Справа № 2а-2094/09/0770
Суддя: Федоров М.О.
Дата ухвалення: 2014-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 серпня 2014 року м. Київ
К/9991/75915/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Федорова М.О.

суддів: Костенка М.І.

Островича С.Е.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у місті Ужгороді
Закарпатської області на постанову
Закарпатського окружного
адміністративного суду від 26.08.2009 та
ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 27.10.2011

у справі № 2а-2094/09/0770

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «П плюс К»

до Державної податкової інспекції
у місті Ужгороді Закарпатської області

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «П плюс К» звернулось
до Закарпатського окружного
адміністративного суду з позовом до
Державної податкової інспекції у місті
Ужгороді Закарпатської області про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень.

Постановою Закарпатського окружного
адміністративного суду від 26.08.2009
позовні вимоги задоволено.

Ухвалою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 27.10.2011
постанову Закарпатського окружного
адміністративного суду від 26.08.2009
залишено без змін.

Не погоджуючись з зазначеним рішеннями
суду першої та апеляційної інстанції,
відповідач оскаржив їх в касаційному
порядку. В скарзі просить скасувати
оскаржувані рішення, ухвалити нове
рішення, яким відмовити у задоволенні
позовних вимог.

Касаційна скарга вмотивована тим, що
судами першої та апеляційної інстанцій
при вирішення спору по даній справі
порушено норми матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши правильність застосування
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи,
розглянувши надані письмові докази в
їх сукупності, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
приходить до висновку, що касаційну
скаргу слід відхилити з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідачем проведено планову виїзну
перевірку ТОВ « П плюс К» з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період 01.02.2006 по 30.09.2008, за результатами
якої було складено акт № 519/23-1/10/34022687
від 04.03.2009.

Перевіркою встановлено порушення
позивачем п. п. 5.2.1. п. 5.2, п. п. 5.3.9 п.5.3, п. п.
5.7.1 п.5.7, п.5.9 ст.5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
та п. п. 7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України «Про
податок на додану вартість».

На підставі вищезазначеного акту
відповідачем прийнятті спірні
податкові повідомлення рішення від
17.03.2009 року №/0 798/23-1/34022687/6932, яким
позивачу визначено суму податкового
зобов'язання з податку на прибуток
приватних підприємств у розмірі 20 457,30
грн., в тому числі за основним платежем -
16 449,00 грн. та за штрафними (фінансовими)
санкціями - 4 008,30 грн. та № /0
799/23-1/34022687/6933, яким йому зменшено суму
бюджетного відшкодування з податку на
додану вартість у розмірі 5 959,00 грн. та
застосовано штрафні (фінансові)
санкції в сумі 2 979,00 грн.

Відповідно до ст. 3 Господарського
кодексу України під господарською
діяльністю розуміється діяльність
суб'єктів господарювання у сфері
суспільного виробництва, спрямована на
виготовлення та реалізацію продукції,
виконання робіт чи надання послуг
вартісного характеру, що мають цінову
визначеність.

У розумінні п. 1.32 ст. 1 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» від 28.12.1994 року № 334/94-ВР,
господарська діяльність - будь-яка
діяльність особи, направлена на
отримання доходу в грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, у разі, коли безпосередня
участь такої особи в організації такої
діяльності є регулярною, постійною та
суттєвою.

Обов'язковими ознаками
господарської діяльності у розумінні
приписів ст. 3 ГК України, п. 1.32 ст. 1
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» є здійснення її
суб'єктами господарювання у сфері
суспільного виробництва; вона
спрямована на виготовлення та
реалізацію продукції, виконання робіт
чи надання послуг; результати
зазначеної діяльності - продукція,
роботи чи послуги - мають вартісний
характер і цінове вираження.

Ст. 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку
підприємств»визначені види, межі та
порядок віднесення витрат до складу
валових витрат платника податків.
Зокрема, вичерпний перелік витрат
платника податків, що не відносяться до
складу валових витрат, передбачений п.
5.3 ст. 5 зазначеного Закону. При цьому
відповідно до п. 5.10 встановлення
додаткових обмежень щодо віднесення
витрат до складу валових витрат
платника податку, крім тих, що
зазначені в цьому Законі, не
дозволяється.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що спірні товарно
матеріальні цінності на суму 37055,00 грн.
позивачем в повному обсязі були
використані виключно в господарській
діяльності, а саме вони були
реалізовані контрагентам, що
підтверджується відповідними
первинними документами.

Стосовно податкового повідомлення
рішення від 17.03.2009 №/0
799/23-1/34022687/6933, яким позивачу зменшено
суму бюджетного відшкодування з
податку на додану вартість у розмірі
5959,00 грн. та застосовано штрафні
(фінансові) санкції в сумі 2979,00 грн.,
колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до абз.1 п.п.5.3.3 п.5.3 ст.5
цього Закону не включаються до складу
валових витрат витрати на сплату
податку на додану вартість, включеного
до ціни товарів (робіт, послуг), що
придбаваються платником податку для
виробничого або невиробничого
використання.

Поряд з цим, згідно з абз.2 п.п.7.4.2 п.
7.4 ст.7 Закону України «Про податок на
додану вартість» не включається до
складу податкового кредиту та
відноситься до складу валових витрат
сума податку, сплачена платником
податку при придбанні легкового
автомобіля (крім таксомоторів), що
включається до складу основних фондів.

Згідно з п.п.8.4.1 п.8.4 ст.8 цього
Закону у разі здійснення витрат на
придбання основних фондів балансова
вартість відповідної групи
збільшується на суму вартості їх
придбання, з урахуванням транспортних
і страхових платежів, а також інших
витрат, понесених у зв'язку з таким
придбанням, без урахування сплаченого
податку на додану вартість, у разі коли
платник податку на прибуток
підприємств зареєстрований платником
податку на додану вартість.

Таким чином, якщо норми Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» не передбачають
включення до складу валових витрат сум
податку на додану вартість, сплачених
при придбанні легкового автомобіля, то
норма Закону України «Про податок на
додану вартість» (п.п.7.4.2 п.7.4 ст.7) прямо
передбачає таке право платника
податку.

У разі, якщо норми нормативних
актів рівної юридичної сили містять
різні моделі правового регулювання,
перевагу при застосуванні слід
надавати тій нормі, яка регулює вужче
коло суспільних відносин, тобто є
спеціальною.

У даному випадку п.8.4 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» регулює правові наслідки
будь-яких операцій з придбання
(створення) усіх видів основних фондів.

В той же час, норма п.п.7.4.2 п.7.4 ст.7
Закону України «Про податок на додану
вартість»регулює правові наслідки
придбання саме легкових автомобілів
(крім таксомоторів), тобто регулює
вузьке коло суспільних відносин
(операції з придбання саме легкових
автомобілів, а не всіх основних фондів),
а відтак, є спеціальною.

Абзацом 3 п.п.5.3.3 п.5.3 ст.5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» (в редакції на момент
виникнення спірних правовідносин)
визначено, що, у разі якщо платник
податку на прибуток, зареєстрований як
платник податку на додану вартість,
одночасно здійснює операції з продажу
товарів (робіт, послуг), що
оподатковуються податком на додану
вартість та звільнені від
оподаткування, або не є об'єктом
оподаткування таким податком, податок
на додану вартість, сплачений у складі
витрат на придбання товарів (робіт,
послуг), які відносяться до складу
валових витрат, та основних фондів і
нематеріальних активів, що підлягають
амортизації, включається відповідно до
валових витрат або балансова вартість
відповідної групи основних фондів
збільшується на суму, що не включена до
складу податкового кредиту такого
платника податку згідно із Законом
України «Про податок на додану
вартість».

Таким чином, Закон України «Про
податок на додану вартість» та Закон
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» припускають
неоднозначне, можливе трактування
порядку формування валових витрат під
час здійснення господарських операції
з придбання легкового автомобіля та
можливості віднесення сплачених сум
податку на додану вартість за цими
операціями до валових витрат, тобто
виникає конфлікт інтересів.

Про наявність конфлікту інтересів
у ситуації, пов'язаній з віднесенням
платниками податків сплачених сум
податку на додану вартість до валових
витрат під час придбання легкового
автомобіля зазначається і у листі
Державної податкової адміністрації
України від 13.09.2005р. №10803/5/15-21162.

А у листі Державної податкової
адміністрації України від 07.06.2006р.
№6482/5/16-1516 зазначено, що за такими
операціями сума податку на додану
вартість не відноситься до податкового
кредиту, а підлягає включенню до
валових витрат підприємства.

Підпунктом 4.4.1 пункту 4.4 статті 4
Закону України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами» передбачено, що у випадку коли
норма закону чи іншого
нормативно-правового акта, виданого на
підставі закону, або коли норми різних
законів чи різних нормативно-правових
актів припускають неоднозначне
(множинне) трактування прав та
обов'язків платників податків або
контролюючих органів, в результаті
чого є можливість прийняти рішення на
користь як платника податків, так і
контролюючого органу, рішення
приймається на користь платника
податків.

Отже, суд першої інстанції, з чим
погодилась колегія апеляційного суду,
дійшов вірного висновку, що позивачем
правомірно збільшено при здійсненні
витрат на придбання таких основних
фондів 2 групи, як легкові автомобілі,
балансової вартості відповідної групи
основних фондів на суму вартості їх
придбання, з урахуванням витрат з
податку на додану вартість у розмірі
28742,67 грн., понесених у зв'язку з таким
придбанням, без включення таких сум
податку на додану вартість до
податкового кредиту.

Рішення судів першої та
апеляційної інстанцій постановлені з
додержанням норм процесуального та
матеріального права, правова оцінка
обставинам у справі дана вірно, а
доводи касаційної скарги висновок суду
не спростовують, підстави для
призначення справи до розгляду в
судовому засіданні відсутні.

Враховуючи вищевикладене, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку про те, що касаційну скаргу
Державної податкової інспекції у місті
Ужгороді Закарпатської області на
постанову Закарпатського окружного
адміністративного суду від 26.08.2009 та
ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 27.10.2011 у
справі № 2а-2094/09/0770 слід відхилити, а
судові рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 2201, 221, 223, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у місті Ужгороді
Закарпатської області відхилити.

Постанову Закарпатського
окружного адміністративного суду від
26.08.2009 та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 27.10.2011 у справі № 2а-2094/09/0770
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав та в порядку, передбачених
статтями 236-2392 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий М.О. ФедоровСудді М.І.
Костенко С.Е. Острович