Справа № 826/5596/13-а
Суддя: Вівдиченко Т.Р.
Дата ухвалення: 2014-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
Головуючий у 1-й інстанції: Власенкова
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
У Х В А Л А

Іменем України

04 вересня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

Головуючого судді:
Вівдиченко Т.Р.

Суддів:
Борисюк Л.П.

Твердохліб В.А.

За участю секретаря:
Стеценко А.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 23 травня 2013 року у
справі за адміністративним позовом
ОСОБА_3 до Заступника голови Дарницької
районної у місті Києві державної
адміністрації Дзюби В.М., Дарницької
районної у місті Києві державної
адміністрації про визнання дій
протиправними, зобов'язання вчинити
певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач - ОСОБА_3 звернувся до суду з
позовом до Заступника голови
Дарницької районної у місті Києві
державної адміністрації Дзюби В.М.,
Дарницької районної у місті Києві
державної адміністрації, в якому, з
урахуванням уточнених позовних вимог,
просив:

- визнати протиправними дії Дарницької
районної в місті Києві державної
адміністрації щодо ненадання
інформації на його запит від 17 січня 2013
року;

- визнати протиправною бездіяльність
Дарницької районної в місті Києві
державної адміністрації щодо
ненадання у повному обсязі інформації
про порядок оскарження відмови,
викладеної в листі від 13 лютого 2013 року,
щодо задоволення його запиту на
інформацію від 17 січня 2013 року;

- зобов'язати Дарницьку районну в місті
Києві державну адміністрацію надати
інформацію у повному обсязі про
порядок оскарження відмови у
задоволенні запиту на інформацію від 17
січня 2013 року;

- зобов'язати Дарницьку районну в місті
Києві державну адміністрацію надати
копії документів, а саме висновки
служби у справах дітей з інформацією,
доступ до якої необмежений,
відповідно до інформаційного запиту
ОСОБА_3 від 17 січня 2013 року.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
23 травня 2013 року у задоволенні позову
відмовлено.

Не погодившись з постановою суду,
позивач - ОСОБА_3 звернувся з
апеляційною скаргою, просить скасувати
постанову суду першої інстанції та
прийняти нове рішення, яким
адміністративний позов задовольнити.

Сторони, будучи належним чином
повідомлені про дату, час та місце
розгляду заяви, в судове засідання не
з'явилися. Про причини своєї неявки суд
не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи
достатньо письмових доказів для
правильного вирішення заяви, а
особиста участь сторін в судовому
засіданні - не обов'язкова, колегія
суддів у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС
України визнала можливим проводити
розгляд заяви за відсутності
представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування
судового засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає, з наступних
підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України,
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції, 17
січня 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
Дарницької районної в місті Києві
державної адміністрації з
інформаційним запитом про надання
письмово наступної інформації -
рішення комісії з питань захисту прав
дитини за результатами проведення 12
липня 2012 року засідання комісії з
питань захисту прав дитини Дарницької
районної в м. Києві державної
адміністрації, на якому розглянуто
вісім звернень про позбавлення
батьківських прав.

Вищевказаний інформаційний запит
зареєстровано відповідачем 11 лютого 2013
року за вх № М-10/11/169.

13 лютого 2013 року Дарницькою районною в
місті Києві адміністрацією надано
відповідь на вказане звернення за
підписом заступника голови Дзюби В., у
якій повідомлено про відсутність
підстав для надання інформації щодо
рішень комісії з питань захисту прав
дитини Дарницької районної в місті
Києві державної адміністрації від 12
липня 2012 року, з посиланням на ст. 11, 21
Закону України "Про інформацію", ст. 24
Закону України "Про захист
персональних даних" та ст. 10 Закону
України "Про доступ до публічної
інформації".

Не погоджуючись з вищевказаною
відповіддю та вважаючи її неповною,
позивач звернувся до суду з даним
позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим
обставинам справи та висновкам суду
першої інстанції, колегія суддів
зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно ст. 32 Конституції України,
ніхто не може зазнавати втручання в
його особисте і сімейне життя, крім
випадків, передбачених Конституцією
України.

В силу ст. 12 Загальної декларації прав
людини 1948 року, ніхто не може зазнавати
безпідставного втручання у його
особисте і сімейне життя,
безпідставного посягання на
недоторканність його житла, таємницю
його кореспонденції або на його честь і
репутацію. Кожна людина має право на
захист законом від такого втручання
або таких посягань.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод 1950
року, кожен має право на повагу до свого
приватного і сімейного життя, до свого
житла і кореспонденції; органи
державної влади не можуть втручатись у
здійснення цього права, за винятком
випадків, коли втручання здійснюється
згідно із законом і є необхідним у
демократичному суспільстві в
інтересах національної та громадської
безпеки чи економічного добробуту
країни, для запобігання заворушенням
чи злочинам, для захисту здоров'я чи
моралі або для захисту прав і свобод
інших осіб.

Пунктом 1 ст. 17 Міжнародного пакту про
громадянські і політичні права 1966 року
передбачено, що ніхто не повинен
зазнавати свавільного чи незаконного
втручання в його особисте і сімейне
життя, свавільних чи незаконних
посягань на недоторканність його житла
або таємницю його кореспонденції чи
незаконних посягань на його честь і
репутацію.

Згідно ч. 3 ст. 269 Цивільного кодексу
України, фізична особа не може
відмовитися від особистих немайнових
прав, а також не може бути позбавлена
цих прав.

В силу частин першої та другої статті
11 Закону України "Про інформацію" від 02
жовтня 1992 року №2657-XII, інформація про
фізичну особу (персональні дані) -
відомості чи сукупність відомостей про
фізичну особу, яка ідентифікована або
може бути конкретно ідентифікована. Не
допускаються збирання, зберігання,
використання та поширення
конфіденційної інформації про особу
без її згоди, крім випадків, визначених
законом, і лише в інтересах
національної безпеки, економічного
добробуту та захисту прав людини. До
конфіденційної інформації про фізичну
особу належать, зокрема, дані про її
національність, освіту, сімейний стан,
релігійні переконання, стан здоров'я, а
також адреса, дата і місце народження.

Пунктом 3 ч. 3 ст. 10 Закону України "Про
доступ до публічної інформації" від 13
січня 2011 року № 2939-VI, розпорядники
інформації, які володіють інформацією
про особу, зобов'язані вживати заходів
щодо унеможливлення несанкціонованого
доступу до неї інших осіб.

З огляду на вищенаведене, поняття
особистого не є вичерпним, оскільки ця
частина приватної сфери людської
життєдіяльності полягає в
різноманітних правовідносинах
(немайнового та майнового характеру),
стосунках, явищах, подіях, інших даних і
відомостях про особу, які
характеризують її як особистість.
Дефініція поняття "особисте життя" має
викладатися в кожному випадку
самостійно, враховуючи різноманітні
аспектами його застосування.

Так, відповідно до ст. 20 Закону України
"Про інформацію", за порядком доступу
інформація поділяється на відкриту та
з обмеженим доступом. Відкритою є
будь-яка інформація, крім тієї, що
віднесена законом до інформації з
обмеженим доступом.

Згідно ч.1 ст. 1 Закону України "Про
доступ до публічної інформації",
публічна інформація - це відображена та
задокументована будь-якими засобами та
на будь-яких носіях інформація, що була
отримана або створена в процесі
виконання суб'єктами владних
повноважень своїх обов'язків,
передбачених чинним законодавством,
або яка знаходиться у володінні
суб'єктів владних повноважень, інших
розпорядників публічної інформації,
визначених цим Законом.

В силу ст. 6 Закону України "Про доступ
до публічної інформації", інформацією з
обмеженим доступом є конфіденційна
інформація; таємна інформація;
службова інформація.

Статтею 21 Закону України "Про
інформацію" передбачено, що
конфіденційною є інформація про
фізичну особу, а також інформація,
доступ до якої обмежено фізичною або
юридичною особою, крім суб'єктів
владних повноважень. Конфіденційна
інформація може поширюватися за
бажанням (згодою) відповідної особи у
визначеному нею порядку відповідно до
передбачених нею умов, а також в інших
випадках, визначених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України
"Про інформацію", до конфіденційної
інформації про фізичну особу належать,
зокрема, дані про її національність,
освіту, сімейний стан, релігійні
переконання, стан здоров'я, а також
адреса, дата і місце народження.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
забороняється не лише збирання, а й
зберігання, використання та поширення
конфіденційної інформації про особу
без її попередньої згоди, крім
випадків, визначених законом, і лише в
інтересах національної безпеки,
економічного добробуту, прав та свобод
людини.

Так, до конфіденційної інформації,
зокрема, належать свідчення про особу
(освіта, сімейний стан, релігійність,
стан здоров'я, дата і місце народження,
майновий стан та інші персональні
дані).

Крім того, вищевказане узгоджується з
рішенням Конституційного суду України
від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012 у справі за
конституційним поданням Жашківської
районної ради Черкаської області щодо
офіційного тлумачення положень частин
першої, другої статті 32, частин
другої, третьої статті 34 Конституції
України.

У відповідності до даного рішення,
Конституційний суд України вирішив, що
в аспекті конституційного подання
положення частин першої, другої статті
32, частин другої, третьої статті 34
Конституції України слід розуміти
так:

- інформацією про особисте та сімейне
життя особи є будь-які відомості та/або
дані про відносини немайнового та
майнового характеру, обставини, події,
стосунки тощо, пов'язані з особою та
членами її сім'ї, за винятком
передбаченої законами інформації, що
стосується здійснення особою, яка
займає посаду, пов'язану з виконанням
функцій держави або органів місцевого
самоврядування, посадових або
службових повноважень. Така інформація
про особу є конфіденційною;

- збирання, зберігання, використання та
поширення конфіденційної інформації
про особу без її згоди державою,
органами місцевого самоврядування,
юридичними або фізичними особами є
втручанням в її особисте та сімейне
життя. Таке втручання допускається
винятково у випадках, визначених
законом, і лише в інтересах
національної безпеки, економічного
добробуту та прав людини.

Крім того, вищенаведеним рішенням
встановлено, що перелік даних про
особу, які визнаються як конфіденційна
інформація, не є вичерпним. Положення
частини другої статті 32 Основного
Закону України передбачають вичерпні
підстави можливого правомірного
втручання в особисте та сімейне життя
особи (в тому числі й тієї, яка займає
посаду, пов'язану з функціями держави
або органів місцевого самоврядування,
та членів її сім'ї). Такими підставами є:
згода особи на збирання, зберігання,
використання та поширення
конфіденційної інформації стосовно
неї, а також, у разі відсутності такої
згоди, випадки, визначені законом, і
лише в інтересах національної безпеки,
економічного добробуту та прав людини.

З огляду на вищенаведене, колегія
суддів вважає, що відповідачем
правомірно віднесено зміст рішення
комісії з питань захисту прав дитини за
результатами проведення 12 липня 2012
року засідання комісії з питань
захисту прав дитини Дарницької
районної в місті Києві державної
адміністрації до конфіденційної
інформації та прийнято рішення про
обмеження у доступі до неї, оскільки
вказане рішення стосується конкретних
осіб, щодо яких вирішено питання.

Також, необґрунтованими є посилання
позивача на те, що відповідач
зобов'язаний був йому надати
інформацію, яка не містить
конфіденційного характеру, оскільки
відповідно до інформаційного запиту
ОСОБА_3 від 17 січня 2013 року, позивач
просить надати йому рішення Комісії з
питань захисту прав дитини Дарницької
районної в місті Києві державної
адміністрації та не вказує, яка саме
інформація йому потрібна.

Водночас, позивач не зазначив, яку іншу
інформацію з необмеженим доступом
містить або може містити рішення від 12
липня 2012 року, що свідчить про
відсутність порушеного права позивача
у зв'язку з відмовою у її отриманні.

Стосовно позовних вимог щодо
зобов'язання Дарницьку районну в місті
Києві державну адміністрацію надати
копії документів, а саме - висновки
Служби у справах дітей з інформацією
доступ до якої необмежений по суті
інформаційного запиту ОСОБА_3 від 19
січня .2013 року, то колегія суддів також
погоджується з висновком суду першої
інстанції про відмову в цій частині
позовних вимог, оскільки вказаний
інформаційний запит не містив вимоги
щодо надання висновків Служби у
справах дітей.

Також, колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції правомірно відмовив у
задоволенні позовної вимоги в частині
зобов'язання відповідача надати
інформацію в повному обсязі про
порядок оскарження відмови у
задоволенні запиту на інформацію,
оскільки листом від 17 травня 2013 року
позивачу вже роз'яснено порядок
оскарження відмови у задоволенні
запиту на інформацію, тобто на час
прийняття судового рішення по суті
дана вимога визнана відповідачем, а
порушені права позивача відновлені.

Аналізуючи обставини справи та норми
чинного законодавства, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про необґрунтованість
позовних вимог ОСОБА_3 та відмову у
задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

При цьому, доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції та не знайшли свого
належного підтвердження в суді
апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 159 КАС України,
обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин у адміністративній
справі, підтверджених такими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

З підстав вищенаведеного, колегія
суддів дійшла висновку, що суд першої
інстанції вірно встановив фактичні
обставини справи, дослідив наявні
докази, надав їм належну оцінку та
прийняв рішення, з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
а тому підстав для його скасування не
вбачається.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 198, 200, 205, 206, 212, 254
КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без
задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 23 травня 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складення
в повному обсязі шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя:
Вівдиченко Т.Р.

Судді:
Борисюк Л.П.

Твердохліб В.А.

Повний текст ухвали виготовлено 09.09.2014
року.

Головуючий суддя
Вівдиченко Т.Р.

Судді:
Борисюк Л.П.

Твердохліб В.А.