Справа № 2а-2006/10/6/0170
Суддя: Рибченко А.О.
Дата ухвалення: 2014-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 серпня 2014 року м. Київ
К/9991/82109/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Рибченка А.О.

суддів:
Голубєвої Г.К.

Карася О.В.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу
Спеціалізованої державної податкової
інспекції по роботі з великими
платниками податків в м. Сімферополі
Автономної Республіки Крим

на постанову Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 12 квітня
2011 року

та ухвалу Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 02 листопада 2011 року

у справі № 2а-2006/10/6/0170

за позовом Відкритого акціонерного
товариства «Суднобудівний завод
«Залів»

до Державної податкової інспекції в м.
Керчі Автономної Республіки Крим,

Спеціалізованої державної податкової
інспекції по роботі з великими
платниками податків в м. Сімферополі
Автономної Республіки Крим

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 12 квітня 2011 року,
залишеною без змін ухвалою
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 02 листопада
2011 року, позов Відкритого
акціонерного товариства
«Суднобудівний завод «Залів» (далі -
ВАТ «Суднобудівний завод
«Залів»; позивач) до Державної
податкової інспекції в м. Керчі
Автономної Республіки Крим (далі - ДПІ в
м. Керчі Автономної Республіки Крим;
відповідач-1) та Спеціалізованої
державної податкової інспекції по
роботі з великими платниками податків
в м. Сімферополі Автономної Республіки
Крим (далі - СДПІ по роботі з великими
платниками податків в м. Сімферополі
Автономної Республіки Крим;
відповідач-2) задоволено. Визнано
протиправними та скасовано податкові
повідомлення-рішення № /0 від 30
грудня 2009 року та № /1
від 15 січня 2010 року. Стягнуто з
Державного бюджету України на користь
ВАТ «Суднобудівний завод «Залів» 3,40
грн. судового збору та 21 000,00 грн. витрат,
пов'язаних із проведенням судової
експертизи.

Не погоджуючись з прийнятими судовими
рішеннями у справі, відповідач-2
оскаржив їх в касаційному порядку до
Вищого адміністративного суду України.

В поданій касаційній скарзі, СДПІ
по роботі з великими платниками
податків в м. Сімферополі Автономної
Республіки Крим, посилаючись на
порушення судами першої та апеляційної
інстанцій норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати постанову Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 12 квітня 2011 року,
ухвалу Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 02 листопада
2011 року та прийняти нове рішення, яким у
задоволенні позову відмовити.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши
правильність застосування судами
попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України дійшла
висновку, що касаційну скаргу слід
відхилити, виходячи з таких підстав.

Судами першої та апеляційної
інстанцій встановлено, що
відповідачем-1 проведено невиїзну
документальну перевірку ВАТ
«Суднобудівний завод «Залів» з питань
достовірності нарахування суми
бюджетного відшкодування податку на
додану вартість на рахунок платника у
банку за жовтень 2008 року, листопад
2008 року, грудень 2008 року, січень 2009
року, лютий 2009 року, березень
2009 року, червень 2009 року, серпень 2009
року та вересень 2009 року, яка виникла за
рахунок від'ємного значення з податку
на додану вартість, що декларувалось за
жовтень 2008 року, листопад 2008 року,
грудень 2008 року, січень 2009 року, лютий
2009 року, березень 2009 року, червень 2009
року, серпень 2009 року та вересень
2009 року (з урахуванням отриманих
результатів зустрічних перевірок), за
результатами якої складено акт №
2029/23-4/14307251 від 30 грудня 2009 року.

На підставі зазначеного акту
перевірки ДПІ в м. Керчі Автономної
Республіки Крим прийнято податкове
повідомлення-рішення № /0 від 30
грудня 2009 року, яким позивачу
зменшено суму бюджетного
відшкодування (у тому числі заявленого
в рахунок зменшення податкових
зобов'язань наступних періодів)
податку на додану вартість у розмірі 964
635,00 грн. та визначено суму штрафних
(фінансових) санкцій у розмірі 201 571,50
грн.

За результатами
адміністративного оскарження, скаргу
позивача залишено без задоволення, а
також прийнято податкове
повідомлення-рішення № /1 від 15
січня 2010 року.

Перевіркою встановлено порушення
товариством підпункту 7.4.1 пункту 7.4,
підпункту 7.7.5 пункту 7.7 статті 7 Закону
України від 03 квітня 1997 року
№ 168/97-ВР «Про податок на додану
вартість» (в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин; далі
- Закон № 168/97-ВР) у зв'язку з
неправомірним заявленням до
бюджетного відшкодування сум податку
на додану вартість, несплачених до
бюджету
підприємствами-постачальниками та їх
контрагентами.

Обґрунтовуючи свою правову позицію,
контролюючий орган вказував, зокрема,
на наявність у ланцюгах постачання
підприємств, які не перебувають за
вказаним в Єдиному державному реєстрі
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців місцезнаходженням,
які припинені, а також на запити
стосовно діяльності яких не отримано
відповідей з інших органів державної
податкової служби.

Задовольняючи позов, суди попередніх
інстанцій виходили з наступних
мотивів, з якими погоджується суд
касаційної інстанції.

Пунктом 1.7 статті 1 Закону № 168/97-ВР
визначено, що податковий кредит - це
сума, на яку платник податку має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного періоду, визначена згідно з
цим Законом.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4
статті 7 Закону № 168/97-ВР податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Згідно з підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 статті
7 Закону № 168/97-ВР не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Статтею 1 Закону України від 16 липня 1999
року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік
та фінансову звітність в Україні» (далі
- Закон № 996-XIV) визначено, що первинним
документом є документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону
№ 996-XIV підставою для бухгалтерського
обліку господарських операцій є
первинні документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення.

Таким чином, підставою для виникнення у
платника права на податковий кредит з
податку на додану вартість є факт
реального здійснення операцій з
придбання товарів (робіт, послуг) з
метою їх використання в
оподатковуваних операціях, а також
оформлення відповідних операцій
належним чином складеними первинними
документами, які містять достовірні
відомості про обсяг та зміст
господарських операцій.

Як встановлено судами, фактичне
здійснення господарських операцій з
придбання позивачем в охоплені
перевіркою періоди у контрагентів
металовиробів та збірно-зварних робіт
засвідчується належним чином
складеними первинними, розрахунковими
та платіжними документами, а
податковим органом, в свою чергу,
будь-яких належних доказів на
підтвердження фіктивного характеру
проведених операцій не подано.

При цьому слід враховувати, що
податкове законодавство не ставить в
залежність виникнення у платника
податку на додану вартість права на
податковий кредит, який в подальшому
приймає участь у формуванні сум
бюджетного відшкодування, від
дотримання вимог податкового
законодавства іншими суб'єктами
господарювання, в тому числі тими, які
не були безпосередніми
постачальниками товарів (послуг).

Вимога пункту 1.8 статті 1 Закону №
168/97-ВР щодо надмірної сплати податку на
додану вартість як необхідної умови
повернення з бюджету сум податку його
платнику стосується саме цього
платника та сплати ним податку в ціні
придбання товарів (послуг) їх
постачальникам.

А відтак, якщо контрагенти не виконали
своїх зобов'язань щодо сплати податку
до бюджету, то це тягне
відповідальність та негативні
наслідки саме щодо цих осіб, однак
зазначена обставина не є підставою для
позбавлення платника податку-покупця
права на відшкодування податку на
додану вартість у разі, якщо останній
виконав усі передбачені законом умови
щодо отримання такого відшкодування та
має всі документальні підтвердження
розміру свого податкового кредиту.

За наведених обставин та з
урахуванням викладеного, колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України вважає постанову Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 12 квітня 2011 року та
ухвалу Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 02 листопада
2011 року такими, що прийняті з
правильним застосуванням норм
матеріального та процесуального права,
а тому суд касаційної інстанції не
знаходить підстав, які могли б
призвести до їх зміни чи скасування.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230,
231 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Спеціалізованої
державної податкової інспекції по
роботі з великими платниками податків
в м. Сімферополі Автономної Республіки
Крим відхилити, а постанову Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 12 квітня 2011 року та
ухвалу Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 02 листопада
2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав і в порядку, встановленими
главою 3 розділу IV Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий
Рибченко А.О.

Судді
Голубєва Г.К.

Карась О.В.