Справа № 2а-12781/10/2070
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2014-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"08" липня 2014 р. м. Київ
К/9991/17470/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Карася О.В. (головуючого), Голубєвої
Г.К., Пилипчук Н.Г.,

розглянувши у порядку письмового
провадження касаційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Вторметхарків" на
постанову Харківського апеляційного
адміністративного суду від 21.03.2011 у
справі № 2а-12781/10/2070

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Вторметхарків"

до Державної податкової
інспекції у Комінтернівському районі
м. Харкова

про визнання податкового
повідомлення-рішення недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Товариство звернулась до суду з
позовом до Державної податкової
інспекції, у якому заявлено вимоги
скасувати податкове
повідомлення-рішення від 16.09.2010 №
/0, яким позивачу за наслідками
документальної невиїзної перевірки
визначено суму податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість (далі - ПДВ) у розмірі 446 960,44
грн., в тому числі штрафні (фінансові)
санкції 127 702,98 грн., через заниження
вказаного податку внаслідок завищення
податкового кредиту. Також позивач
просить заборонити державному
податковому органу вчиняти будь - які
дії щодо стягнення з Товариства
визначеного податкового зобов'язання з
ПДВ у сумі 446 960,44 грн.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 23.12.2010
позовні вимоги задоволено в частині
скасування оспорюваного позивачем
податкового повідомлення - рішення, в
іншій частині відмовлено.

Харківський апеляційний
адміністративний суд постановою від
21.03.2011 судове рішення першої інстанції
в частині задоволення позовних вимог
скасував та ухвалив нове рішення, яким
у позові в цій частині відмовив.

Не погодившись із судовим рішенням
апеляційної інстанції, позивач подав
касаційну скаргу, де, з посиланням на
неправильне застосування судом
апеляційної інстанції норм
матеріального та процесуального права,
порушує питання скасувати зазначене
судове рішення та залишити в силі
судове рішення першої інстанції.

Переглянувши матеріали справи і
касаційну скаргу, заслухавши доповідь
судді, Вищий адміністративний суд
України зазначає наступне.

Судами першої і апеляційної інстанцій
встановлено та підтверджено
матеріалами справи, що підставою для
визначення позивачу податкових
зобов'язань відповідно до оспорюваного
податкового повідомлення - рішення
слугував висновок податкового
інспектора, викладений в акті
невиїзної документальної перевірки
від 31.08.2010, про порушення Товариством
пп. 7.2.3, пп. 7.4.1 пп. 7.4.4 ст. 7 Закону України
"Про податок на додану вартість", що
призвело до заниження ПДВ за травень 2010
на суму 319 257,46 грн. Такий висновок
працівника податкового органу
мотивовано тим, що позивачем не
підтверджено право на податковий
кредит у сумі 319 257,46 грн. з огляду на
розбіжність між задекларованими
даними позивача та його контрагента
(ТОВ "УКРМЕТ") податкового кредиту та
податкових зобов'язань, яка була
встановлена шляхом автоматизованого
співставлення податкового кредиту та
зобов'язань в розрізі контрагентів.

Передумовою застосування до позивача
фінансових санкцій у цій справі була
допущена помилка у цифрах
індивідуального податкового номера
контрагента у додатку 5 "Розшифровка
податкових зобов'язань та податкового
кредиту в розрізі контрагентів", з яким
Товариство мало господарські
взаємовідносини, під час декларування
ПДВ за травень 2010 року -21.06.2010, яка
(помилка) згодом, 14.09.2010, була виправлена
шляхом подання уточнюючого розрахунку
з додатками із виправленими
показниками індивідуального
податкового номера контрагента.

Судами також встановлено, що сума
податкового кредиту з ПДВ,
задекларована позивачем у травні 2010
року, підтверджена відповідними
первинними документами (податковими та
видатковими накладними), в яких
зазначено правильний індивідуальний
номер контрагента, з яким Товариство
фактично мало господарські
взаємовідносини у травні 2010 року, та є
незмінною (сума податкового кредиту)
після подання позивачем уточнюючого
розрахунку.

Задовольняючи позовні вимоги щодо
скасування податкового повідомлення -
рішення, суд першої інстанції виходив з
того, що відповідачем було допущено
процедурні порушення щодо проведення
перевірки, зокрема, не надано
підтвердження направлення на адресу
позивача запиту про надання пояснень
та їх документального підтвердження,
тому докази, які ґрунтуються на
висновках акту перевірки, одержані з
порушенням закону, не можуть бути
сприйняті судом.

Суд апеляційної інстанції, не
погодившись з позицією суду першої
інстанції, зазначив, що в силу положень
п. 17.2 ст. 17 Закону України від 21.12.2000 №
2181-ІII "Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами" та Порядку заповнення та
подання податкової декларації з
податку на додану вартість,
затвердженого наказом Державної
податкової адміністрації України від
30.05.97 № 166, право на подання уточнюючого
розрахунку без донарахування
фінансових санкцій має платник
податків, який самостійно виявив
допущену помилку. Тому, з огляду на те,
що уточнюючий розрахунок було подано
позивачем після проведення перевірки,
оспорюване позивачем податкове
повідомлення - рішення є правомірним.

Відповідно до п. 1.7 ст. 1, пп. 7.4.1 п. 7.4, пп.
7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону України від 03.04.1997 №
168/97-ВР "Про податок на додану вартість"
(втратив чинність 01.01.2011) податковий
кредит - сума, на яку платник податку
має право зменшити податкове
зобов'язання звітного періоду,
визначена згідно з цим Законом;
податковий кредит звітного періоду
складається із сум податків, сплачених
(нарахованих) платником податку у
звітному періоді у зв'язку з придбанням
товарів (робіт, послуг), вартість яких
відноситься до складу валових витрат
виробництва (обігу) та основних фондів
чи нематеріальних активів, що
підлягають амортизації; датою
виникнення права платника податку на
податковий кредит вважається: дата
отримання податкової накладної, що
засвідчує факт придбання платником
податку товарів (робіт, послуг).

Таким чином, право платника податку на
податковий кредит виникає лише у
випадку фактичного придбання товарів
(робіт, послуг) та наявності у платника
податків виданої йому продавцем товару
податкової накладної, що, як вбачається
з матеріалів справи, не є спірним між
сторонами.

Згідно п. 5.1 ст. 5 Закону України від
21.12.2000 № 2181-ІІІ "Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами", якщо у майбутніх податкових
періодах (з урахуванням строків
давності, визначених ст. 15 цього Закону)
платник податків самостійно виявляє
помилки у показниках раніше поданої
податкової декларації, такий платник
податків має право надати уточнюючий
розрахунок.

Загальний порядок відображення
платниками у звітності самостійно
виявлених помилок (у тому числі подання
уточнюючих розрахунків) з ПДВ
встановлено п. 4.4 Порядку заповнення та
подання податкової декларації з
податку на додану вартість,
затвердженого наказом Державної
податкової адміністрації України від
30.05.97 № 166, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 09.07.1997 за
№ 250/2054, якщо платник самостійно виявив
помилки, що містяться у раніше поданій
ним податковій декларації, то такий
платник зобов'язаний подати в порядку,
установленому для подання декларацій з
ПДВ (без урахування граничного терміну
подання, але з урахуванням строків
давності, установлених ст. 15 Закону №
2181-ІІІ), уточнюючий розрахунок
податкових зобов'язань з ПДВ у зв'язку з
виправленням самостійно виявлених
помилок.

Платник податку має право не подавати
вказаний розрахунок, якщо такі
уточнені показники зазначаються ним у
складі декларації за будь-який
наступний звітний (податковий) період
(з урахуванням зазначених у першому
абзаці строків давності та положень п.
17.2 Закону № 2181-ІІІ), протягом якого такі
помилки були самостійно виявлені.

Тобто, згідно з цими нормами помилку
може бути виправлено одним із таких
способів: через уточнюючий розрахунок,
через поточну декларацію, через нову
декларацію (якщо помилку виявлено до
закінчення граничного строку подання
декларації).

Відповідно до п. 4.2 згаданого Порядку
одночасно з декларацією повинні
подаватися всі необхідні додатки до
декларації, а також розшифровки
податкових зобов'язань та податкового
кредиту в розрізі контрагентів. У разі
подання уточнюючих розрахунків, в яких
проводиться коригування податкових
зобов'язань та/або податкового кредиту,
такі самі розшифровки подаються на
суму уточнення.

Уточнюючі розрахунки подаються і в
разі виправлення помилок у
розшифровках, які не вплинули на
правильність визначення показників
податкової декларації з ПДВ.

При цьому, пп. 4.1.2 п. 4.1 ст. 4 Закону №
2181-ІІІ визначено, що податкова
звітність, отримана контролюючим
органом від платників як податкова
декларація, що заповнена ним всупереч
правилам, зазначеним у затвердженому
порядку її заповнення, може бути не
визнана таким контролюючим органом як
податкова декларація.

Як вбачається з матеріалів справи та
обставин, встановлених попередніми
судовими інстанціями, позивачем було
використано право на виправлення
помилки, допущеної у податковій
звітності, через уточнюючий
розрахунок, який було прийнято
державним податковим органом. До того
ж, як вірно було зазначено судом першої
інстанції, позивачем було допущено
помилку у розшифровках, які не вплинули
на правильність визначення показників
податкової декларації з ПДВ.

Водночас, вирішуючи спір, суд першої
інстанції цілком обґрунтовано поклав у
основу судового рішення щодо
задоволення позовних допущені
процедурні порушення, які були вчинені
контролюючим органом щодо проведення
невиїзної документальної перевірки,
оскільки через відсутність процедури
допуску до камеральних або невиїзних
перевірок платник податків не в змозі
висловити свою незгоду із
правомірністю її призначення щодо
нього до моменту її призначення шляхом
недопуску до такої перевірки.

Також суд касаційної інстанції вважає
за потрібне зазначити, що будь - яке
автоматизоване співставлення не
віднесено до засобів перевірки
правильності та повноти визначення
податкових зобов'язань, а тому добуті
таким чином докази не можуть
визнаватись належними.

Так, Законом України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" визначено правові
засади регулювання, організації,
ведення бухгалтерського обліку та
складання фінансової звітності в
Україні.

Згідно ст. 3 названого Закону, податкова
звітність ґрунтується на даних
бухгалтерського обліку. Статтею 9
регламентовано, що підставою
бухгалтерського обліку господарський
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення таких
операцій. Первинні та зведені облікові
документи можуть бути складені на
паперових носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа,
дату і місце складання, назву
підприємства, від імені якого складено
документ, зміст та обсяг господарської
операції, одиницю її виміру, посади
осіб, відповідальних за здійснення
господарської операції і правильність
її оформлення, особистий підпис або
інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Підпунктом 7.2.3. п. 7.2 ст.7 Закону № 168/97-ВР
передбачено, що податкова накладна
складається у момент виникнення
податкових зобов'язань продавця у двох
примірниках. Оригінал податкової
накладної надаються покупцю, копія
залишається у продавця товарів (робіт,
послуг). Податкова накладна є звітним
податковим документом і одночасно
розрахунковим документом. Податкова
накладна виписується на кожну повну
або часткову поставку товарів (робіт,
послуг).

Разом з тим, програмне забезпечення
"Системи автоматизованого
співставлення податкового кредиту та
зобов'язань в розрізі контрагентів на
рівні ДПА", за допомогою якого
контролюючим органом було встановлено
невідповідність задекларованих
податкових зобов'язань контрагентами
позивача та податковим кредитом
останнього, до первинних або інших
документів, які зафіксовані в
бухгалтерському та податковому обліку
платника податків не відноситься.

Наведені обставини справи свідчать про
помилковість висновків апеляційного
суду щодо визнання рішення податкової
служби про нарахування позивачеві ПДВ
та санкцій за його несплату, прийнятим
відповідно до приписів чинного
законодавства.

Щодо вирішення спору в частині
позовних вимог про заборону Державній
податковій інспекції вчиняти будь - які
дії щодо стягнення з Товариства
визначеного податкового зобов'язання з
ПДВ у сумі 446 960,44 грн., то в цій частині
постанова суду першої інстанції,
залишена без змін апеляційною
інстанцією, не оскаржена сторонами,
відповідає закону і залишається без
змін з мотивів, наведених у постанові.

За викладених обставин суд першої
інстанції застосував норми
матеріального та процесуального права
та спір у справі вирішив правильно,
тому рішення суду апеляційної
інстанції підлягає скасуванню, а
рішення ухвалене судом першої
інстанції - залишенню в силі.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

У Х В А Л И В :

Касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Вторметхарків" задовольнити.

Постанову Харківського апеляційного
адміністративного суду від 21.03.2011 у
справі № 2а-12781/10/2070 скасувати та
залишити в силі постанову Харківського
окружного адміністративного суду від
23.12.2010.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, і
оскарженню не підлягає, крім як з
підстав, у строк та в порядку,
визначеними ст. ст. 237-2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий
О.В. Карась

Судді
Г.К. Голубєва

Н.Г. Пилипчук