Справа № 815/4417/14
Суддя: Завальнюк І. В.
Дата ухвалення: 2014-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/4417/14
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2014 року Одеський
окружний адміністративний суд у
складі:

головуючого
судді - Завальнюк І.В.,

за участю секретаря - Чернобай
А.С.,

перекладача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі справу за
адміністративним позовом ОСОБА_3 до
Головного управління Державної
міграційної служби України в Одеській
області про визнання протиправним та
скасування рішення,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із даним
адміністративним позовом, в якому
просить скасувати рішення про відмову
в оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання його біженцем.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що у 2014 році він вдруге
звернувся до Головного управління
Державної міграційної служби України в
Одеській області із заявою про надання
захисту в Україні. Згідно повідомлення,
отриманого позивачем в липні 2014 року,
йому відмовлено в оформленні
документів для вирішення питання щодо
надання статусу біженця, відповідно до
ч.6 ст.8 Закону України «Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту». Позивач
зазначає, що він виїхав з Гвінеї (країна
постійного проживання) через
нестабільну політичну ситуацію в
країні та бажання здобуття вищої
освіти на території України. Він не має
можливості повернутися до своєї країни
через можливість ув'язнення. Так, його
батько був військовим, працював одним
із охоронців президента країни ОСОБА_7
і був причетний до замаху на його життя.
У разі повернення до Гвінеї позивач
може стати жертвою переслідувань, тому
він змушений знаходитись за межами
своєї країни та просити статус біженця
в Україні. Зважаючи на викладені
обставини, позивач звернувся до влади
України за захистом, однак йому
необґрунтовано було відмовлено у
наданні такого захисту, що й зумовило
його звернутися до суду.

В судовому засіданні позивач позовні
вимоги із викладених вище підстав
підтримав та просив задовольнити
позов, додатково пояснивши, що в його
житті жодних змін в періоді між першим
та другим зверненнями до міграційної
служби не відбулося.

Представник відповідача в судовому
засіданні позовні вимоги не визнала у
повному обсязі, в задоволені позову
просила відмовити, зазначивши, що між
наданою позивачем при поданні заяви
інформацією та при проведенні
протоколу співбесіди наявні
розбіжності та суперечливі факти, які
роблять неправдоподібним існування
обставин, на які позивач послався, як на
підставу для отримання захисту
України. Зважаючи на правомірність
оскаржуваного рішення при очевидно
необґрунтованій заяві позивача щодо
надання йому статусу біженця або
визнання особою, яка потребує
додаткового захисту, представник
відповідача просила відмовити у
задоволенні позову через його
необґрунтованість.

Вислухавши пояснення позивача та
представника відповідача, дослідивши
матеріали справи, суд дійшов висновку
про необґрунтованість
адміністративного позову та
відсутність підстав для його
задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Гвінеї,
уродженець Гвінеї Конкарі, м. Піта, за
національністю гвінеєць, за
віросповіданням мусульманин, етнічна
група - пюль, має середню освіту. У 2008
році позивач вперше приїхав до України
літаком (рейс Конкарі (Гвінея) -
Касабланка (Марокко) - Стамбул
(Туреччина) - Київ (Україна), за візою на
навчання до Національного
університету харчових технологій.

В анкеті особи, яка звернулася із
заявою про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, позивач зазначив, що з 2008 року
проживав в Україні у гуртожитку разом
із своїм товаришем. Одного разу він
виїхав до м. Києва і забув взяти свій
паспорт. До гуртожитку більше не
повертався, отже паспорт втрачений,
проте наявна копія національного
паспорту.

22 вересня 2010 року позивач вперше
звернувся до Управління міграційної
служби в Одеській області із заявою про
визнання біженцем. В обґрунтування
зазначеної заяви позивач вказував, що
його батько, будучи військовим,
працював одним із охоронців президента
ОСОБА_7. Через випадок замаху на
президента батько був змушений тікати,
оскільки замах здійснили деякі з
охоронців президента. За результатами
розгляду вказаної заяви позивачу було
відмовлено в оформленні документів.

23 червня 2014 року позивач повторно
звернувся до Головного управління
Державної міграційної служби України в
Одеській області із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

В обґрунтування вказаної заяви позивач
зазначив, що в 2008 році ситуація в
Конакрі була нестабільною. Його батьки
переживали за нього та вирішили
відправити на навчання в Україну. Після
прибуття позивача до України, колишній
президент країни ОСОБА_6 захворів.
Військові захотіли зробити переворот
та зміну влади в країні. ІНФОРМАЦІЯ_2
президент помер, в результаті чого
воєнні взяли владу у свої руки,
назвавши себе Національною радою
Демократії та розвитку. Батько
позивача був військовим та проживав
разом з цими військовими в одному
таборі. Позивач вважав, що його батько
заодно із військовими. Обіцянку
організувати нові вибори в кінці 2009
року військові не виконали. В 2009 році на
конференції в м. Конакрі виступив лідер
партії ОСОБА_7, який заявив, що він буде
балотуватися на пост президента
країни. Після цього політичні лідери
опозиційних партій країни
організували мітинг 11.09.2009 року проти
висунення його кандидатури. Мітинг
відбувся на стадіоні під назвою « 28
вересня» в м. Конакрі. Для розгону
мітингу ОСОБА_7 використав
президентську гвардію, в результаті
чого загинуло багато людей. В
організації мітингу ОСОБА_7 звинуватив
начальника своєї охорони ОСОБА_4, який
цього не заперечував. ОСОБА_4 хотів
створити свою команду проти ОСОБА_7, в
яку увійшов батько позивача. Одного
разу між військовими з команди ОСОБА_7
та команди ОСОБА_4, в яку входив батько
позивача, відбулася суперечка із
стріляниною, внаслідок чого ОСОБА_7
було поранено. Після цього батько із
родиною позивача виїхали із країни в
невідомому напрямку. Де перебуває
родина позивач він не знає.

Наказом заступника начальника
Головного управління ДМС в Одеській
області від 18.07.2014 року № 131 позивачу
відмовлено в оформленні документів для
вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, відповідно до ст.8
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту».

Оцінивши належність, допустимість,
достовірність наданих сторонами
доказів, а також достатність та
взаємний зв'язок у їх сукупності, суд
вважає зазначене рішення
обґрунтованим, а позовні вимоги не
підлягаючими задоволенню, у зв'язку з
наступним.

Із матеріалів особової справи № 2014OD0164
убачається, що підставою для прийняття
оскаржуваного рішення стала
суперечливість та розбіжність
інформації, наданої позивачем при
поданні заяви та під час співбесіди.

В ході офіційного з'ясування обставин у
справі судом, знайшли своє
підтвердження факти, які були
покладені в основу оскаржуваного
рішення. Так, при першому зверненні
позивач вказав, що виїхав з Гвінеї
через те, що його батько, будучи
військовим, працював одним із
охоронців президента ОСОБА_7. Через
випадок замаху на президента батьком
був змушений тікати, оскільки замах
здійснили деякі з охоронців
президента.

При другому зверненні на запитання,
чому його батько прийняв рішення про
участь у замаху на життя президента
країни позивач розповів, що його батько
особисто не приймав у цьому участь.

Крім того, при першому зверненні
позивач зазначив, що його батько був
членом партії ОСОБА_7 «Національна рада
за демократію та розвиток», а при
повторному зверненні повідомив, що
батько не входив до будь-якої
політичної партії.

Також у співбесіді та першій заяві
позивач повідомив, що його близькі
(батько, мати та брат з сестрою)
залишились на батьківщині, але в грудні
2009 року вся родина виїхала до Франції
та сподівається на отримання статусу
біженця. Про це йому повідомив батько
по телефону.

При цьому при повторному зверненні
позивач зазначив, що нічого не знає про
долю членів своєї сім'ї, зв'язок з ними
не підтримує, останній раз спілкувався
з батьком у 2009 році, і останній порадив
позивачу не повертатися до Гвінеї.

У співбесіді від 11.10.2010 року на
запитання, чи приймав батько позивача
участь у заколоті проти президента
країни, він відповів, що нічого про це
не знає, але саме цей факт позивач
виділив, яка причину його виїзду з
Гвінеї.

При першому зверненні за захистом
позивач назвав дату його в'їзду на
територію України 08.09.2008 року, а при
другому - 08.08.2008 року.

Перша заява ОСОБА_3 щодо набуття
статусу біженця була визнана цілком
невиправданою, оскільки не мала жодних
документальних підтверджень слів
позивача щодо неможливості повернення
на територію країни його громадянської
належності через загрозу небезпеки у
вигляді ув'язнення та жодного доказу
загрози переслідування позивача у
Гвінеї.

В якості підстави для захисту при
другому зверненні позивач зазначив, що
в Україні у нього безпечне життя і його
все влаштовує. На запитання, чи хоче
позивач виїхати до будь-якої іншої
країни Європи, останній повідомив, що
якби в нього були документи та
матеріальні можливості для цього, - він
би виїхав до будь-якої країни Європи та
відкрив би там власний бізнес.

У співбесіді 18.07.2014 року позивача
зазначив, що на момент виїзду з країни
постійного проживання він мав
національний паспорт та студентську
візу. Документи для виїзду позивач
оформлював незадовго до виїзду з
Гвінеї. Даний факт підтверджує, що
жодного переслідування з боку владних
органів та інших організацій не було.

Після приїзду на територію України в 2008
році позивач приступив до занять на
підготовчому курсі Національного
університету харчових технологій
(навчався з 2008 року по 2009 рік). Під час
проведення анкетування від 04.07.2014 року
позивач не вказав даний навчальний
заклад, а лише зазначив, що навчався на
підготовчих курсах в періоді 2009-2010 рр. в
Київському університеті фізичного
виховання та не закінчив їх через
нестачу коштів для їх оплати. Після
того як позивач припинив своє навчання,
починаючи приблизно з лютого-березня
2010 року, він залишився в Україні, ніде
не працював, та з 01.08.2010 року знаходився
нелегально на території України.

За захистом позивач звернувся лише
22.09.2010 року, - майже через 2 місяця після
закінчення дії студентської візи, що
свідчить про вимушений характер
звернення задля легалізації
знаходження позивача в Україні.

Відповідно до ч.5 ст.5 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
особа, яка на законних підставах
тимчасово перебуває в Україні, і під
час такого перебування в країні її
громадянської належності чи
попереднього постійного проживання
виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи
13 частини першої статті 1 цього Закону,
внаслідок яких вона не може
повернутися до країни свого походження
і має намір бути визнаною біженцем в
Україні або особою, яка потребує
додаткового захисту, повинна
звернутися до центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, до
закінчення строку перебування на
території України.

В даному випадку, в разі наявності
обґрунтованих побоювань зазнати
переслідувань в разі повернення до
країни своєї громадянської належності
після потрапляння до України позивачу
ніщо не перешкоджало звернутись за
захистом без зволікань, так само
подібне звернення ніяким чином не
вплинуло б на можливість його навчання
в Україні, враховуючи той факт, що він
прибув легально на підставі
студентської візи. Отже причиною
виїзду з батьківщини було не
побоювання зазнати переслідувань,
пошук кращих умов життя, здобуття
освіти.

Вирішуючи спір, суд враховує, що
ані під час анкетування, ані при
проведенні інтерв'ю позивач не зміг
довести існування погроз, небезпеки,
переслідування тощо; не було надано
жодних додаткових пояснень до
міграційної служби України, які б могли
якимось чином вплинути на розгляд його
особової справи в площині надання
додаткового захисту в Україні.

Крім того, суд критично оцінює надану
позивачем інформацію щодо оголошення
його у розшук в Гвінеї з підстав
родинних зв'язків із батьком, щодо
причетності якого до заколоту позивач
також надав суперечливу інформацію.
Так, судом встановлено, що інформація
викладена позивачем під час
співбесіди, показала, що його
побоювання стати жертвою
переслідування у разі повернення до
Гвінеї не є обґрунтованими, оскільки на
теперішній час політична ситуація в
Гвінеї змінилася. На теперішній час
правлячою партією в Гвінеї є партія RPG,
яка була опозиційною та разом з партією
UFR та іншими брала участь у
маніфестаціях у 2007 році. Лідер цієї
партії Альфа Конде зараз є президентом
Гвінеї, отже мета маніфестацій
опозиційних партій досягнута. Крім
того, члени опозиційних партій, які
організовували маніфестації, на
теперішній час є членами парламенту
(ухвала Вищого адміністративного суду
України від 30.01.2014 року по справі №
К/800/16/13). Отже жодних об'єктивних причин,
які б надавали позивачу підстави для
побоювання зазнати переслідування на
своїй батьківщині, на теперішній час не
існує.

Порядок регулювання суспільних
відносин у сфері визнання особи
біженцем, особою, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту,
втрати та позбавлення цього статусу, а
також встановлення правового статусу
біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту і яким надано
тимчасовий захист в Україні визначає
Закон України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» (далі - Закон).

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець - це
особа, яка не є громадянином України і
внаслідок обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону
додатковий захист - це форма захисту, що
надається в Україні на індивідуальній
основі іноземцям та особам без
громадянства, які прибули в Україну або
перебувають в Україні і не можуть або
не бажають повернутися в країну
громадянської належності або країну
попереднього постійного проживання
внаслідок обставин, які загрожують їх
життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону
встановлено, що особа, яка потребує
додаткового захисту, - це особа, яка не є
біженцем відповідно до Конвенції про
статус біженців 1951 року і Протоколу
щодо статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено
умови, за яких особа не визнається
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, зокрема не може
бути визнана біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, особа,
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус
біженців 1951 року і Протоколом 1967 року
поняття «біженець» включає в себе
чотири основні підстави, за наявності
яких особі може бути надано статус
біженця. Такими підставами є: 1)
знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або,
якщо особа не має визначеного
громадянства, за межами країни свого
колишнього місця проживання; 2)
наявність обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань; 3)
побоювання стати жертвою
переслідування повинно бути пов'язане
з ознаками, які вказані в Конвенції про
статус біженців, а саме: а) расової
належності; б) релігії; в)
національності (громадянства); г)
належності до певної соціальної групи;
д) політичних поглядів. 4) неможливістю
або небажанням особи користуватися
захистом країни походження внаслідок
таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради
Європейського Союзу Про мінімальні
стандарти для кваліфікації і статусу
громадян третьої країни та осіб без
громадянства як біженців чи як осіб,
які потребують міжнародного захисту з
інших причин, а також змісту цього
захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо
аспекти тверджень заявника не
підтверджуються документальними або
іншими доказами, ці аспекти не
вимагають підтвердження, якщо
виконуються наступні умови: заявник
зробив реальну спробу обґрунтувати
заяву; всі важливі факти, наявні в
його/її розпорядженні, були надані, і
було надано задовільне пояснення щодо
відсутності інших важливих фактів;
твердження заявника є зрозумілими та
правдоподібними та не суперечать
наявній конкретній та загальній
інформації у його справі; заявник подав
свою заяву про міжнародний захист
якомога раніше, якщо заявник не зможе
привести поважну причину відсутності
подачі цієї заяви; встановлено, що в
цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.6 ст.8 Закону рішення про
відмову в оформленні документів для
вирішення питань щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, приймаються за
заявами, які є очевидно
необґрунтованими, тобто якщо у
заявника відсутні умови, зазначені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, а також якщо заяви носять
характер зловживання: якщо заявник з
метою визнання його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, видає себе за іншу особу, а так
само за заявами, поданими особами, яким
було відмовлено у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, у зв'язку з відсутністю
підстав, передбачених для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, встановлених
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, якщо зазначені умови не
змінилися.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і
критеріїв з визначення статусу біженця
Управління Верховного Комісара ООН у
справах біженців (згідно з Конвенцією
про статус біженців 1951 року та
Протоколом щодо статусу біженців 1967
року), у кожному окремому випадку всі
необхідні факти повинні бути надані в
першу чергу самим заявником, і тільки
після цього особа, уповноважена
здійснювати процедуру надання статусу
біженця (перевіряючий), повинна оцінити
всі твердження і достовірність
переконань заявника.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для
надання статусу біженця, в першу чергу,
важлива оцінка клопотання шукача, а не
судження про ситуацію, яка склалася у
країні походження.

Під час розгляду заяви позивача про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, органом
міграційної служби встановлено, що ані
позивач особисто, ані члени його родини
за жодною із конвенційних ознак в
країні походження не переслідувались,
побоювання переслідування
достовірними доказами не підтверджені.
Аналогічні обставини встановлені
судом в ході офіційного з'ясування
обставин у справі.

Вирішуючи справу, суд враховує, що
позивач не володіє інформацією по
країні походження, де начебто йому
загрожує небезпека, у зв'язку із чим суд
погоджується із висновками
міграційної служби щодо
неправдоподібності покладених в
основу заяв фактів.

Аналіз матеріалів особової справи з
точки зору оцінки тверджень позивача в
контексті ситуації в країні його
громадянської належності дозволяє
зробити висновок, що позивач не
обґрунтував неможливість повернення
до країни громадянської належності
через індивідуальні побоювання стати
жертвою переслідувань за критеріями,
визначеними пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту».
З оцінки ситуації по країні
громадянської належності та аналізу
матеріалів особової справи позивача
випливає, що реальними обставинами
звернення позивача до міграційної
служби є мета легалізувати своє
перебування на території України та
влаштований побут.

В ході судового розгляду справи,
позивачем не було надано жодних
переконливих доказів, які б свідчили
про його переслідування на батьківщині
або наявність будь-яких підстав щодо
побоювань за своє життя та життя своїх
рідних на батьківщині.

Враховуючи вищевикладене та беручи до
уваги відсутність будь-яких доказів
існування зазначених переслідувань
стосовно позивача, з урахуванням
розбіжностей у поданій позивачем
інформації під час подання заяви та
проходження співбесіди, суд дійшов
висновку про обґрунтованість спірного
рішення Управління у справах біженців
та іноземців Головного управління
Державної міграційної служби України в
Одеській області від 18.07.2014 року № 131,
яким позивачу було відмовлено в
оформленні документів для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Таким чином, на підставі встановлених
судом фактів, суд приходить до висновку
про те, що при винесенні спірного
рішення відповідач діяв на підставі, у
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України; з використанням повноваження
з метою, з якою це повноваження надано,
обґрунтовано, пропорційно, своєчасно
та з урахуванням права особи на участь
у процесі прийняття рішення. У зв'язку
із цим підстави для скасування рішення
Головного управління Державної
міграційної служби України в Одеській
області від 18.07.2014 року № 131- відсутні.

Отже, з'ясувавши обставини у справі та
перевіривши всі доводи і заперечення
сторін, надавши правову оцінку наданим
доказам, суд дійшов висновку про
необґрунтованість позовних вимог, у
зв'язку із чим в задоволенні позову
слід відмовити у повному обсязі

Керуючись ст.ст. 158-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_3 до Головного управління
Державної міграційної служби України в
Одеській області про визнання
протиправним та скасування рішення
відмовити.

Постанова може бути оскаржена до
Одеського апеляційного
адміністративного суду через суд
першої інстанції шляхом подачі
апеляційної скарги в 10-денний строк з
дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено 11
вересня 2014 року.

Суддя
_______________ І.В.
Завальнюк