Справа № 145/886/14-а
Суддя: Ватаманюк Р.В.
Дата ухвалення: 2014-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 145/886/14-а
Головуючий у 1-й інстанції: Ратушняк І.О.
Суддя-доповідач: Ватаманюк Р.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2014 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Ватаманюка Р.В.

суддів: Мельник-Томенко Ж. М. Сторчака
В. Ю.

при секретарі: Сокольвак Ю.В.

за участю:

представника позивача: ОСОБА_2

третьої особи: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на
постанову Тиврівського районного суду
Вінницької області від 17 липня 2014 року
у справі за адміністративним позовом
ОСОБА_4 (далі - позивач) до Сутисківської
селищної ради Тиврівського району
Вінницької області (далі - відповідач),
третя особа на стороні відповідача, яка
не заявляє самостійних вимог на
предмет спору - ОСОБА_3 (далі - третя
особа) про визнання протиправним та
скасування рішення , -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з
адміністративним позовом до
відповідача в якому просила: визнати
протиправним та скасувати рішення 5
сесії 4 скликання Сутисківської
селищної ради Тиврівського району
Вінницької області "Про внесення змін в
рішення селищної ради" "Про передачу
землі у приватну власність",
затвердження технічної документації
та видачу Державного акту на право
приватної власності на землю від 29.12.2002,
згідно якого ОСОБА_5 передано у
приватну власність земельну ділянку
розміром 0,1500 га по АДРЕСА_1 для
обслуговування житлового будинку та
господарських будівель і споруд.

Постановою Тиврівського районного
суду Вінницької області від 17.07.2014
позов задоволено частково: визнано
протиправним та скасовано рішення 5
сесії 4 скликання Сутисківської
селищної ради Тиврівського районну
Вінницької області «Про внесення змін
в рішення селищної ради» «Про передачу
землі у приватну власність»,
затвердження технічної документації
та видачу Державного акту на право
приватної власності на землю від 29.12.2002
в частині передачі ОСОБА_5 у приватну
власність земельної ділянки розміром
0,1500 га по АДРЕСА_1 Тиврівського району
для обслуговування житлового будинку
та господарських будівель і споруд.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції, третя особа подала
апеляційну скаргу, в якій просить суд
скасувати вказане рішення та прийняти
нове, яким в задоволенні позову
відмовити.

Третя особа в судовому засіданні
вимоги апеляційної скарги підтримала в
повному обсязі та просила колегію
суддів їх задовольнити.

Представник позивача заперечив проти
задоволення вимог апеляційної скарги,
посилаючись на їх безпідставність та
просив залишити оскаржуване рішення
суду першої інстанції без змін.

Перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, заслухавши
пояснення сторін, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу необхідно
залишити без задоволення, а рішення
суду першої інстанції без змін з таких
підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України, суд
апеляційної інстанції переглядає
судові рішення суду першої інстанції в
межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що
відповідно до договору дарування від
07.05.1996 ОСОБА_5 подарувала позивачу
житловий будинок з добудовою та
господарськими спорудами, що
знаходиться по АДРЕСА_1

До предмету дарування згідно
вищезазначеного договору ввійшли: один
одноповерховий цегляний будинок під
літерою «А» житловою площею 16 кв.м., 1982
року побудови із зносом 6%, хліви «а-1,
а-2Б», льох «П/а-1» та огорожа « 1-1».

Побудований будинок належав ОСОБА_5, на
праві особистої власності, на підставі
свідоцтва, виданого виконкомом
Сутисківської селищної ради народних
депутатів від 14.02.1996 зареєстрованого
Вінницьким ОБТІ -19.02.1996 за № 1439.

Договір дарування 07.05.1996 було
посвідчено державним нотаріусом:
Тиврівської державної нотаріальної
контори, про що до реєстру внесено
запис № 575.

Прийнявши дар, позивач 21.08.1996 у
Вінницькому ОБТІ зареєструвала
вищезазначену нерухомість за собою,
про що свідчить запис під № Р 1439, що
зроблений на зворотній стороні
договору дарування.

Таким чином дане нерухоме майно, що
зареєстрована за адресою : АДРЕСА_1
належить позивачу на праві приватної
власності.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. Після
смерті позивач звернулась в Архівний
сектор Тиврівської районної державної
адміністрації Вінницької області із
запитом про надання інформації
стосовно земельної ділянки під
належним позивачу житловим будинком.

Відповідно до архівної довідки від
17.02.2014 за № 21-01/14-1 встановлено, що
рішенням 5 сесії 4 скликання
Сутисківської селищної ради
Тиврівського районну Вінницької
області «Про внесення змін в рішення
селищної ради» Про передачу землі у
приватну власність», затвердження
технічної документації та видачу
Державного актів на право приватної
власності на землю 29.12.2002 ОСОБА_5
передано у приватну власність земельну
ділянку розміром 0,2721 га по АДРЕСА_1 в
тому числі: для обслуговування
житлового будинку і господарських
будівель і споруд 0,1500 га; для ведення
особистого селянського господарства
0,1221 га.

Приймаючи оскаржуване рішення суд
першої інстанції виходив з того, що
починаючи з 21.08.19.96 ОСОБА_5, не будучи
фактичним власником житлового будинку
втратила і всі права на земельну
ділянку, де він був розташований та
необхідну для його обслуговування
земельну ділянку, а Сутисківська
селищна рада за даних обставин не мала
правових підстав для прийняття рішення
про передачу ОСОБА_5 у приватну
власність земельної ділянки та видачу
на неї державного акта.

Колегія суддів Вінницького
апеляційного адміністративного суду
погоджується з висновком суду першої
інстанції з таких підстав.

Відповідно до приписів ст. 41
Конституції України кожен має право
володіти користуватись і
розпоряджатись свою власністю.

Відповідно до статті 25 Закону України
"Про місцеве самоврядування в Україні"
№ 280/97-ВР від 21.05.1997 визначено, що
сільські, селищні, міські ради
правомочні розглядати і вирішувати
питання, віднесені Конституцією
України, цим та іншими законами до їх
відання.

Статтею 12 Земельного кодексу України
(далі - ЗК України) визначено
повноваження сільських, селищних,
міських рад у галузі земельних
відносин на території сіл, селищ, міст,
до яких належать, зокрема і
розпорядження землями територіальних
громад, підготовка висновків щодо
вилучення і викупу) та надання
земельних ділянок відповідно до цього
Кодексу, інформування населення щодо
вилучення (викупу), надання земельних
ділянок та інші.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЗК України
громадяни України набувають права
власності на земельні ділянки на
підставі: придбання за договором
купівлі-продажу, ренти, дарування, міни,
іншими цивільно-правовими угодами;
безоплатної передачі із земель
державної і комунальної власності;
приватизації земельних ділянок, що
були раніше надані їм у користування;
прийняття спадщини; виділення в натурі
(на місцевості) належної їм земельної
частки (паю).

Згідно ст. 30 ЗК України в редакції 1992
року, який діяв на момент укладення
договору дарування, при переході права
власності на будівлю і споруду разом з
цими об'єктами переходить у розмірах,
передбачених ст.67 ЗК України і право
власності або право користування
земельною ділянкою без зміни її
цільового призначення і якщо інше не
передбачено у договорі відчуження -
будівлі та споруди.

Окрім цього, п. 18 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ» № 7 від 16.04.2004 передбачено, що
вирішуючи спори про право власності на
земельну ділянку, суди мають виходити з
того, що: г) при переході права
власності на будівлі та споруди за
цивільно-правовими угодами, укладеними
до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями
чинної до цієї дати статті 30 ЗК України
до набувача від відчужувана переходить
належне йому право власності або право
користування земельною ділянкою, на
якій розташовані будівлі та споруди,
якщо інше не передбачалось у договорі
відчуження.

У відповідності з ст. 377 Цивільного
кодексу України до особи, яка набула
право власності на житловий будинок -
(крім багатоквартирного), будівлю або
споруду, переходить право власності,
право користування на земельну
ділянку, на якій вони розміщені, без
зміни її цільового призначення в
обсязі та на умовах, встановлених для
попереднього землевласника
(землекористувача). Розмір та
кадастровий номер земельної ділянки,
право на яку переходить у зв'язку з
переходом права власності на житловий
будинок, будівлю або споруду, є
істотними умовами договору, який
передбачає набуття права власності на
ці об'єкти (крім багатоквартирних
будинків).

Як вбачається з матеріалів справи
договір дарування житлового будинку
від 07.05.1996 не містить ніяких умов чи
застережень щодо земельної ділянки, а
тому необхідно застосовувати загальні
положення земельного законодавства,
яке діяло на час виникнення даних
правовідносин.

Вказаний договір посвідчений
державним нотаріусом Тиврівської
державної нотаріальної контори, про що
до реєстру внесено запис № 575 на даний
момент ніким не оспорюється і не
скасований в судовому порядку.

За правилами положень статей 116, 118 ЗК
України (в редакції чинній на момент
виникнення спірних правовідносин),
безоплатна передача земельних ділянок
у власність громадян проводиться у
разі приватизації земельних ділянок,
які перебувають у користуванні
громадян; одержання земельних ділянок
із земель державної і комунальної
власності в межах норм безоплатної
приватизації. Громадянин, зацікавлений
у приватизації земельної ділянки, яка
перебуває у його користуванні, подає
заяву до відповідної районної,
Київської чи Севастопольської міської
державної або сільської, селищної,
міської ради за місцезнаходженням
земельної ділянки. Рішення органів
виконавчої влади та органів місцевого
самоврядування щодо приватизації
земельних ділянок приймається на
підставі технічних матеріалів та
документів, що підтверджують розмір
земельної ділянки. У разі згоди
зазначених органів на передачу
земельної ділянки у власність
громадянам, вони дають дозвіл на
розробку проекту її приватизації.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 перехідних
положень ЗК України встановлено, що
рішення про передачу громадянам
України безоплатно у приватну
власність земельних ділянок, прийняті
органами місцевого самоврядування
відповідно до Декрету Кабінету
Міністрів України від 26 грудня 1992 року
"Про приватизацію земельних ділянок", є
підставою для виготовлення та видачі
цим громадянам або їх спадкоємцям
державних актів на право власності на
земельну ділянку за технічною
документацією щодо складання
документів, що посвідчують право на
земельну ділянку.

Водночас за умов існування
оскаржуваного рішення сесії про
передачу ОСОБА_5 у приватну власність
земельної ділянки площею 0,1500 га для
обслуговування житлового будинку,
позивач не має можливості реалізувати
своє право безоплатної приватизації
земельної ділянки у порядку ст. 118 ЗК
України.

Так, як слідує з матеріалів справи
зокрема з архівної довідки № 21-01/14-1 від
17.02.2014 що рішенням 5 сесії 4 скликання
Сутисківської селищної ради
Тиврівського районну Вінницької
області «Про внесення змін в рішення
селищної ради» Про передачу землі у
приватну власність», затвердження
технічної документації та видачу
Державного актів на право приватної
власності на землю 29.12.2002 ОСОБА_5
передано у приватну власність земельну
ділянку розміром 0,2721 га по АДРЕСА_1 в
тому числі: для обслуговування
житлового будинку і господарських
будівель і споруд 0,1500 га; для ведення
особистого селянського господарства
0,1221 га. Однак, починаючи з 21.08.1996 ОСОБА_5,
не являючись фактичним власником
житлового будинку втратила і всі права
на земельну ділянку, де він був
розташований та необхідну для його
обслуговування, а Сутисківська селищна
рада, у свою чергу, за даних обставин, не
мала правових підстав для прийняття
рішення про передачу ОСОБА_5 у приватну
власність земельної ділянки.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов правомірного висновку щодо
визнання протиправним та скасування
рішення 5-ої сесії 4-го скликання
Сутисківської селищної ради від 29.12.2002
в частині передачі у приватну
власність ОСОБА_5 земельної ділянки в
розмірі 0,1500 га для обслуговування
житлового будинку і господарських
будівель і споруд по АДРЕСА_1

Посилання апелянта на те, що судом
першої інстанції не враховано ту
обставину, що ухвалою Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 20.11.2013 аналогічний
адміністративний позов залишено без
розгляду в зв'язку із пропуском строку
звернення до суду визначеного ст. 99, в
порядку п. 9 ч. 1 ст. 155 КАС України,
апеляційний суд вважає безпідставними
з таких мотивів.

Із змісту вказаної ухвали Вінницького
апеляційного суду (а.с. 78-79) приймаючи
рішення про залишення
адміністративного позову без розгляду
апеляційний суд вказав, що суд першої
інстанції прийшов до передчасного
висновку про наявність підстав для
задоволення позову, не вирішивши
попередньо питання про щодо
дотримання позивачем строку звернення
до суду. При цьому апеляційним судом не
давалася оцінка спірним
правовідносинам, тобто не вирішувався
спір по суті.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 99 КАС України
адміністративний позов може бути
подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного
суду за захистом прав, свобод та
інтересів особи встановлюється
шестимісячний строк, який, якщо не
встановлено інше, обчислюється з дня,
коли особа дізналася або повинна була
дізнатися про порушення своїх прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 100 КАС України
вказує, що адміністративний позов,
поданий після закінчення строків,
установлених законом, залишається
без розгляду, якщо суд на підставі
позовної заяви та доданих до неї
матеріалів не знайде підстав для
визнання причин пропуску строку
звернення до адміністративного суду
поважними, про що постановляється
ухвала.

Позовна заява може бути залишена без
розгляду як на стадії вирішення
питання про відкриття провадження в
адміністративній справі без
проведення судового засідання, так і в
ході підготовчого провадження чи
судового розгляду справи (ч. 2 ст. 100 КАС
України).

Із змісту даних норм слідує, що суд
самостійно повинен перевірити чи
пропущено позивачем встановлений
строк звернення до суду, якщо так, то чи
є в матеріалах адміністративного
позову докази поважності причин його
пропуску. Саме такий висновок, повинен
міститися в мотивувальній частині
ухвали суду про відкриття провадження,
чи рішення по суті спору.

При цьому законодавець надав суду
право приймати рішення щодо поважності
пропуску строку звернення до суду
(вирішувати питання про залишення
адміністративного позову без розгляду)
як на стадії відкритті провадження так
і після, на протязі всього судового
розгляду справи.

Таким чином суд приймаючи рішення про
залишення адміністративного позову
без розгляду в зв'язку з пропущенням
строку звернення до суду після
відкриття провадження, повинен
особливо ретельно встановлювати
обставини які стосуються дотримання
строку звернення до суду, до яких
зокрема слід віднести: початок
перебігу строку, момент завершення
строку, та наявність (відсутність)
обставин які б свідчили про поважність
причин пропуску звернення до суду та
«добросовісність» заявника. Під
останнім слід розуміти обставини, які
свідчать про умисне ігнорування особою
яка звертається до суду правил щодо
строків такого звернення в т.ч. і
звернення із значним пропуском строку,
звернення до суду з пропуском строку з
метою отримання «незаконної вигоди»,
уникнення відповідальності, тощо.

При цьому слід згадати про правову
позицію Європейського суду з прав
людини, який в своїх рішеннях
неодноразово зазначав що строк
звернення до суду закріплений в нормах
національного законодавства не є
абсолютним.

На думку апеляційного суду правила
строку звернення до суду закріплені в
нормах КАС України є свого роду
«фільтром», який сприяє формуванню
законного і справедливого правосуддя,
унеможливлюючи зловживання правом на
звернення та стабілізуючи суспільні
відносини. Однак не можливо
застосовувати його як перешкоду для
звернення до суду для захисту
порушених прав та інтересів особи.

Розглядаючи дану справу суд першої
інстанції своєю ухвалою від 16.05.2014
визнав причини пропуску строку
звернення до суду поважними (а.с. 18). Суд
апеляційної інстанції з врахуванням
наведеного погоджується з таким
висновком.

Оскільки доводи апеляційної скарги
відповідача не ґрунтуються на вимогах
законодавства та не спростовують
висновків суду першої інстанції,
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи, та ухвалив судове
рішення з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
а тому підстави для його скасування або
зміни відсутні.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206,
212, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, - залишити
без задоволення, а постанову
Тиврівського районного суду
Вінницької області від 17 липня 2014 року,
- без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку
згідно ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі
09 вересня 2014 року .

Головуючий
Ватаманюк Р.В.

Судді
Мельник-Томенко Ж. М.

Сторчак В. Ю.