Справа № 818/909/14
Суддя: Бенедик А.П.
Дата ухвалення: 2014-08-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2014 р.Справа № 818/909/14Колегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Бенедик А.П.

Суддів: Водолажської Н.С. , Філатова Ю.М.

за участю секретаря судового засідання
Зарицької Т.В.

представника позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Державного реєстратора прав на
нерухоме майно Реєстраційної служби
Сумського міського управління юстиції
Сумської області Приходько Ірини
Миколаївни на постанову Сумського
окружного адміністративного суду від
04.06.2014р. по справі №818/909/14

за позовом ОСОБА_3

до Державного реєстратора прав на
нерухоме майно Реєстраційної служби
Сумського міського управління юстиції
Сумської області Приходько Ірини
Миколаївни

про скасування рішення та зобов`язання
вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_3, звернулась до суду із
адміністративним позовом до
Державного реєстратора прав на
нерухоме майно Реєстраційної служби
Сумського міського управління юстиції
Сумської області Приходько Ірини
Миколаївни, в якому просити визнати
протиправним та скасувати Рішення №
11938156 від 26.03.2014 р., яким відмовлено у
державній реєстрації права власності
та зобов'язати провести державну
реєстрацію права позивача на нерухоме
майно, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог вказує,
що за результатами розгляду заяви
позивача про реєстрацію права
власності на житловий будинок,
розташований в АДРЕСА_1, державним
реєстратором прийняте оскаржуване
рішення про відмову у державній
реєстрації. Підставою для відмови
відповідач визначив те, що документи,
подані для проведення державної
реєстрації прав не відповідають
вимогам, або не дають змоги встановити
відповідність заявлених прав
документам, що їх посвідчують, а саме:
поданим рішенням суду не припинено
право спільної часткової власності на
житловий будинок та не визнано право
власності на об'єкт нерухомого майна
щодо якого подано заяву про державну
реєстрацію, як на окремий об'єкт.
Позивач не погоджується із прийнятим
рішенням, вважає його незаконним та
необґрунтованим, оскільки заявником
було в повному обсязі дотримано
передбачений законом порядок
проведення державної реєстрації, а
надані документи в повному обсязі
засвідчують право власності на
житловий будинок. В свою чергу, ані
положення Закону України "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень", ані Постанови КМУ
"Про затвердження Порядку державної
реєстрації прав на нерухоме майно та їх
обтяжень і Порядку надання інформації
з Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно", не передбачають
необхідності подання рішення про
припинення спільної часткової
власності для особи, яка здійснила
виділ, і набуття права власності на
об'єкт, що утворився внаслідок виділу.
Вказує, що оскільки згідно положень ч. 3
ст. 364 Цивільного кодексу України (далі -
ЦК України) вказані юридичні наслідки є
похідними виділу, в зв'язку з чим, права
позивача на нерухоме майно підлягають
реєстрації на підставі рішення
Ковпаківського районного суду м. Суми
по справі №592/4814/13-ц від 22.07.2013 р. про
виділ.

Постановою Сумського окружного
адміністративного суду від 04.06.2014 року
адміністративний позов було
задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано
рішення Державного реєстратора прав на
нерухоме майно Реєстраційної служби
Сумського міського управління юстиції
Сумської області № 11938156 від 26.03.2014р. про
відмову у державній реєстрації прав на
нерухоме майно, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1.

В задоволенні вимог про стягнення з
Державного бюджету України витрат на
правову допомогу в розмірі 2435, 00 грн.
відмовлено.

Відповідач, не погодившись із судовим
рішенням, подав апеляційну скаргу, в
якій просить скасувати постанову
Сумського окружного адміністративного
суду від 04.06.2014 року та прийняти нове
рішення, яким відмовити у задоволенні
позовних вимог.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної
скарги, відповідач посилається на
прийняття оскаржуваної постанови з
порушенням норм матеріального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи.

Вказує, що задовольняючи позовні
вимоги, суд першої інстанції дійшов до
неправомірного висновку про
протиправність оскаржуваного рішення.
Зазначив, що під час розгляду заяви про
реєстрацію права власності було
встановлено, що рішення Ковпаківського
районного суду м. Суми від 22.07.2013 р. по
справі № 592/4814/13-ц в резолютивній
частині не містить інформації про
розмір частки, що виділяється із
спільної часткової власності, яка
згідно договору дарування житлового
будинку №60 від 11.08.1995 року становила
69/100 частини. Крім того, рішенням суду
позивачу виділяється в натурі належна
їй на праві власності частина
житлового будинку з надвірними
будівлями, що на плані присадибної
ділянки від 17.05.2012 р. позначаються
наступним чином: житловий будинок "А-І",
прибудова "а4", погріб "пг1", ганок, сарай
"Е", гараж "Д". В той же час, в наданому
технічному паспорті складові частини
позначені наступним чином: житловий
будинок "А-І", прибудова "а", прибудова
"а4", погріб "пг1", ганок, сарай "Е", гараж
"Д". Тобто, прибудова "а" відсутня в
рішенні суду, але зазначена в
технічному паспорті. Враховуючи
наведене, відповідачем було правомірно
прийнято оскаржуване рішення про
відмову у реєстрації права власності.

Позивач надав письмові заперечення на
апеляційну скаргу, в яких просив
залишити її без задоволення, а
постанову суду першої інстанції - без
змін.

У судовому засіданні представник
позивача заперечував проти
задоволення апеляційної скарги та
просив відмовити в її задоволенні.

Відповідача у судове засідання не
з'явився, про дату, час та місце
розгляду справи був повідомлений у
встановленому законом порядку, надав
заяву, в якій просив розглянути справу
без уповноваженого представника.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника позивача, перевіривши
рішення суду та доводи апеляційної
скарги, дослідивши письмові докази,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено під час апеляційного
розгляду, що 26.03.2014 року представником
позивача до Реєстраційної служби
Сумського міського управління юстиції
Сумської області була подана заява про
реєстрацію права власності на житловий
будинок, за адресою: АДРЕСА_1, до якої
були додані договір дарування від
11.08.1995 р., довідка Головного управління
Держкомзему у Сумській області від
11.09.2012 р., рішення суду від 22.07.2013 р. по
справі №592/4814/13-ц, витяг із рішення
Виконавчого комітету Сумської міської
ради від 18.02.2014 р., довідка Управління
майна комунальної власності від 03.03.2014
р. та технічний паспорт від 02.12.2013 р.

За результатами розгляду указаної
заяви та доданих до неї документів,
державним реєстратором прав на
нерухоме майно Реєстраційної служби
Сумського міського управління юстиції
Сумської області Приходько І.М. 26.03.2014
року прийняте рішення №11938156 про
відмову у державній реєстрації права
власності на житловий будинок.

Підставою для прийняття рішення
відповідачем були визначені положення
ст. 24 Закону України "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень", зокрема те, що
"подані документи не відповідають
вимогам або не дають змоги встановити
відповідність заявлених прав
документам, що їх посвідчують, а саме:
поданим рішенням суду не припинено
право спільної часткової власності на
житловий будинок та не визнано право
власності на об'єкт нерухомого майна
щодо якого подано заяву про державну
реєстрацію, як на окремий об'єкт".

Крім того, обґрунтовуючи правомірність
оскаржуваного рішення під час судового
розгляду справи, відповідач також
зазначив, що підставою для відмови у
державній реєстрацій права власності
позивача стало те, що рішенням суду
виділено в натурі належна їй на праві
власності частина житлового будинку з
надвірними будівлями, що на плані
присадибної ділянки від 17.05.2012 р.
позначаються наступним чином: житловий
будинок "А-І", прибудова "а4", погріб "пг1",
ганок, сарай "Е", гараж "Д", а в наданому
технічному паспорті складові частини
позначені наступним чином: житловий
будинок "А-І", прибудова "а", прибудова
"а4", погріб "пг1", ганок, сарай "Е", гараж
"Д". Тобто, прибудова "а" відсутня в
рішенні суду, але зазначена в
технічному паспорті.

Враховуючи зазначені обставини,
державний реєстратор вважає, що мав
право відмовити позивачу у державній
реєстрації права власності з підстав,
визначених п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону України
"Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень".

Позивач, не погоджуючись і вказаним
рішенням, звернувся до суду із даним
позовом.

Колегія суддів зауважує, що оскільки
судове рішення в частині відмови в
задоволенні позовних вимог жодною із
сторін не оскаржуються, то згідно із
положеннями ч. 1 ст. 195 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі - КАС України) воно не підлягає
апеляційному перегляду.

Разом з тим, задовольняючи частково
позовні вимоги, суд першої інстанції
виходив з того, що приймаючи
оскаржуване рішення державний
реєстратор дійшов до неправомірного
висновку про те, що подані документи не
відповідають вимогам або не дають
змоги встановити відповідність
заявлених прав документам, що їх
посвідчують. Посилання відповідача, як
на підставу відмови у проведенні
державної реєстрації, на те, що поданим
рішенням суду не припинено право
спільної часткової власності та не
визнано право власності на виділену
частку, як окремий об'єкт нерухомості, є
необґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції,
враховуючи наступне.

У своїй діяльності, при проведені
державної реєстрації речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень,
державний реєстратор керується
Конституцією України, Цивільним
кодексом України, Законом України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень",
Порядком державної реєстрації прав на
нерухоме майно та їх обтяжень,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України N868 від 17.10.2013 р.

Відповідно до ст. 182 ЦК України, право
власності та інші речові права на
нерухомі речі, обтяження цих прав, їх
виникнення, перехід і припинення
підлягають державній реєстрації.
Державна реєстрація прав на
нерухомість є публічною, здійснюється
відповідним органом, який зобов'язаний
надавати інформацію про реєстрацію та
зареєстровані права в порядку,
встановленому законом. Порядок
проведення державної реєстрації прав
на нерухомість та підстави відмови в
ній встановлюються законом.

Обов'язковість процедури реєстрації
речових прав встановлена ч. 3 ст. 3
Закону України "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень", відповідно до
якої права на нерухоме майно та їх
обтяження, які підлягають державній
реєстрації відповідно до цього Закону,
виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч.1 ст. 4 вищенаведеного
Закону, обов'язковій державній
реєстрації підлягають речові права та
обтяження на нерухоме майно, розміщене
на території України, що належить
фізичним та юридичним особам, державі в
особі органів, уповноважених управляти
державним майном, іноземцям та особам
без громадянства, іноземним юридичним
особам, міжнародним організаціям,
іноземним державам, а також
територіальним громадам в особі
органів місцевого самоврядування, у
тому числі право власності на нерухоме
майно.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обмежень", орган
державної реєстрації прав: проводить
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень або відмовляє у їх реєстрації;
забезпечує ведення Державного реєстру
прав; надає інформацію про
зареєстровані права та їх обтяження в
порядку, встановленому цим Законом;
забезпечує облік безхазяйного
нерухомого майна; здійснює інші
повноваження, передбачені цим Законом
та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 4 статті 9 Закону України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обмежень"
передбачено, що державний реєстратор
самостійно приймає рішення про
державну реєстрацію прав або відмову в
такій реєстрації.

Виходячи з положень ст. 9 Закону України
"Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обмежень",
державний реєстратор в процедурі
розгляду заяви про реєстрацію речових
прав на нерухоме майно повинен
встановити відповідність заявлених
прав і поданих документів вимогам
законодавства.

Згідно ст. 15 Закону України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обмежень",
державна реєстрація прав та їх
обтяжень проводиться в такому порядку:
1) прийняття і перевірка документів, що
подаються для державної реєстрації
прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2)
встановлення факту відсутності
підстав для відмови в державній
реєстрації прав та їх обтяжень,
зупинення розгляду заяви про державну
реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3)
прийняття рішення про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову
в ній або зупинення державної
реєстрації; 4) внесення записів до
Державного реєстру прав; 5) видача
свідоцтва про право власності на
нерухоме майно у випадках,
встановлених статтею 18 цього Закону; 6)
надання витягів з Державного реєстру
прав про зареєстровані права та/або їх
обтяження.

Перелік документів для здійснення
державної реєстрації прав
визначається частиною 1 статті 19 Закону
України "Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень", державна реєстрація прав
проводиться на підставі: 1) договорів,
укладених у порядку, встановленому
законом; 2)свідоцтв про право власності
на нерухоме майно, виданих відповідно
до вимог цього Закону; 3) свідоцтв про
право власності, виданих органами
приватизації наймачам житлових
приміщень у державному та комунальному
житловому фонді; 4) державних актів на
право власності або постійного
користування на земельну ділянку у
випадках, встановлених законом; 5)
рішень судів, що набрали законної сили;
6) інших документів, що підтверджують
виникнення, перехід, припинення прав на
нерухоме майно, поданих органу
державної реєстрації прав разом із
заявою.

Крім того, згідно з ч. 2 ст. 15 Закону
України "Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обмежень" перелік документів для
здійснення державної реєстрації прав
визначається Кабінетом Міністрів
України у Порядку державної реєстрації
прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Згідно п. 36 Порядку державної
реєстрації прав на нерухоме майно та їх
обтяжень, для проведення державної
реєстрації речових прав необхідними
документами є документи, що
підтверджують виникнення, перехід або
припинення таких прав на нерухоме
майно, та інші документи, визначені цим
Порядком.

Відповідно до п. 37 Порядку, документами,
що підтверджують виникнення, перехід
та припинення права власності та інших
речових прав на нерухоме майно, є: 1)
укладений в установленому законом
порядку договір, предметом якого є
нерухоме майно, права щодо якого
підлягають державній реєстрації, або
речове право на нерухоме майно чи його
дублікат; 2) свідоцтво про право
власності на частку в спільному майні
подружжя в разі смерті одного з
подружжя, видане нотаріусом або
консульською установою України, чи
його дублікат; 3) свідоцтво про право на
спадщину, видане нотаріусом або
консульською установою України, чи
його дублікат; 4) видані нотаріусом
свідоцтво про придбання майна з
прилюдних торгів (аукціонів) та
свідоцтво про придбання майна з
прилюдних торгів (аукціонів), якщо
прилюдні торги (аукціони) не відбулися,
чи їх дублікати; 5) свідоцтво про право
власності на нерухоме майно, видане
державним реєстратором відповідно до
закону; 6) свідоцтво про право
власності, видане органом приватизації
наймачам житлових приміщень у
державному та комунальному житловому
фонді, чи його дублікат; 7) свідоцтво про
право власності на нерухоме майно чи
його дублікат, видані до 1 січня 2013 р.
органом місцевого самоврядування або
місцевою держадміністрацією; 8) рішення
про закріплення нерухомого майна на
праві оперативного управління чи
господарського відання, прийняте
власником нерухомого майна чи особою,
уповноваженою управляти таким майном;
9) державний акт на право приватної
власності на землю, державний акт на
право власності на землю, державний акт
на право власності на земельну ділянку
або державний акт на право постійного
користування землею; 10) рішення суду, що
набрало законної сили, щодо права
власності та інших речових прав на
нерухоме майно; 11) ухвала суду про
затвердження (визнання) мирової угоди;
12) заповіт, яким установлено сервітут
на нерухоме майно; 13) закон, яким
установлено сервітут на нерухоме
майно; 14) рішення уповноваженого
законом органу державної влади про
повернення об'єкта нерухомого майна
релігійній організації; 15) рішення
власника майна, уповноваженого ним
органу про передачу об'єкта нерухомого
майна з державної у комунальну
власність чи з комунальної у державну
власність або з приватної у державну чи
комунальну власність; 16)інші документи,
що підтверджують виникнення, перехід
та припинення права власності та інших
речових прав на нерухоме майно
відповідно до закону.

Виходячи із вищезазначених положень,
колегія суддів дійшла висновку, що
законодавцем чітко визначено, що одним
із правовстановлюючих документів, на
підставі якого проводиться реєстрація
прав власності на нерухоме майно, є
відповідне рішення суду, яка набрало
законної сили.

Згідно ч. 5 ст. 124 Конституції України,
судові рішення ухвалюються судами
іменем України і є обов'язковими до
виконання на всій території України.

Принцип обов'язковості судових рішень
також закріплений статтею 14 Цивільного
процесуального кодексу України, якою
передбачено, що судові рішення, що
набрали законної сили, обов'язкові для
всіх органів державної влади і органів
місцевого самоврядування, підприємств,
установ, організацій, посадових чи
службових осіб та громадян і
підлягають виконанню на всій території
України, а у випадках, встановлених
міжнародними договорами, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, - і за її межами.

Як було встановлено під час розгляду
справи, позивачем разом з заявою про
реєстрацію права власності були подані
рішення Ковпаківського районного суду
м. Суми від 22.07.2013 р. по справі №2/592/1629/13
про виділення в натурі належної на
праві власності частини житлового
будинку за адресою: АДРЕСА_1 з
надвірними будівлями, що на плані
присадибної ділянки від 17.05.2012 р.
позначаються наступним чином: житловий
будинок "А-І", прибудова "а4", погріб "пг1",
ганок, сарай "Е", гараж "Д", яке є
правовстановлюючим документом, та інші
необхідні для проведення державної
реєстрації права власності документи.

Враховуючи наведене, матеріалами
справи підтверджується наявність у
позивача встановлених законом
правовстановлюючих документів, які
посвідчують право власності на
вищезазначений житловий будинок.

Згідно п. 20 Порядку державної
реєстрації прав на нерухоме майно та їх
обтяжень, за результатами розгляду
заяви та документів, необхідних для
проведення державної реєстрації прав,
державний реєстратор приймає рішення
про державну реєстрацію прав або
рішення про відмову в такій реєстрації.

Пунктом 28 Порядку державної реєстрації
прав на нерухоме майно та їх обтяжень
визначено, що державний реєстратор
приймає рішення про відмову в
державній реєстрації прав виключно за
наявності підстав для відмови в
державній реєстрації прав, що
визначені Законом України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень".

Відповідно до ч. 1 статті 24 Закону
України "Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обмежень", у державній реєстрації прав
та їх обтяжень може бути відмовлено у
разі, якщо: заявлене право, обтяження не
підлягає державній реєстрації
відповідно до цього Закону; об'єкт
нерухомого майна або більша його
частина розміщені на території іншого
органу державної реєстрації прав; із
заявою про державну реєстрацію прав та
їх обтяжень звернулася неналежна
особа; подані документи не
відповідають вимогам, встановленим цим
Законом, або не дають змоги встановити
відповідність заявлених прав
документам, що їх посвідчують; заяву
про державну реєстрацію прав,
пов'язаних з відчуженням нерухомого
майна, подано після державної
реєстрації обтяжень, встановлених щодо
цього майна, крім випадків,
встановлених частиною дев'ятою статті
15 цього Закону; заявлене право вже
зареєстровано.

Колегія суддів зазначає, що згідно ч. 3
ст. 364 ЦК України, у разі виділу
співвласником у натурі частки із
спільного майна для співвласника, який
здійснив такий виділ, право спільної
часткової власності на це майно
припиняється. Така особа набуває право
власності на виділене майно, і у
випадку, встановленому законом, таке
право підлягає державній реєстрації.

Виходячи із системного аналізу
вказаної норми права, колегія суддів
дійшла висновку, що припинення права
спільної часткової власності та
виникнення права власності на виділену
частку, як окремий об'єкт, є правовим
наслідком виділу частки із спільного
майна. Тобто, до рішення суду про виділ
в натурі належної на праві власності
частини житлового будинку не потрібне
додаткове рішення про припинення права
спільної часткової власності та
визнання права власності на виділену
частку, як окремий об'єкт.

З огляду на викладене, колегія суддів
дійшла висновку, що відмова державного
реєстратора у державній реєстрації
права власності позивача на житловий
будинок, через те, що поданим рішенням
суду не припинено право спільної
часткової власності та не визнано
право власності на виділену частку, як
окремий об'єкт нерухомості, не
ґрунтується на нормах законодавства та
є безпідставною.

Враховуючи наведене, колегія суддів
дійшла висновку про наявність у
позивача на час звернення із
відповідною заявою усіх необхідних
документів що посвідчують право
власності на вказаний вище житловий
будинок, у зв'язку з чим, у державного
реєстратора були відсутні правові
підстави для відмови у проведенні
державної реєстрації права власності.

Перевіряючи рішення суб'єкта владних
повноважень, адміністративний суд у
справі щодо їх оскарження на підставі
ч. 3 ст. 2 КАС України перевіряє чи
прийнято (вчинено) воно: 1) на підставі, у
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України; 2) з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; 3) обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); 4) безсторонньо
(неупереджено); 5)добросовісно; 6)
розсудливо; 7) з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
всім формам дискримінації; 8)
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); 9) з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення; 10)
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Оцінюючи дії відповідача на
відповідність критеріям зазначеним в
ч. 3 ст. 2 КАС України, колегія суддів
прийшла до висновку, що оскаржуване
рішення про відмову у державній
реєстрації права власності було
прийнято з порушенням вимог діючого
законодавства та без врахування всіх
обставин справи.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Тобто, особливістю адміністративного
судочинства є те, що обов'язок (тягар)
доказування в спорі покладається на
відповідача - орган публічної влади,
який повинен надати докази, що свідчать
про правомірність його дій, законність
прийнятих рішень.

Колегія суддів зазначає, що відповідач,
в порушення вимог ч.2 ст. 71 КАС України,
не довів законність та обґрунтованість
прийнятого ним рішення.

Натомість позивач, на виконання вимог
ч.1 ст. 71 КАС України, довів обставини, на
яких ґрунтуються його позовні вимоги.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове
рішення повинно бути законним та
обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що постанова
Сумського окружного адміністративного
суду від 04.06.2014 року по справі №818/909/14
відповідає вимогам ст. 159 КАС України, а
тому відсутні підстави для її
скасування та задоволення апеляційних
вимог апелянта, відповідача у справі.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду -без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

На підставі викладеного, колегія
суддів, погоджуючись з висновками суду
першої інстанції, вважає, що суд дійшов
вичерпних юридичних висновків щодо
встановлення обставин справи і
правильно застосував до спірних
правовідносин сторін норми
матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених
вище підстав, висновків суду не
спростовують.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, п. 1 ч. 1
205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державного
реєстратора прав на нерухоме майно
Реєстраційної служби Сумського
міського управління юстиції Сумської
області Приходько Ірини Миколаївни
залишити без задоволення.

Постанову Сумського окружного
адміністративного суду від 04.06.2014р. по
справі №818/909/14 за позовом ОСОБА_3 до
Державного реєстратора прав на
нерухоме майно Реєстраційної служби
Сумського міського управління юстиції
Сумської області Приходько Ірини
Миколаївни про скасування рішення та
зобов`язання вчинити дії залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
у касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня складання ухвали у
повному обсязі шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Бенедик
А.П.Судді(підпис) (підпис) Водолажська
Н.С. Філатов Ю.М.

Повний текст ухвали виготовлений
01.09.2014 р.