Справа № 2а-14365/09/0370
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2014-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 липня 2014 року м.
Київ К/9991/8208/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Карася О.В. (головуючого), Голубєвої
Г.К., Рибченка А.О.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу
Нововолинської об'єднаної державної
податкової інспекції Волинської
області на постанову Волинського
окружного адміністративного суду від
26.03.2009 та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 01.02.2011 у справі № 2а-14365/09/0370

за позовом Прокурора міста
Нововолинська Волинської області в
інтересах держави в особі
Нововолинської об'єднаної державної
податкової інспекції Волинської
області

до Державного підприємства
"Волиньвугілля"

про стягнення податкового
боргу,-

В С Т А Н О В И В :

Прокурор звернувся до суду в інтересах
держави в особі Нововолинської
об'єднаної державної податкової
інспекції з позовом про стягнення
податкового боргу з податку на додану
вартість (далі - ПДВ) в сумі 4 100 458,89 грн.,
в тому числі 3 725 324 грн. податкового
зобов'язання, визначеного у податкових
деклараціях за січень, лютий, березень
2008 року, та 375 134,89 грн. пені.

Постановою Волинського окружного
адміністративного суду від 26.03.2009,
залишеною без змін ухвалою Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 01.02.2011, позовні вимоги задоволено
частково, стягнуто з Підприємства
податковий борг з ПДВ в сумі 391 412,00 грн.,
у задоволенні решти позовних вимог -
відмовлено.

Вказані судові рішення вмотивовано
висновком про відсутність у Державної
податкової інспекції права чи
обов'язку змінювати призначення
платежу, визначене платником податку.

Не погодившись із судовими рішеннями,
Державна податкова інспекція до Вищого
адміністративного суду України подав
касаційну скаргу, де посилаючись на
порушення судами норм матеріального та
процесуального права, просить
зазначені судові рішення в частині
відмови у позові скасувати та прийняти
нове рішення, яким позовні вимоги
задовольнити в повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної
скарги, відповідач посилається на те,
що п. 7.7 ст. 7 Закону України від 21.12.2000 №
2181-III "Про порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами" (далі -
Закон №2181-ІІІ) визначено що податковий
борг погашається попередньо погашенню
податкових зобов'язань, які не є
податковим боргом, у порядку
календарної черговості його
виникнення, а в разі одночасного його
виникнення за різними податками,
зборами (обов'язковими платежами) - у
рівних пропорціях.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідь судді, перевіривши
повноту встановлених обставин справи
та правильність їх юридичної оцінки
судами, Вищий адміністративний суд
України не вбачає підстав для
задоволення касаційної скарги.

Судами першої і апеляційної інстанцій
встановлено та підтверджено
матеріалами справи, що позивачем до
контролюючого органу подано податкові
декларації за січень 2008 року з
самостійно визначеною сумою ПДВ до
сплати в розмірі 1 419 066,00 грн., за лютий
2008 року з визначено сумою ПДВ - 1 298 547,00
грн. та за березень 2008 року з визначено
сумою ПДВ - 1 037 537,00 грн.

Судами попередніх інстанцій також
встановлено, що відповідні суми
податкових зобов'язань з ПДВ, що
сплачувались позивачем з метою
погашення поточних зобов'язань за
січень 2008 року та частково за
лютий-березень 2008, податковим органом
було зараховано у рахунок погашення
податкових боргів Підприємства, що
виникли раніше.

Крім того, судами попередніх інстанцій
встановлено, що станом на 26.03.2009
заборгованість Підприємства з ПДВ за
лютий - березень 2008 року становила 391
512,00 грн., що не заперечувалось
відповідачем.

Підпунктом 5.3.1 п. 5.3 ст. 5 Закону України
від 21.12.2000 № 2181-ІІІ "Про порядок
погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними
цільовими фондами" (далі - Закон №
2181-ІІІ) визначено, що платник податків
зобов'язаний самостійно сплатити суму
податкового зобов'язання, зазначену у
поданій ним податковій декларації,
протягом десяти календарних днів,
наступних за останнім днем
відповідного граничного строку,
передбаченого пп.4.1.4 п.4.1 ст.4 цього
Закону для подання податкової
декларації.

Згідно пп. 5.4.1 п. 5.4 ст. 5 Закону № 2181-ІІІ
узгоджена сума податкового
зобов'язання, не сплачена платником
податків у встановлені строки,
визнається сумою податкового боргу
платника податків (відповідача),
порядок погашення якого регулюється
нормами статей 6-15 вказаного Закону.

Водночас суть спірних правовідносин у
цій справі полягає у правомірності
перерозподілу податковим органом
сплачених сум платником податку у
рахунок податкового боргу, що не
вказаний в платіжних дорученнях,
внаслідок чого виникла заборгованість
по поточних зобов'язаннях платника
податків, сума якої заявлена до
стягнення.

Як визначено пп. 7.1.1 п. 7.7 ст. 7 Закону №
2181-ІІІ, джерелами самостійної сплати
податкових зобов'язань або податкового
боргу платника податку є будь-які
власні кошти такого платника податку.
Отже, грошовий платіж є єдиною формою
сплати податкових зобов'язань і
погашення податкового боргу.

Згідно з п. 6 ст. 7 Закону України від
20.05.99 № 679-XIV "Про Національний банк
України" Національний банк України
визначає систему, порядок і форми
платежів.

Пунктом 1.7 Інструкції про безготівкові
розрахунки в Україні в національній
валюті, затвердженої постановою
Правління Національного банку України
від 21.01.2004 № 22, зареєстрованої в
Міністерстві юстиції України 29.03.2004 за
№ 377/89/76, кошти з рахунків клієнтів
банки списують лише за дорученнями
власників цих рахунків (включаючи
договірне списання коштів) або на
підставі платіжних вимог стягувачів у
разі примусового списання коштів.

При цьому згідно з п. 3.8 зазначеної
Інструкції реквізит "Призначення
платежу" платіжного доручення
заповнюється платником так, щоб
надавати повну інформацію про платіж
та документи, на підставі яких
здійснюється перерахування коштів
утримувачу. Повноту інформації
визначає платник з урахуванням вимог
законодавства України. Платник
відповідає за дані, що зазначені в
реквізиті платіжного доручення
"Призначення платежу". Банк перевіряє
заповнення цього реквізиту на
відповідність установленим вимогам
лише за зовнішніми ознаками.

Із наведеного випливає, що право
визначати призначення платежу,
відповідно до чинного законодавства
України, належить виключно платнику,
шляхом зазначення такого призначення у
платіжному документі.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Законом України "Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами", який є спеціальним законом з
питань оподаткування і установлює
порядок погашення зобов'язань
юридичних або фізичних осіб перед
бюджетами та державними цільовими
фондами з податків і зборів
(обов'язкових платежів), нарахування і
сплати пені та штрафних санкцій, що
застосовуються до платників податків,
визначено вичерпний перелік заходів,
які вживаються контролюючим органом з
метою погашення платниками податків
податкового боргу. Серед таких заходів
немає зміни призначення платежу,
самостійно визначеного платником
податків. Не передбачено такого права
для податкової інспекції й іншими
норми податкового законодавства.

Таким чином, у разі недотримання
платником податків порядку погашення
податкового боргу, передбаченого п. 7.7
ст. 7 Закону № 2181-ІІІ, податковий орган
не наділений правом чи обов'язком
змінювати призначення платежу,
визначене платником податків.

Отже, самостійне зарахування
податковим органом сплачених
платником податку сум у рахунок
податкового боргу або тих податкових
зобов'язань, які не вказані в
призначенні платежу під час
перерахування платником податків
коштів до бюджету, є неправомірним.

За таких обставин переглянуті судові
рішення першої та апеляційної
інстанцій у справі відповідають
приписам чинного законодавства, а
доводи касаційної скарги визнаються
непереконливими.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Нововолинської
об'єднаної державної податкової
інспекції Волинської області
відхилити.

Постанову Волинського окружного
адміністративного суду від 26.03.2009 та
ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 01.02.2011 у
справі № 2а-14365/09/0370 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і оскарженню не підлягає,
крім як з підстав, у строк та в порядку,
визначеними ст. ст. 237-2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий
О.В. Карась

Судді
Г.К Голубєва

А.О. Рибченко