Справа № 2а-40/11
Суддя: Заверуха О.Б.
Дата ухвалення: 2014-08-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2014 року
Справа № 125730/11/9104

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді –
Заверухи О.Б.,

суддів –
Рибачука А.І., Старунського
Д.М.,

розглянувши в порядку письмового
провадження в місті Львові апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на постанову Косівського
районного суду Івано-Франківської
області від 16 березня 2011 року по справі
за позовом ОСОБА_1 до Управління
Пенсійного Фонду України в Косівському
районі Івано-Франківської області про
стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

21.12.2010 року ОСОБА_1 звернувся до суду із
позовом до Управління Пенсійного Фонду
України в Косівському районі
Івано-Франківської області, в якому, з
врахуванням заяви про уточнення
позовних вимог, просив визнати
незаконними дії відповідача щодо
відмови у перерахунку пенсії,
зобов’язати Управління Пенсійного
Фонду України в Косівському районі
Івано-Франківської області провести
таке нарахування пенсії відповідно до
вимог діючого законодавства України та
виплатити перераховану пенсію за
минулий період.

Постановою Косівського районного суду
Івано-Франківської області від 16
березня 2011 року в задоволенні позову
відмовлено.

Постанова суду першої інстанції
мотивована тим, що Управлінням
Пенсійного Фонду України в Косівському
районі Івано-Франківської області
пенсію позивачеві призначено та
перераховано відповідно до норм
чинного пенсійного законодавства
України. Крім того, суд першої
інстанції звертає увагу на пропущення
позивачем строку звернення до суду, що
є підставою для відмови в задоволенні
позову.

Не погодившись з вищенаведеною
постановою, ОСОБА_1 подав апеляційну
скаргу в якій просить скасувати
оскаржувану постанову та прийняти нову
якою задовольнити позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує
тим, що оскаржувана постанова є
незаконною та необґрунтованою,
оскільки суд першої інстанції порушив
норми матеріального і процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи, а висновки суду не
відповідають обставинам справи.

За відсутності клопотань від усіх осіб,
які беруть участь у справі, про розгляд
справи за їх участю, суд апеляційної
інстанції розглядає справу в порядку
письмового провадження за наявними у
справі матеріалами, оскільки таку може
бути вирішено на основі наявних у ній
доказів (ч. 1 ст. 197 КАС України із
змінами і доповненнями, внесеними
згідно із Законом України від 07.07.2010
року N 2453-VI), що є достатнім для розгляду
даної справи.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши обставини справи та доводи
апеляційної скарги, суд апеляційної
інстанції приходить до висновку про те,
що апеляційна скарга підлягає до
часткового задоволення з таких
підстав.

Як встановлено судом першої інстанції
ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є інвалідом 2-ї
групи внаслідок загального
захворювання, перебуває на обліку в
Управлінням Пенсійного Фонду України в
Косівському районі Івано-Франківської
області як одержувач з державної
пенсії по інвалідності відповідно до
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування».

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ч.3 ст. 46 Конституції
України пенсія, інші види соціальних
виплат та допомоги, що є основним
джерелом існування, мають
забезпечувати рівень життя, не нижчий
від прожиткового мінімуму,
встановленого законом.

Зазначена конституційна норма знайшла
своє часткове відображення в ч. 1 ст. 28
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», згідно якої мінімальний
розмір пенсії за віком за наявності у
чоловіків 25, а у жінок - 20 років
страхового стажу встановлюється у
розмірі прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність,
визначеного законом.

Проте, позивач має право на отримання
пенсії по інвалідності 2 групи
загального захворювання, а не пенсії за
віком за наявності повної тривалості
страхового стажу.

Розмір пенсії позивача, як інваліда 2
групи загального захворювання,
визначається за нормами ч.1 ст. 33 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування», згідно
якої пенсія по інвалідності залежно
від групи інвалідності призначається в
таких розмірах: інвалідам I групи - 100
відсотків пенсії за віком; інвалідам II
групи - 90 відсотків пенсії за віком;
інвалідам III групи - 50 відсотків пенсії
за віком, обчисленої відповідно до
статей 27 і 28 цього Закону.

Таким чином, відповідач, діючи на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені зазначеною
нормою закону, зобов’язаний був
призначити та виплачувати позивачу
пенсію в розмірі 90 відсотків пенсії за
віком.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач призначив, здійснював
перерахунок та виплату пенсії позивача
у чіткій відповідності до вимог ч.1 ст. 33
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», з дотриманням ч. 1 ст. 28
цього ж Закону щодо визначення розміру
пенсії за віком (з якої обчислювалася
пенсія позивача 90%) не нижче
прожиткового мінімуму, встановленого
законом. З кожним випадком
законодавчого збільшення розміру
прожиткового мінімуму відповідачем
здійснювався перерахунок пенсії
позивача (90% від загального розміру
пенсії за віком).

Згідно ч. 2 ст. 7 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» пенсії, інші види
соціальних виплат та допомоги, що є
основним джерелом існування, мають
забезпечувати рівень життя, не нижчий
від прожиткового мінімуму,
встановленого законом.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» до соціальних виплат
відносяться доплати, надбавки та
підвищення до зазначених виплат,
додаткову пенсію в порядку та за
рахунок коштів, визначених
законодавством.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач отримує підвищення до пенсії
як громадянам, які проживають в
гірських населених пунктах в розмірі
надбавки 20%, які обчислюються від 90 %
пенсії за віком, оскільки в ОСОБА_1
страховий стаж є менший ніж 25 років.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку про безпідставність
заявленого позову, оскільки пенсія
позивачеві призначена та перерахована
відповідно до норм чинного
законодавства України.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що
суд першої інстанції дійшов
правильного висновку про те, що ОСОБА_1
пропустив строк звернення до суду з
даним позовом за період з березня 2005
року до грудня 2009 року.

При цьому колегія суддів зазначає, що
зміст суб'єктивного права особи, в тому
числі права на звернення до суду, слід
визначати із застосуванням
законодавства, яке діяло на момент
виникнення відповідного права.

Неприпустимість зворотної дії
нормативно-правового акта полягає в
тому, що запроваджені ним нові норми не
можуть застосовуватися до
правовідносин, які існували до
набрання ним чинності.

Отже, приписи нового
нормативно-правового акта не можуть
змінити обсяг прав, який було
встановлено попередніми
нормативно-правовими актами.

Таким чином, тривалість і правила
обчислення строку звернення особи до
суду визначаються за тими правилами,
які були чинними на момент початку
перебігу відповідного строку.

Отже, тривалість строку звернення до
суду не змінюється в разі подальших
змін законодавства, яке регулює
відповідні відносини. Тому строк
звернення до суду розпочинається і
закінчується з урахуванням тієї
тривалості, яка передбачалася на
момент початку перебігу відповідного
строку.

При цьому тривалість строку звернення
до суду не змінюється залежно від того,
коли було реалізоване право на позов,
тобто не залежить від того, коли було
фактично пред'явлено позов.

До 30 липня 2010 року строк звернення до
адміністративного суду, в тому числі з
даним позовом, був визначений ч. 2 ст. 99
Кодексу адміністративного судочинства
України, відповідно до якої для
звернення до адміністративного суду за
захистом прав, свобод та інтересів
особи встановлюється річний строк,
який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Як правильно та обґрунтовано встановив
суд першої інстанції, позивач
пропустив строк звернення до суду з
даним позовом і при цьому не навів суду
поважних причин пропуску цього строку
та не подав заяви чи клопотання про
поновлення такого строку.

Однак колегія суддів дійшла висновку,
що суд першої інстанції помилково
відмовив ОСОБА_1В у задоволенні позову
в зв’язку з пропуском строку звернення
до суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 5 Кодексу
адміністративного судочинства України
адміністративне судочинство
здійснюється відповідно до
Конституції України, цього Кодексу та
міжнародних договорів, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України. Провадження в
адміністративних справах здійснюється
відповідно до закону, чинного на час
вчинення окремої процесуальної дії,
розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 100 Кодексу
адміністративного судочинства
України, в редакції, чинній на час
подання позовної заяви та прийняття
оскаржуваної постанови,
адміністративний позов, поданий після
закінчення строків, установлених
законом, залишається без розгляду, якщо
суд за заявою особи, яка його подала, не
знайде підстав для поновлення строку,
про що постановляється ухвала.

Таким чином, встановивши, що ОСОБА_1В
звернувся до суду з даним позовом із
пропуском встановленого
законодавством строку звернення до
адміністративного суду і не навів
доказів, які могли бути підставою для
поновлення цього строку, суд повинен
був залишити позовну заяву без
розгляду за період з березня 2005 року до
грудня 2009 року, а не відмовляти в позові
з цих підстав.

За наведених обставин колегія суддів
дійшла висновку, що оскаржувана
постанова підлягає скасуванню в
частині позовних вимог за період з
березня 2005 року до грудня 2009 року, із
залишенням цих позовних вимог без
розгляду, оскільки вона прийнята з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 197, п. 4 ч. 1 ст. 198,
ст. 202, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. ст. 206, 254 КАС
України, суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Постанову Косівського районного суду
Івано-Франківської області від 16
березня 2011 року у справі № 2а-40/11 –
скасувати в частині відмови в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
Управління Пенсійного Фонду України в
Косівському районі Івано-Франківської
області про перерахунок пенсії за
період з березня 2005 року до грудня 2009
року та залишити без розгляду ці
позовні вимоги в цій частині.

В решті постанову суду першої
інстанції залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили через п'ять днів після
направлення копій особам, які беруть
участь у справі, але може бути
оскаржена у касаційному порядку шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до адміністративного
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий:

О.Б. Заверуха

Судді:

А.І. Рибачук

ОСОБА_2