Справа № 736/503/14
Суддя: Шурко О.І.
Дата ухвалення: 2014-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: № 736/503/14
інстанції:Синько О.О.
Суддя-доповідач: Шурко О.І.
У Х В А Л А

Іменем України

04 вересня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого
Шурка О.І.,

суддів
Василенка Я.М., Степанюка А.Г.,

при секретарі
Дешко В.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, без фіксування його за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу згідно до ч. 1 ст. 41
КАС України, апеляційну скаргу
Управління державної виконавчої
служби головного управління юстиції у
Чернігівській області на постанову
Корюківського районного суду
Чернігівської області від 06 травня 2014
року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_2 до Управління державної
виконавчої служби головного
управління юстиції у Чернігівській
області про визнання дій суб'єкта
владних повноважень протиправними та
скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В :

Постановою Корюківського районного
суду Черкаської області від 06 травня 2014
року адміністративний позов
задоволено.

Не погоджуючись з таким судовим
рішенням, відповідач подав апеляційну
скаргу, в якій просить апеляційну
інстанцію скасувати незаконну, на його
думку, постанову суду першої інстанції
та постановити нову про відмову в
задоволенні позовних вимог.

Апелянт посилається на незаконність,
необ'єктивність та необґрунтованість
оскаржуваного рішення,
невідповідність висновків суду
дійсним обставинам справи, порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, що є на йогом
переконання підставою для скасування
судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції, старшим державним
виконавцем відділу примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції було закрито
виконавче провадження, за виконавчим
листом №2-а-7706/11 року.

Не погоджуючись з даним рішенням,
позивач звернулась до суду з позовом, в
якому просила визнати постанову про
закінчення виконавчого провадження
незаконною та скасувати її.

Задовольняючи адміністративний позов,
суд першої інстанції виходив з того, що
державний виконавець не використав
своє право на звернення до суду із
поданням про зміну способу виконання
судового рішення, чим допустив
порушення вимог Закону України «Про
виконавче провадження».

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
03.04.2014 року на підставі п. 11 ч. 1 ст. 49
Закону України «Про виконавче
провадження» старшим державним
виконавцем Відділу примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Черкаській
області було винесено постанову про
закінчення виконавчого провадження з
примусового виконання виконавчого
листа №2-а-7706/11 року.

Зі змісту оскаржуваної постанови
встановлено, що рішення суду боржником
виконано частково, проведено частковий
перерахунок необхідної виплати. Разом
з тим, в рішенні зазначено, що постанову
в повному обсязі виконати неможливо у
зв'язку із відсутністю коштів для
даного виду виплат, а тому виконавче
провадження підлягає закриттю.

Колегія суддів не може погодитись з
даним твердженням виходячи з
наступного.

Так, згідно ст. 1 Закону України «Про
виконавче провадження» виконавче
провадження як завершальна стадія
судового провадження та примусове
виконання рішень інших органів
(посадових осіб) - це сукупність дій
органів і посадових осіб, визначених у
цьому Законі, що спрямовані на
примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), які
провадяться на підставах, в межах
повноважень та у спосіб, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, прийнятими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про
виконавче провадження», державний
виконавець зобов'язаний
використовувати надані йому права
відповідно до закону і не допускати у
своїй діяльності порушення прав та
законних інтересів фізичних і
юридичних осіб.

Згідно з ч. 1, пункту першого ч.2 ст. 11
Закону України «Про виконавче
провадження» державний виконавець
зобов'язаний вжити заходів примусового
виконання рішень, неупереджено,
своєчасно і в повному обсязі вчиняти
виконавчі дії. Державний виконавець
здійснює заходи, необхідні для
своєчасного і в повному обсязі
виконання рішення, зазначеного в
документі на примусове виконання
рішення, у спосіб та в порядку,
встановленому виконавчим документом і
цим Законом.

При винесенні постанови про закінчення
виконавчого провадження, державний
виконавець керувався п. 11 ч. 1 ст. 49
Закону України «Про виконавче
провадження», яким передбачено, що
виконавче провадження підлягає
закінченню у разі повернення
виконавчого документа до суду чи
іншого органу (посадової особи), який
його видав, у випадку,
передбаченому ч. 3 ст. 75 цього Закону.

Згідно з ч. 3 ст. 75 Закону України «Про
виконавче провадження», у разі якщо
виконати рішення без участі боржника
неможливо, державний виконавець
накладає на боржника штраф відповідно
до ст. 89 цього Закону та вносить подання
(повідомлення) правоохоронним органам
для притягнення боржника до
відповідальності згідно із законом,
після чого виносить постанову про
закінчення виконавчого провадження,
яка затверджується начальником
відділу, якому безпосередньо
підпорядкований державний виконавець,
і повертає виконавчий документ до суду
чи іншого органу (посадової особи), що
його видав.

В матеріалах справи відсутні докази, що
під час примусового виконання
вказаного виконавчого листа були
повністю виконані вимоги ч. 3 ст. 75
Закону України «Про виконавче
провадження».

В зв'язку з вищевикладеним, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції в тому, що постанова,
яку оскаржує позивач, прийнята
відповідачем не у спосіб, що
передбачений Законом України «Про
виконавче провадження».

Крім того, відповідно до ч. 2, 3 ст. 14 КАС
України постанови та ухвали суду в
адміністративних справах, що набрали
законної сили, є обов'язковими для
виконання на всій території України.
Невиконання судових рішень тягне за
собою відповідальність, встановлену
законом.

Разом з тим, посилання відповідача на
відсутність коштів у Управління
пенсійного фонду України у
Деснянському районі м. Чернігова, як на
підставу для закриття виконавчого
провадження є безпідставними, оскільки
відсутність коштів не позбавляє від
виконання обов'язків покладених за
рішеннями суду.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
спростовуються встановленими судом
першої інстанції обставинами, наявними
в матеріалах справи доказами та
нормами права, зазначеними в
мотивувальній частині оскаржуваного
рішення суду.

Отже, колегія суддів вирішила згідно
ст. 200 КАС України залишити апеляційну
скаргу без задоволення, а постанову
суду - без змін, з урахуванням того, що
суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206
КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Управління
державної виконавчої служби головного
управління юстиції у Чернігівській
області - залишити без задоволення, а
постанову Корюківського районного
суду Черкаської області від 06 травня 2014
року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
до Вищого адміністративного суду
України в порядок і строки, визначені
ст. 212 КАС України.

Головуючий:

Судді:

Головуючий суддя
Шурко О.І.

Судді:
Василенко Я.М.

Степанюк А.Г.