бухгалтерські документи та документи,
що засвідчують якість товару
(гігієнічний висновок, сертифікат
якості, сертифікат відповідності,
технічний паспорт тощо).

Згідно пункту 3.3. Договору №34 поставка
товару за кількістю, якістю,
асортиментом та ціною повинна
відповідати заявкам покупця та
супровідним документам постачальника.
На кожну заяву покупця поставка
здійснюється за окремим супровідним
документом постачальника.

Пунктом 4.5. зазначеного Договору також
закріплено, що товар вважається зданим
постачальником і прийнятий покупцем з
моменту підписання повноважними
представниками сторін накладних.
Повноваження фізичної особи -
представника покупця, яка отримує
товар, підтверджується довіреністю,
оформленою відповідно до вимог
Інструкції про порядок реєстрації
виданих, повернутих і використаних
довіреностей на одержання цінностей.
Постачальник, у свою чергу згідно з
пунктом 4.6 Договору №34, зобов'язаний
надати покупцю звичайний транспортний
документ (автотранспортну накладну або
транспортні документи змішаного
перевезення), який може потребувати
покупець для прийняття поставленої
партії товару.

На підтвердження факту виконання
Договору №34 та отримання товару
позивач надав до суду копії наступних
документів:

- договору поставки від 19 жовтня 2012 року
№ 34;

- рахунків - фактур №СФ-0000040 від 05
листопада 2012 року на суму 29000,00 грн. (в
т.ч. ПДВ 4833,37 грн.), №СФ-0000131 від 12
листопада 2012 року на суму 17000,00 грн. (в
т.ч. ПДВ 2832,50 грн.), №СФ-0000245 від 20
листопада 2012 року на суму 21000,00 грн. (в
т.ч. ПДВ 3500,00 грн.), №СФ-0000398 від 28
листопада 2012 року на суму 21000,00 грн. (в
т.ч. ПДВ 3500,00 грн.);

- видаткових накладних № РН-0000040 від 05
листопада 2012 року на суму 29000,00 грн. (в
т.ч. ПДВ 4833,37 грн.), №РН-0000131 від 12
листопада 2012 року на суму 17000,00 грн. ( в
т.ч. ПДВ 2832,50 грн.), №РН-0000245 від 20
листопада 2012 року на суму 21000,00 грн. (в
т.ч. ПДВ 3500,00 грн.), №РН-0000398 від 28
листопада 2012 року на суму 21000,00 грн. (в
т.ч. ПДВ 3500,00 грн.);

- податкових накладних від 05 листопада
2012 року №40 на суму 29000,00 грн. (в т.ч. ПДВ
4833,37 грн.), від 12 листопада 2012 року №131 на
суму 17000,00 грн. (в т.ч. ПДВ 2832,50 грн.), від 20
листопада 2012 року на суму 21000,00 грн. (в
т.ч. ПДВ 3500,00 грн.), від 28 листопада 2012
року №398 на суму 21000,00 грн. (в т.ч. ПДВ 3500,00
грн.);

- звіту про дебітові та кредитові
операції по рахунку 6305 за період з
01 жовтня 2012 року по 30 листопада 2012 року,
в якому зазначено перерахування ТОВ
«Голден Україна» грошових коштів в
сумі 88000,00 грн.

Додатково на підтвердження своїх
позовних вимог позивач надав суду
копії видаткових накладних, складених
позивачем у зв'язку з реалізацією
запчастин, придбаних у ТОВ «Голден
Україна», третім особам та
довіреностей на отримання
товарно-матеріальних цінностей
уповноваженими особами покупців.

Згідно письмових пояснень позивача
наведені вище документи підтверджують
товарність та економічну доцільність
договору, укладеного з ТОВ «Голден
Україна».

У той же час, названими документами
підтверджується наявність у позивача
можливості здійснювати господарську
діяльність, зокрема, торгівлі
запчастинами та проведення такої
діяльності, однак жодним чином не
підтверджується здійснення реалізації
саме товарів, придбаних у ТОВ «Голден
Україна».

Крім того, ані до позовної заяви, ані
під час розгляду справи судом,
позивачем не надано копії документів,
які підлягали складенню згідно
Договору поставки №34, зокрема, заявок,
згідно з якими мала здійснюватись
поставка товару.

Також, позивачем не надано доказів щодо
оформлення довіреностей на отримання
товару від ТОВ «Голден Україна», які
згідно пункту 4.5. Договору №34
підтверджували повноваження фізичної
особи - представника покупця на
отримання товару.

Додатково суд зауважує на відсутність
у позивача й інших документів, які
підлягали оформленню згідно Договору
№34, а саме: товар-транспортних
накладних, документів, що засвідчують
якість товару.

За таких підстав суд приходить до
висновку, що позивачем не доведено
факти здійснення господарських
операцій з отримання товарів від
названого вище контрагента належними
первинними документами, а тому
віднесення сум коштів та податку на
додану вартість з вартості таких
товарів до валових витрат і
податкового кредиту є безпідставним,
що свідчить про правомірність
донарахування податковим органом
позивачу сум податку на прибуток і
податку на додану вартість із
застосуванням штрафних (фінансових)
санкцій спірними податковими
повідомленнями-рішеннями.

Частиною 1 статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
закріплено, що суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого: 1) суд вирішує
справи відповідно до Конституції та
законів України, а також міжнародних
договорів, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України; 2) суд
застосовує інші нормативно-правові
акти, прийняті відповідним органом на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до частини 1 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно із частиною 1 статті 69 Кодексу
адміністративного судочинства України
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Відповідно до статті 70 Кодексу
адміністративного судочинства України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмету доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмету доказування.
Обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Частиною 2 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Доказів, які б спростовували висновки
відповідача, позивач суду не надав.

Оцінивши докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, та враховуючи всі
наведені обставини, Окружний
адміністративний суд міста Києва
вважає позовні вимоги
необґрунтованими, а позов таким, що не
підлягає задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, керуючись
статтями 69, 70, 71, 158-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили
відповідно до статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Суддя
А.І. Кузьменко