Справа № 826/7798/14
Суддя: Шулежко В.П.
Дата ухвалення: 2014-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04 серпня 2014 року 09:30
№ 826/7798/14
Окружний адміністративний суд міста
головуючого судді - Шулежка В.П.,
при секретарі судового засідання -
розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1 до Київської міської
ради, за участю третьої особи -
Центральної поліклініки Міністерства
внутрішніх справ України про визнання
протиправним та скасування рішення та
З позовом до Окружного
адміністративного суду міста Києва
звернулась ОСОБА_1 (далі - позивач) до
Київської міської ради (далі -
відповідач), за участю третьої особи -
Центральної поліклініки Міністерства
внутрішніх справ України (далі - третя
особа, ЦП МВС України) про визнання
протиправним та скасування рішення
Київської міської ради від 15.07.2010 року
№ 1297/4735 «Про надання Центральній
поліклініці Міністерства внутрішніх
справ України земельної ділянки для
експлуатації та обслуговування
Центральної поліклініки Міністерства
внутрішніх справ України на АДРЕСА_1»
та державного акту про право
постійного користування земельною
ділянкою, виданий на підставі цього
рішення.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що він, як співвласник
будинку та, відповідно, співкористувач
прибудинкової території, вважає, що
рішенням відповідача про передачу
земельної ділянки у постійне
користування ЦП МВС України порушено
його права та інтереси, а тому є
неправомірним та підлягає скасуванню.

У судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав
повністю, просив суд позов
задовольнити.

Відповідач в судове засідання не
прибув, про дату, час та місце розгляду
справи повідомлений належним чином,
заяви про розгляд справи за його
відсутності не подавав, письмових
заперечень проти позову не надав.

Представники третьої особи проти
позову заперечували та просили у
задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідно до ч.6 ст. 128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо немає перешкод для
розгляду справи в судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином
повідомленні про дату, час і місце
судового розгляду, суд має право
розглянути справу у письмовому
провадженні у разі відсутності потреби
заслухати свідка чи експерта.

З огляду на наведене та з урахуванням
вимог статті 128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд дійшов висновку про
доцільність розгляду справи в порядку
письмового провадження на підставі
наявних матеріалів справи.

Розглянувши подані документи і
матеріали, з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов,
судом встановлено наступне.

Рішенням Київської міської ради V сесії
VI скликання від 15.07.2010 року № 1297/4735
надано ЦП МВС України у постійне
користування земельну ділянку площею
0,20 га для експлуатації та
обслуговування Центральної
поліклініки Міністерства внутрішніх
справ України на АДРЕСА_1.

Позивач є співвласником квартири
АДРЕСА_1.

Позивач, вважаючи, що передача
земельної ділянки у постійне
користування відбувалась з грубим
порушенням прав суміжних користувачів,
на підставі фіктивних документів,
звернувся з відповідним позовом до
суду.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд дійшов
висновку про необґрунтованість
позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Статтею 2 Кодексу адміністративного
судочинства України встановлено, що
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Кодексу
адміністративного судочинства
України, справа адміністративної
юрисдикції - це переданий на вирішення
адміністративного суду
публічно-правовий спір, у якому хоча б
однією зі сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування,
їхня посадова чи службова особа або
інший суб'єкт, який здійснює владні
управлінські функції на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень.

У контексті ч. 1 ст. 6 Кодексу
адміністративного судочинства
України, завдання адміністративного
судочинства полягає у захисті
порушеного права та інтересу особи в
публічно-правових відносинах.

Частиною 3 ст. 2 КАС України визначено,
що у справах щодо оскарження рішень,
дій чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті вони на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Таким чином, завдання
адміністративного судочинства полягає
у захисті саме порушених прав особи у
публічно-правових відносинах з метою
перевірки прийняття оскаржуваних
рішень, вчинення дій суб'єктом владних
повноважень на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Земельного
кодексу України, власник або
землекористувач може вимагати
усунення порушень його прав на землю.

При цьому захист прав, свобод та
інтересів осіб передбачає наявність
встановленого судом факту їх
порушення.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про
об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку»,
прибудинкова територія є територія
навколо багатоквартирного будинку,
визначена актом на право власності чи
користування земельною ділянкою і
призначена для обслуговування
багатоквартирного будинку.

Отже, територія набуває статусу
прибудинкової виключно за умов, якщо
територія визначена актом на право
власності чи користування земельною
ділянкою та призначена для
обслуговування багатоквартирного
будинку.

Статтею 126 Земельного кодексу України
передбачено, що право власності на
земельну ділянку і право постійного
користування земельною ділянкою
посвідчується державними актами.

Відповідно до ч. 1 ст. 42 Земельного
кодексу України, земельні ділянки, на
яких розташовані багатоквартирні жилі
будинки, а також належні до них будівлі,
споруди та прибудинкові території
державної або комунальної власності,
надаються в постійне користування
підприємствам, установам і
організаціям, які здійснюють
управління цими будинками.

Згідно з ч. 4 ст. 42 Земельного кодексу
України встановлено, що розміри та
конфігурація земельних ділянок, на
яких розташовані багатоквартирні жилі
будинки, а також належні до них будівлі,
споруди та прибудинкові території,
визначаються на підставі відповідної
землевпорядної документації.

Частиною 1 ст. 369 Цивільного кодексу
України визначено, що співвласники
майна, що є у спільній сумісній
власності, володіють і користуються
ним спільно, якщо інше не встановлено
домовленістю між ними.

З наведених правових норм вбачається,
що земельна ділянка, на якій
розташований багатоквартирний жилий
будинок може бути передана у власність
або користування підприємствам,
установам і організаціям, які
здійснюють управління цим будинком.

З матеріалів справи вбачається, що
будинок по АДРЕСА_1 та його територія
навколо нього перебуває на балансі та
обслуговуванні в КП
«Липкижитлосервіс». Вказане
комунальне підприємство забезпечує
утримання вказаного будинку з моменту
його передачі у комунальну власність
територіальної громади м. Києва.

Відповідач у своїх запереченнях
зазначив, що землевпорядна
документація на прибудинкову
територію вказаного будинку не
оформлювалася, державні акти на
постійне землекористування або
договори оренди відносно неї не
укладалися.

За інформацією ДП «Державний земельний
кадастр», вказаній території
кадастровий номер не надався, а вказана
земельна ділянка обліковується за
територіальною громадою м. Києва.

З аналізу цільового призначення
земельних ділянок, на яких розташовані
багатоквартирні жилі будинки та норм
ст. 42 Земельного кодексу України
випливає, що в разі приватизації
громадянами квартир у такому будинку
земельна ділянка як така, що входить до
житлового комплексу, може передаватися
безоплатно у власність або надаватись
у користування лише об'єднанню
співвласників будинку, створеному
відповідно до Закону України від 29.11.2001
року «Про об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку» у порядку,
передбаченому постановою Кабінету
Міністрів України від 11.10.2002 p. № 1521 «Про
реалізацію Закону України «Про
об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку».

У такому разі земельна ділянка
належить співвласникам жилого будинку
на праві спільної сумісної власності
(ст. 366 Цивільного кодексу України), яка
разом із загальним майном і
неподільною часткою житлового
комплексу (допоміжні приміщення,
конструктивні елементи будинку, його
технічне обладнання) є майном
співвласників, які визначають порядок
його використання.

Отже, нормами земельного законодавства
не передбачено можливості передачі у
власність окремим співвласникам
багатоквартирних будинків земельної
ділянки або її частини, що свідчить про
відсутність підстав вважати, що
оскаржуване рішення порушує
безпосередньо право користування
позивача прибудинковою земельною
ділянкою та пов'язані з ним інші
цивільні права.

Разом з тим, станом на липень 2014 року
будинок АДРЕСА_1 належить до
комунальної власності та знаходиться
на балансі КП «Липкижитлосервіс».

З матеріалів справи вбачається, що з
метою виконання рішення Київської
міської ради народних депутатів від
17.02.1992 року №163 «Про проведення в м.
Києві інвентаризації земель та ведення
державного земельного кадастру»
представником землекористувача ЦП МВС
України, а також в присутності
представників суміжних
землекористувачів, в тому числі, КП
«Липкижитлосервіс» складено та
підписано акт встановлення та
узгодження зовнішніх меж земельної
ділянки від 25.10.2004 року.

Згідно вказаного акту вбачається, що
суміжними землекористувачами ніяких
претензій при встановленні меж
землекористування не заявлено, про що
свідчить цей акт, а також підписи
уповноважених представників вказаних
підприємств.

Більш того, позивачем не надано
відповідних правовстановлюючих
документів, що засвідчили наявність в
нього права користування
прибудинковою територією будинку по
АДРЕСА_1, а підписання та скріплення
печатками суміжними
землекористувачами, в тому числі, КП
«Липкижитлосервіс», акту встановлення
та узгодження в натурі зовнішніх меж
земельної ділянки від 25.10.2004 року
підтверджує відсутність спорів
стосовно меж фактично
використовуваних земельних ділянок
суміжними землекористувачами.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач
вказує на те, що проект землеустрою
щодо відведення земельної ділянки не
погоджений у встановленому законом
порядку органом охорони культурної
спадщини, а строк дії висновку
Головного управління охорони
культурної спадщини на момент
прийняття оскаржуваного рішення
закінчився.

Порядок погодження проекту
землеустрою щодо відведення спірної
земельної ділянки у м. Києві
регулювалися (на момент прийняття
спірного рішення) Земельним кодексом
України та Тимчасовим порядком
передачі (надання) земельних ділянок у
користування або у власність у м. Києві,
затвердженого рішенням Київської
міської ради від 15.07. 2004 року № 457/1867.

Відповідно до ч. 9 ст. 118 Земельного
кодексу України (в редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин), проект відведення
земельної ділянки погоджується серед
іншого з органами архітектури і
охорони культурної спадщини та
подається на розгляд відповідних
місцевої державної адміністрації або
органу місцевого самоврядування.

Як вбачається з матеріалів справи,
проект землеустрою погоджений,
зокрема, згодою Київського міського
голови від 28.11.2007 року, а також, як
вбачається з самого проекту, погоджено:
Головним управлінням містобудування,
архітектури та дизайну міського
середовища виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації) -
висновок №08-1735-В від 24.06.2009 року №19-6344
та лист від 21.09.2009 року №09-9471; ДП
«Інститут генерального плану міста
Києва» ВАТ «Київпроект» КМДА 27.05.2008
року №1234; Головним державним
санітарним лікарем м. Києва - висновком
№932 від 17.05.2008року, вих.№4022 від 22.05.2008
року; Державною службою з питань
національної культурної спадщини від
02.09.2008 року №22-2294/35 (ар.47 проекту
землеустрою); Печерською районною у м.
Києві державною адміністрацією 22.05.2008
року №2622/1/08; Головним управлінням
земельних ресурсів виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації) -
висновок №05-5228 від 22.10.2009 р.; Головним
управлінням Держкомзему у м. Києві
від14.12.2009 року №3386.

З проекту землеустрою вбачається, що
строк дії висновку Головного
управління охорони культурної
спадщини №3934 від 06.06.2008 року, на який
посилається позивач, було подовжено на
1 рік листом Головного управління
охорони культурної спадщини від 08.07.2009
року № 4230.

На підставі викладеного та наявних
доказів у справі суд приходить до
висновку, що позивачем не надано
належних та допустимих доказів того, що
оскаржуваним рішенням порушено його
права або охоронювані законом
інтереси, оскільки не доведено
вчинення таких порушень рішенням
суб'єкта владних повноважень.

Водночас, з поданої позовної заяви у
даній справі вбачається, що будинок
АДРЕСА_1 є комунальною власністю
переданий на баланс КП
«Липкижитлосервіс» та знаходиться на
його обслуговуванні.

Отже, у випадку порушення права на
суміжну зі спірною земельну ділянку, на
якій власне і знаходиться будинок
АДРЕСА_1, в якому співвласником
квартири є позивач, саме КП
«Липкижитлосервіс» вправі звертатись
з відповідним позовом до суду.

В той час, суд зазначає, що позивачем з
метою усунення перешкод, наявних, на
його думку, у користуванні земельної
ділянки чи користування прибудинковою
територією, обрано невірний спосіб
захисту порушених його прав та
інтересів, оскільки спори щодо
зобов'язання усунути перешкоди у
користуванні земельною ділянкою чи
користування прибудинковою територією
розглядаються в порядку цивільного
судочинства.

Враховуючи викладене, суд приходить до
висновку, що в позовній заяві наведені
обставини, які не підтверджуються
належними та допустимими доказами, що
свідчить про необґрунтованість та
безпідставність позовних вимог, отже, а
тому підстав для їх задоволення немає.

Частиною 1 статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що суд при вирішенні
справи керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно ст. 19 Конституції України,
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі і в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
Законами України.

Частинами 1 та 2 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
закріплено, що завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ. До
адміністративних судів можуть бути
оскаржені будь-які рішення, дії чи
бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України
встановлено інший порядок судового
провадження.

Відповідно до частини першої статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

В даному випадку, суд вважає, що
відповідач при прийнятті спірного
рішення діяв на підставі і в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та Законами України.

Натомість, позивач не довів суду та не
надав належних та допустимих доказів в
обґрунтування позовних вимог.

З урахуванням вищевикладеного, суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги є необґрунтованими та такими, що
не підлягають задоволенню.

Враховуючи положення ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, відшкодування судового збору
позивачу не підлягає.

Керуючись ст.ст. 94, 158-163 КАС України суд,-

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку шляхом подачі до
Окружного адміністративного суду
міста Києва апеляційної скарги на
постанову протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови. Копія
апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає до
Київського апеляційного
адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у
строк, встановлений ст. 186 КАС України,
постанова набирає законної сили після
закінчення цього строку.

Суддя
В.П. Шулежко