Справа № 2а/0570/13053/12
Суддя: Сорока М.О.
Дата ухвалення: 2014-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
У Х В А Л А

"03" вересня 2014 р. м. Київ
К/800/3064/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Сороки М.О.,Смоковича М.І.,Кравцова
О.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу за
позовом ОСОБА_4 до управління
Пенсійного фонду України в місті
Красний Луч Донецької області про
визнання недійсним рішення про
застосування фінансових санкцій, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову
Донецького апеляційного
адміністративного суду від 17 грудня 2012
року, -

встановив:

У жовтні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом, у якому просив визнати
недійсним рішення УПФ № 43 від 18.09.2012 про
застосування до нього фінансових
санкцій.

В обґрунтування позовних вимог
посилалась на те, що норми закону, які
були застосовані відповідачем при
прийнятті зазначеного рішення, а саме
пункт 5 частини дев'ятої статті 106
Закону України від 9 липня 2003 року №
1058-IV «Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» (далі - Закон №
1058-IV), втратили чинність відповідно до
Закону України від 8 липня 2010 року №
2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску
на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» (далі - Закон №
2464-VI).

Постановою Донецького окружного
адміністративного суду від 15 листопада
2012 року позов задоволено. Визнано
недійсним рішення УПФ від 18.09.2012 № 43 про
застосування фінансових санкцій за
несвоєчасне подання відомостей, що
використовуються в системі
персоніфікованого обліку в сумі 2268 грн.

Постановою Донецького апеляційного
адміністративного суду від 17 грудня 2012
року постанову суду першої інстанції
скасовано. Прийнято нову постанову про
відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить Вищий адміністративний суд
України скасувати рішення суду
апеляційної інстанції та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Перевіривши за наявними у справі
матеріалами доводи, викладені у
касаційній скарзі, правильність
застосування судом норм матеріального
та процесуального права і правової
оцінки обставин у справі у межах,
визначених статтею 220 Кодексу
адміністративного судочинства України
(КАС України), колегія суддів дійшла
висновку, що касаційна скарга
підлягає задоволенню.

Встановлено, що 18.09.2012 УПФ відносно
ОСОБА_4 складено акт № 36 про неподання
(несвоєчасне подання) звітності про
нарахування збору на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування за 2009 рік. На цій підставі
згідно пункту 5 частини 9 Закону № 1058-IV
відповідачем прийнято рішення № 43 від
18.09.2012 про застосування до позивача
фінансової санкції за несвоєчасне
подання відомостей, що використовують
в системі персоніфікованого обліку.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції дійшов висновку, що
Закон, на підставі якого позивачу
нараховані санкції, втратив чинність, а
тому рішення УПФ є протиправним.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи у задоволенні
позову, апеляційний суд виходив з того,
що позиція суду першої інстанції не
узгоджується зі змістом пункту 7
Прикінцевих та Перехідних положень
Закону № 2464-VI, оскільки зазначена норма
передбачає вчинення органами ПФУ
стягнення заборгованості зі сплати
страхових внесків та штрафних санкцій
відповідно до законодавства, що діяло
на момент їх виникнення, тобто в
порядку статті 106 Закону № 1058-IV.

Колегія суддів не погоджується з
вказаним висновком суду апеляційної
інстанції виходячи з наступного.

Пунктом 5 частини дев'ятої статті 106
Закону № 1058-ІV в редакції, яка діяла до 1
січня 2011 року, було передбачено
застосування виконавчими органами ПФУ
до страховиків за неподання,
несвоєчасне подання, подання не за
встановленою формою або подання
недостовірних відомостей, що
використовуються в системі
персоніфікованого обліку та іншої
звітності, передбаченої
законодавством, до територіальних
органів ПФУ фінансових санкцій, а саме
накладення штрафу у встановленому
розмірі.

Із набранням чинності з 1 січня 2011 року
Законом № 2464-VІ наведена вище норма
матеріального права із Закону № 1058-ІV
була виключена.

У той же час, згідно з абзацом п'ятим
пункту 7 Прикінцевих та перехідних
положень Закону № 2464-VI стягнення
заборгованості зі сплати страхових
внесків за діючими видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування та сум
штрафних санкцій, нарахованих та/або не
сплачених у період до 1 січня 2011 року, в
тому числі страхових внесків, строк
сплати яких на 1 січня 2011 року не настав,
здійснюється фондами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування відповідно до
законодавства, що діяло на момент
виникнення такої заборгованості або
застосування штрафних санкцій.
Погашення заборгованості з
використанням коштів, що надходять у
рахунок сплати єдиного внеску,
забороняється.

Абзацом шостим цього ж пункту
встановлено, що на період до повного
стягнення заборгованості зі сплати
страхових внесків за діючими видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування та сум
штрафних санкцій, нарахованих та/або не
сплачених у період до 1 січня 2011 року, в
тому числі нарахованих внесків, строк
сплати яких на 1 січня 2011 року не настав,
та відповідних штрафних санкцій за
фондами загальнообов'язкового
державного соціального страхування
зберігаються повноваження щодо
контролю за правильністю нарахування,
своєчасністю сплати страхових внесків,
застосування фінансових санкцій, якими
вони були наділені до набрання
чинності цим Законом.

Наведене правило щодо збереження
порядку стягнення та контрольних
функцій фондів загальнообов'язкового
державного соціального страхування,
передбачених законодавством, чинним до
1 січня 2011 року, поширюється лише на
заборгованість зі сплати страхових
внесків та сум штрафних санкцій, які
були нараховані та/або не сплачені до
зазначеної дати. Питання ж
відповідальності страховиків, не
пов'язані із такою заборгованістю,
знаходяться поза межами регулювання,
зокрема, Закону № 1058-ІV та абзаців
п'ятого, шостого пункту 7 Прикінцевих та
перехідних положень Закону № 2464-VI.

Враховуючи наведене, колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
дійшла висновку, що нарахування після 1
січня 2011 року управлінням ПФУ на
підставі пункту 5 частини дев'ятої
статті 106 Закону № 1058-ІV позивачу
штрафних санкцій за несвоєчасне
подання звітності, граничний строк
подання якої настав до цієї дати, є
протиправним.

Аналогічна правова позиція викладена у
постановах Верховного Суду України у
справах № 21-367а12, № 21-170а13.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що скасувавши рішення
місцевого суду, апеляційний суд
допустив порушення норм матеріального
та процесуального права, які призвели
до постановлення незаконного судового
рішення.

У відповідності із статтею 226 КАС
України суд касаційної інстанції
скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції та залишає в
силі рішення суду першої інстанції, яке
ухвалено відповідно до закону і
скасоване або змінене помилково.

Керуючись ст.ст. 222, 223, 226, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

у х в а л и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Постанову Донецького апеляційного
адміністративного суду від 17 грудня 2012
року - скасувати, залишивши без змін
постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 15 листопада
2012 року.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі і
може бути переглянута з підстав, у
строк та у порядку, визначених ст.ст.
235-244-2 КАС України.

Судді: