Справа № 817/2132/14
Суддя: Дорошенко Н.О.
Дата ухвалення: 2014-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/2132/14

21 серпня 2014 року 15год. 35хв. м.
РівнеРівненський окружний
адміністративний суд у складі судді
Дорошенко Н.О. за участю секретаря
судового засідання Лютко М.В. та сторін
і інших осіб, які беруть участь у
справі:

позивача: представник Савич О.К.,

відповідача: представник не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом

Головне управління
Держсанепідслужби у Рівненській
області до Територіальної
державної інспекції з питань праці у
Рівненській області про
визнання протиправним та скасування
припису ВСТАНОВИВ:

Головне управління Держсанепідслужби
у Рівненській області звернулось до
Рівненського окружного
адміністративного суду з позовом до
Територіальної державної інспекції з
питань праці у Рівненській області про
визнання протиправним та скасування
припису №17-02-022/0017-0017 від 01.07.2014.

В позові вказує, що оспорюваним
приписом позивача зобов'язано усунути
порушення вимог пункту 2.5 глави 2
Інструкції про порядок ведення
трудових книжок працівників,
затвердженої наказом Мінпраці України
№ 58 від 29.07.1993, та пункту другого
частини першої статті 36 КЗпП України.

Позивач зазначає, що на виконання вимог
пункту 1 припису на адресу ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 надіслані письмові
повідомлення про необхідність
з'явитись до Головного управління
Держсанепідслужби у Рівненській
області для того, щоб засвідчити
особистими підписами в особових
картках форми П-2 ознайомлення з кожним
записом, що занесені до трудової
книжки. Однак, дана дія може бути
вчинена виключно за волевиявленням
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Виконання вказаної
вимоги припису в односторонньому
порядку збоку позивача - неможливо.

Крім цього, вважає другу вимогу припису
щодо усунення порушення вимог п.2 ч.1
ст.36 КЗпП України не обґрунтованою,
оскільки розірвання трудового
договору у зв'язку з закінченням його
строку здійснене в останній день
строку договору. Зазначає, що
звільнення ОСОБА_4 обумовлене
закінченням строкового трудового
договору, виходом на роботу основного
працівника, внесенням змін до штатного
розпису Головного управління
Держсанепідслужби у Рівненській
області та відмовою ОСОБА_4 від
неодноразових пропозицій щодо
подальшого працевлаштування.

Представник позивача в судовому
засіданні адміністративний позов
підтримав в повному обсязі з наведених
у ньому підстав та просив задовольнити.
Додатково пояснив, що працівник ОСОБА_5
розписалась в особовій картці; ОСОБА_4
до Головного управління
Держсанепідслужби у Рівненській
області на письмове запрошення не
з'явилась.

Відповідач Територіальна державна
інспекція з питань праці у Рівненській
області позов не визнав, подав письмове
заперечення (а.с.37-38). Представник
відповідача в судовому засіданні 11.08.2014
пояснив, що на підставі звернення
ОСОБА_4 від 12.06.2014 було проведено
позапланову перевірку на предмет
додержання вимог законодавства з
питань праці у Головному управлінні
Держсанепідслужби у Рівненській
області. З метою усунення виявлених
перевіркою порушень винесено щодо
позивача припис №17-02-022/0017-0017 від 01.07.2014.
Зазначив, що позивач на виконання
припису направив письмові запрошення
для ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про необхідність
з'явитись до Головного управління
Держсанепідслужби у Рівненській
області для того, щоб засвідчити
особистими підписами в особових
картках форми П-2 ознайомлення з кожним
записом, занесеним до трудової книжки,
при цьому ОСОБА_5 під підпис
ознайомилась з відповідними записами,
а ОСОБА_4 до роботодавця не з'явилась.
Відтак вважає, що пункт 1 припису
№17-02-022/0017-0017 від 01.07.2014 Головним
управління Держсанепідслужби у
Рівненській області виконано.

В частині пункту другого припису
пояснив, що проведеною перевіркою було
встановлено, що ОСОБА_4 з 03.02.2014 прийнята
на посаду помічника лікаря-гігієніста
сектору моніторингу за неінфекційною
та професійною захворюваністю за
строковим трудовим договором на період
перебування у відпустці по догляду за
дитиною до трьох років основного
працівника ОСОБА_5 на умовах неповного
робочого дня, відповідно до наказу №11-к
від 03.02.2014. Відповідно до наказу № 23-в
від 04.02.2014, ОСОБА_4 надано відпустку по
догляду за дитиною до досягнення нею
трьохрічного віку на період
перебування у відпустці по догляду за
дитиною до трьох років основного
працівника ОСОБА_5 до 11.09.2016 включно.
Наказом №32-к від 27.05.2014 ОСОБА_4
звільнено із займаної посади у зв'язку
із виходом на роботу основного
штатного працівника з 30.05.2014.

06.06.2014 начальником Головного
управління Держсанепідемслужбиу
Рівненській області, завідувачем
сектору правового забезпечення та
головним спеціалістом сектору
кадрового забезпечення, запобігання та
виявлення корупції було складено акт, у
якому ОСОБА_4 було запропоновано посаду
фельдшера санітарного в Рівненське
міське управління, від якої працівниця
нібито відмовилась. Але вона не знала
про те, що буде розгляд даного питання,
тому що не була повідомлена вчасно, про
що свідчить рекомендований лист, який
був направлений ОСОБА_4 тільки 06.06.2014.
Вказує, що незалежно від наявності чи
відсутності в штаті підприємства
посади, на якій працювала працівниця,
трудові відносини з останньою мають
тривати до завершення періоду
відпустки та не можуть бути припиненні
без її згоди.

Окрім того, за ч.3 ст.40 КЗпП України не
допускається звільнення працівника з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу в період
його тимчасової непрацездатності (крім
звільнення за пунктом 5 цієї статті), а
також у період перебування працівника
у відпустці. Тобто припинення трудових
відносин з ініціативи роботодавця при
перебуванні працівника у будь-якого
виду відпустці, в односторонньому
порядку неможливе. Тому, звільнення
ОСОБА_4 є незаконним і дана працівниця
має бути поновлена на роботі.

Представник відповідача вважає, що
пункт 2 припису №17-02-022/0017-0017 від 01.07.2014
підлягає виконанню шляхом скасування
наказу про звільнення ОСОБА_4

З наведених підстав спірне рішення
представник відповідача вважає
правомірним, в задоволенні позову
просив відмовити повністю за
безпідставністю вимог.

Представник відповідача в судове
засідання 21.08.2014 не прибув. Про дату, час
та місце судового розгляду справи
належним чином повідомлений, подав
клопотання про відкладення судового
розгляду справи на іншу дату у зв'язку з
перебуванням представника у відпустці
(а.с.61). Суд не визнає поважною причину
неявки представника відповідача в
судове засідання, оскільки відповідач
не позбавлений можливості забезпечити
участь в судовому розгляді іншого
представника. Суд не визнавав
обов'язковою участь відповідача в
судовому засіданні.

Відповідно до ч.4 ст.128 КАС України у
разі неприбуття відповідача, належним
чином повідомленого про дату, час та
місце судового розгляду, без поважних
причин розгляд справи може не
відкладатися і справу може бути
вирішено на підставі наявних у ній
доказів.

З огляду на наведене, суд вважає
можливим закінчити судовий розгляд
справи за відсутності представника
відповідача за наявними у справі
доказами.

Заслухавши пояснення представників
сторін, встановивши фактичні обставини
справи, перевіривши їх доказами,
дослідженими в судовому засіданні,
оцінивши їх у сукупності, відповідно до
вимог закону, суд дійшов висновку, що
позов підлягає до задоволення частково
з таких підстав.

Відповідно до підпунктів 5, 7 пункту 6
Положення про Державну інспекцію
України з питань праці, затвердженого
Указом Президента України N 386/2011 від
06.04.2011, Держпраці України для виконання
покладених на неї завдань має право:

здійснювати безперешкодно перевірки у
виробничих, службових та
адміністративних приміщеннях
роботодавців, суб'єктів
господарювання, які надають послуги з
посередництва у працевлаштуванні в
Україні, здійснюють наймання
працівників для подальшого виконання
ними роботи в Україні в іншого
роботодавця, а також перевірки робочих
місць працівників, розташованих поза
цими приміщеннями, з метою нагляду та
контролю за додержанням законодавства
про працю, зайнятість населення,
ознайомлюватися під час проведення
перевірок з інформацією, документами і
матеріалами та одержувати від
роботодавців, суб'єктів
господарювання, які надають послуги з
посередництва у працевлаштуванні в
Україні, здійснюють наймання
працівників для подальшого виконання
ними роботи в Україні в іншого
роботодавця, необхідні для виконання
повноважень Держпраці України копії
або витяги з документів, ведення яких
передбачено законодавством про працю
(у тому числі з питань, передбачених
підпунктом 1 пункту 4 цього Положення)
та законодавством про зайнятість;

видавати в установленому порядку
роботодавцям, суб'єктам
господарювання, які надають послуги з
посередництва у працевлаштуванні в
Україні, здійснюють наймання
працівників для подальшого виконання
ними роботи в Україні в іншого
роботодавця, а також фондам
загальнообов'язкового державного
страхування, обов'язкові до виконання
приписи щодо усунення порушень
законодавства про працю, законодавства
про зайнятість населення,
законодавства про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування щодо
призначення, нарахування та виплати
допомоги, компенсацій, надання
соціальних послуг та інших видів
матеріального забезпечення з метою
дотримання прав і гарантій
застрахованих осіб.

Суд встановив, що в період з 27.06.2014 по
01.07.2014 на підставі звернення ОСОБА_4 від
12.06.2014, наказу Територіальної державної
інспекції з питань праці у Рівненській
області №22 від 24.06.2014 та направлення
№432 від 24.06.2014 (а.с.40-43,46) уповноваженою
особою Територіальної державної
інспекції з питань праці у Рівненській
області проведено позапланову
перевірку Головного управління
Держсанепідслужби у Рівненській
області щодо додержання вимог
законодавства про працю та
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування. За результатами
перевірки складено акт №14-02-022/0017
(а.с.5-15), яким зафіксовано порушення:

п.2.5 глави 2 Інструкції про порядок
ведення трудових книжок працівників,
затвердженої наказом Міністерства
праці України, Міністерства юстиції
України та Міністерства соціального
захисту населення України №58 від
29.07.1993, зареєстрованої в Міністерстві
юстиції України 17.08.1993 за № 110, а саме:
відповідно до особових карток ОСОБА_4,
ОСОБА_5 дані працівники не ознайомлені
під розписку в особовій картці з кожним
записом, що заноситься до трудової
книжки на підставі наказу про
призначення на роботу, переведення;

п.2 ч.1 ст.36 Кодексу законів про працю
України, а саме ОСОБА_4 призначено на
посаду помічника лікаря-гігієніста
сектору моніторингу за неінфекційною
та професійною захворюваністю
Головного управління
Держсанепідемслужби у Рівненській
області за строковим трудовим
договором на період перебування у
відпустці для догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку
основного працівника ОСОБА_5,
відповідно до наказу №11-к від 03.02.2014.
Наказом №23-в від 04.02.2014 ОСОБА_4 надано
соціальну відпустку для догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку. Проте, наказом №32-к від 27.05.2014
ОСОБА_4 30.05.2014 було звільнено у зв'язку
із виходом на роботу основного
працівника (ОСОБА_5 з 02.06.2014, відповідно
до наказу №31-к від 27.05.2014). Однак,
відповідно до ч.7 ст.179 КЗпП України
відпустки для догляду за дитиною,
передбачені частинами третьою,
четвертою та шостою цієї статті, можуть
бути використані повністю. Відповідно
до ч.3 ст.184 КЗпП України Кодекс законів
про працю України звільнення вагітних
жінок і жінок, які мають дітей віком до
трьох років не допускається.

01.07.2014 Територіальною державною
інспекцією з питань праці у
Рівненській області прийнято припис
№17-02-022/0017-0017 (а.с.16-17), пунктом 1 якого
позивачу приписано усунути порушення
п.2.5 глави 2 Інструкції про порядок
ведення трудових книжок працівників;
пунктом 2 приписано усунути порушення
п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України. Про прийняті
заходи щодо виконання даного припису
письмово поінформувати Територіальну
державну інспекцію з питань праці у
Рівненській області у строк до 01.08.2014.

Відповідно до п.2.5 Інструкції про
порядок ведення трудових книжок
працівників, затвердженої наказом № 58
від 29.07.1993 Міністерства праці України,
Міністерства юстиції України,
Міністерства соціального захисту
населення, зареєстровано в
Міністерстві юстиції України
17.08.1993 за N 110, з кожним записом, що
заноситься до трудової книжки на
підставі наказу (розпорядження) про
призначення на роботу, переведення і
звільнення власник або уповноважений
ним орган зобов'язаний ознайомити
працівника під розписку в особистій
картці (типова відомча форма N П-2,
затверджена наказом Мінстату України
від 27 жовтня 1995 року N 277 ( v0277202-95 ), в якій
має повторюватися відповідний запис з
трудової книжки (вкладиша).

Виявлений перевіркою факт неналежного
ведення особових карток працівників
ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а саме порушення п.2.5
Інструкції про порядок ведення
трудових книжок працівників, позивачем
не заперечується.

З матеріалів справи встановлено, що
29.07.2014 на виконання пункту 1 припису
позивач направив листи за № 09-15/1823 та №
09-15/1824 для ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с.25,26) з
запрошенням прийти в сектор кадрового
забезпечення, запобігання та виявлення
корупції для ознайомлення зданими
особової картки.

Як ствердив представник позивача в
судовому засіданні, ОСОБА_5 з даними
особової картки ознайомилась, а ОСОБА_4
до роботодавця не з'явилась.
Представник відповідача в судовому
засіданні пояснив, що вимоги пункту 1
припису позивачем виконані, оскільки
роботодавець здійснив всі можливі та
залежні від нього заходи для
ознайомлення працівників з даними
особових карток.

За таких обставин, суд вважає, що
спірний припис в частині пункту 1 є
законним та обгрунтованим та фактично
виконаний позивачем. Будь-які доводи
щодо неправомірності припису в
зазначеній частині позивачем не
наведені, а судом не встановлені.
Ввідтак відсутні підстави для
скасування пункту 1 припису №
17-02-022/0017-0017 від 01.07.2014, а
адміністративний позов в цій частині
до задоволення не підлягає.

Перевіряючи правомірність пункту 2
припису № 17-02-022/0017-0017 від 01.07.2014, суд
встановив наступне.

Наказом №361-в від 18.11.2013 ОСОБА_5,
помічнику лікаря-гігієніста сектору
моніторингу за неінфекційної
професійною захворюваністю Головного
управління Держсанепідслужби у
Рівненській області, надано соціальну
відпустку по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку з 15.11.2013
по 11.09.2016 (а.с.19).

На підставі заяви від 03.02.2014 ОСОБА_4
наказом від 03.02.2014 №11-к призначено на
посаду помічника лікаря-гігієніста
сектору моніторингу за неінфекційної
професійною захворюваністю Головного
управління Держсанепідслужби у
Рівненській області за строковим
трудовим договором на період
перебування у відпустці для догляд за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку основного працівника ОСОБА_5, з
неповним робочим днем 0,99 ставки з
оплатою праці пропорційно
відпрацьованому часу з посадового
окладу згідно зі штатним розписом
(а.с.17, 18).

Наказом №31-к від 27.05.2014 ОСОБА_5,
помічника лікаря-гігієніста сектору
моніторингу за неінфекційної
професійною захворюваністю Головного
управління Держсанепідслужби у
Рівненській області, наказано вважати
такою, що приступила до виконання
посадових обов'язків з 02.06.2014 (а.с.20).

Відповідно до п.2 ч.1 ст.36 Кодексу
законів про працю України, 27.05.2014
наказом №32-к ОСОБА_4 звільнено з посади
помічника лікаря-гігієніста сектору
моніторингу за неінфекційної
професійною захворюваністю Головного
управління Держсанепідслужби у
Рівненській області з 30.05.2014 у зв'язку з
виходом на роботу основного працівника
(а.с.21).

Надаючи оцінку спірним
правовідносинам, суд враховує
наступне.

Пунктом 2 частини 1 статті 23 Кодексу
законів про працю України передбачено,
що трудовий договір може бути укладено
на визначений строк, встановлений за
погодженням сторін.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.36 Кодексу
законів про працю України підставами
припинення трудового договору є,
зокрема, закінчення строку (пункти 2 і 3
статті 23), крім випадків, коли трудові
відносини фактично тривають і жодна з
сторін не поставила вимогу про їх
припинення.

Відповідно до ч.3 ст.40 Кодексу законів
про працю України не допускається
звільнення працівника з ініціативи
власника або уповноваженого ним органу
в період його тимчасової
непрацездатності (крім звільнення за
пунктом 5 цієї статті), а також у період
перебування працівника у відпустці.

Статтею 179 Кодексу законів про працю
України визначено, що за бажанням жінки
їй надається відпустка для догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку з виплатою за ці періоди допомоги
відповідно до законодавства (ч.3).
Відпустки для догляду за дитиною,
передбачені частинами третьою,
четвертою та шостою цієї статті, можуть
бути використані повністю або
частинами також батьком дитини, бабою,
дідом чи іншими родичами, які фактично
доглядають за дитиною (ч.7).

Відповідно до ч.3 ст.184 Кодексу законів
про працю України звільнення вагітних
жінок і жінок, які мають дітей віком до
трьох років (до шести років - частина
шоста статті 179), одиноких матерів при
наявності дитини віком до чотирнадцяти
років або дитини-інваліда з ініціативи
власника або уповноваженого ним органу
не допускається, крім випадків повної
ліквідації підприємства, установи,
організації, коли допускається
звільнення з обов'язковим
працевлаштуванням. Обов'язкове
працевлаштування зазначених жінок
здійснюється також у випадках їх
звільнення після закінчення
строкового трудового договору. На
період працевлаштування за ними
зберігається середня заробітна плата,
але не більше трьох місяців з дня
закінчення строкового трудового
договору.

Відповідно до п.9 постанови Пленуму
Верховного Суду України "Про практику
розгляду судами трудових спорів" № 9
від 06.11.1992, при розгляді справ про
звільнення за п.2 ст.36 КЗпП судам слід
враховувати, що звільнення з цих
підстав вагітних жінок і жінок, які
мають дітей віком до трьох років (або
понад три роки, але не більше, ніж до 6
років, якщо дитина за медичним
висновком в цей період потребує
домашнього догляду), одиноких матерів
(жінка, яка не перебуває у шлюбі і у
свідоцтві про народження дитини якої
відсутній запис про батька дитини або
запис про батька зроблено в
установленому порядку за вказівкою
матері, вдова, інша жінка, яка виховує і
утримує дитину сама) при наявності
дитини віком до чотирнадцяти років
або дитини-інваліда провадиться з
обов'язковим працевлаштуванням (ч.3
ст.184 КЗпП). Не може бути визнано, що
власник або уповноважений ним орган
виконав цей обов'язок по
працевлаштуванню, якщо працівниці не
була надана на тому ж або на іншому
підприємстві (в установі, організації)
інша робота або запропонована робота,
від якої вона відмовилась з поважних
причин (наприклад, за станом здоров'я).

Дослідженими у справі доказами
стверджується, що з метою забезпечення
соціальних гарантій, передбачених
ст.ст.179, 184 КЗпП України, 06.06.2014 на
особистій зустрічі у начальника
Головного управління
Держсанепідслужби у Рівненській
області Бялковського О.В., в
присутності завідувача сектору
правового забезпечення Савича О.К. та
головного спеціаліста сектору
кадрового забезпечення, запобігання та
виявлення корупції Козак Н.М.
працівнику ОСОБА_4, яка займала посаду
помічника лікаря-гігієніста сектору
моніторингу за неінфекційної
професійною захворюваністю Головного
управління Держсанепідслужби у
Рівненській області за строковим
трудовим договором, було запропоновано
написати заяву на прийняття на посаду
фельдшера санітарного в Рівненське
міське управління Головного
управління Держсанепідслужби у
Рівненській області з подальшим
оформлення відпустки по догляду за
дитиною до досягнення нею 3-х років. Від
запропонованої пропозиції ОСОБА_4
відмовилась, про що складено
відповідний акт (а.с.22).

Покликання представника відповідача
про те, що ОСОБА_4 не знала про розгляд
питання щодо надання їй пропозиції на
прийняття на іншу посаду, тому що не
була повідомлена вчасно, суд оцінює
критично як такі, що не відповідають
фактичним обставинам справи. Так, з
дослідженого в судовому засіданні
Журналу обліку особистого прийому
громадян Головного управління
Держсанепідслужби у Рівненській
області встановлено, що 06.06.2014 ОСОБА_4
була присутня на особистому прийомі у
начальника Головного управління
Держсанепідслужби у Рівненській
області головного державного
санітарного лікаря Бялковського О.В.
(а.с.63-66).

Листом від 06.06.2014 року №13-05/1362 для
ОСОБА_4 повторно запропоновано
з'явитись до Головного управління
Держсанепідслужби у Рівненській
області для написання заяви про
прийняття на посаду фельдшера
санітарного відділу санітарного
нагляду Рівненського міського
Управління Головного управління
Держсанепідслужби у Рівненській
області на період відпустки по догляду
за дитиною до досягнення нею
трирічного віку основного працівника
(а.с.23). Вказаний лист отриманий ОСОБА_4
особисто 06.06.2014 (а.с.39).

Крім цього, в заяві від 12.06.2014 на ім'я
прокурора Рівненської області
Приходько-Мельничук О.М. вказала, що
06.06.2014 її викликали на роботу і
змушували писати заяву на перехід в
Рівненське міське управління
Головного управління
Держсанепідслужби у Рівненській
області за основного працівника
ОСОБА_5, на що вона відмовилась (а.с.41).

За таких обставин, належними та
допустимими доказами підтверджується
факт пропозиції роботодавця для ОСОБА_4
щодо працевлаштування та факт відмови
працівника від запропонованої роботи,
при цьому будь-якими поважними
причинами працівник свою відмову від
запропонованої роботи не мотивував.
Таким чином, доводи відповідача про те,
що позивачем було звільнено працівника
під час перебування у відпустці по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку без надання пропозиції
працевлаштування - спростовуються
зібраними у справі доказами. Відтак,
суд вважає, що позивач виконав свій
обов'язок по працевлаштуванню ОСОБА_4,
яка перебувала з позивачем у трудових
відносинах на підставі строкового
трудового договору, та за відмови
працівника від запропонованої посади
без поважних причин правомірно
розірвав строковий трудовий договір у
зв'язку з виходом на роботу основного
працівника.

Листом від 17.06.2014 №09-15/1441 для ОСОБА_4
направлено копію наказу про звільнення
та повідомлено про необхідність
з'явитися за трудовою книжкою або
надати згоду на відправлення її поштою
(а.с.24).

Крім того, суд вважає безпідставними
доводи відповідача про те, що пункт 2
спірної вимоги підлягає виконанню
шляхом скасування наказу №32-к від
27.05.2014 про звільнення ОСОБА_4, з огляду
на таке.

Порядок вирішення трудових спорів
передбачений главою XV "Індивідуальні
трудові спори" Кодексу законів про
працю України.

Так, відповідно до ст.271 Кодексу законів
про працю України трудові спори
розглядаються:

1) комісіями по трудових спорах;

2) районними, районними у місті,
міськими чи міськрайонними судами.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.232 Кодексу
законів про працю України
безпосередньо в районних, районних у
місті, міських чи міськрайонних судах
розглядаються трудові спори за
заявами, зокрема, працівників про
поновлення на роботі незалежно від
підстав припинення трудового договору,
зміну дати і формулювання причини
звільнення, оплату за час вимушеного
прогулу або виконання
нижчеоплачуваної роботи, за винятком
спорів працівників, вказаних у частині
третій статті 221 і статті 222 цього
Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.233 Кодексу законів про
працю України працівник може
звернутися з заявою про вирішення
трудового спору безпосередньо до
районного, районного у місті, міського
чи міськрайонного суду в тримісячний
строк з дня, коли він дізнався або
повинен був дізнатися про порушення
свого права, а у справах про звільнення
- в місячний строк з дня вручення копії
наказу про звільнення або з дня видачі
трудової книжки.

Отже, законодавством встановлений
порядок захисту порушених
роботодавцем прав, свобод чи інтересів
працівника при незаконному звільненні.
Будь-які відомості про те, що ОСОБА_4 в
установленому в порядку оскаржила
наказ №32-к від 27.05.2014 про звільнення в
матеріалах справи відсутні.

Відповідно до статті 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких грунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

В ході судового розгляду
адміністративної справи відповідач не
підтвердив належними й допустимими
доказами правомірності пункту 2
спірного припису. З огляду на наведене,
пункт 2 припису № 17-02-022/0017 від 01.07.2014 не
відповідає критеріям правомірності,
установленим в ч.3 ст.2 КАС України, є
необгрунтованим, прийнятий без
урахування фактичних обставин справи,
що мали значення для його прийняття,
тому підлягає скасуванню, а
адміністративний позов в цій частині
слід задовольнити.

Судові витрати присуджуються на
користь позивача відповідно до ч.3 ст.94
КАС України.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати
припис № 17-02-022/0017 від 01.07.2014 в частині
пункту 2 про усунення порушення вимог
пункту другого частини першої статті 36
Кодексу законів про працю України.

В решті позову відмовити.

Присудити на користь позивача Головне
управління Держсанепідслужби у
Рівненській області із Державного
бюджету України судовий збір у розмірі
36,54 грн.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до
Житомирського апеляційного
адміністративного суду через
Рівненський окружний адміністративний
суд. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до Житомирського апеляційного
адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 КАС України, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 КАС
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя
Дорошенко Н.О.