Справа № 372/3272/13-а (2а-144/13)
Суддя: Розваляєва Т.С.
Дата ухвалення: 2014-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"14" серпня 2014 р. м. Київ
К/800/943/14

Вищий адміністративний суд України у
складі:

головуючого суддіРозваляєвої Т. С.
(суддя-доповідач),суддівДонця О. Є.,
Чумаченко Т. А.,розглянувши в порядку
письмового провадження касаційну
скаргу ОСОБА_4 на постанову
Обухівського районного суду Київської
області від 11 вересня 2013 року та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 21 листопада
2013 року у справі за позовом ОСОБА_4 до
Української міської ради Обухівського
району Київської області про визнання
недійсним та скасування рішення,

установив:

ОСОБА_4 звернувся з позовом до
Української міської ради Обухівського
району Київської області, в якому
просив визнати недійсним та скасувати
рішення Української міської ради від 16
травня 2013 року про відмову у виділенні
та передачі у власність земельної
ділянки для будівництва і
обслуговування жилого будинку;
повторно винести на розгляд сесії дане
питання; відшкодувати шкоду.

Постановою Обухівського районного
суду Київської області від 11 вересня 2013
року, залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 21 листопада
2013 року, в задоволені позову
відмовлено.

Не погоджуючись з судовими рішеннями,
позивач подав касаційну скаргу, в якій
просить їх скасувати та прийняти нове
рішення про задоволення позову в
повному обсязі.

Заперечення не надходили.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи, колегія суддів приходить до
висновку, що касаційна скарга
задоволенню не підлягає.

Судами встановлено, що 12 березня 2013
року позивач звернувся до відповідача
з клопотанням та доданими до нього
графічними матеріалами, у якому просив
визначити йому земельну ділянку без
його погодження, орієнтованою площею
до 0,25 га, у межах с. Плюти, з цільовим
призначенням для будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд.

Рішенням Української міської ради 39
сесії шостого скликання від 16 травня 2013
року у наданні відповідного дозволу
позивачу відмовлено через відсутність
у матеріалах, долучених до клопотання,
зазначення бажаного місця
розташування земельної ділянки.

Не погоджуючись з рішенням ради,
позивач звернувся з цим позовом.

Відмовляючи у позові, суд першої
інстанції, з позицією якого погодився
суд апеляційної інстанції, виходив з
того, що оскаржуване рішення прийняте у
відповідності до вимог ст. 118 ЗК
України.

Колегія суддів погоджується з
висновками судів першої та апеляційної
інстанцій.

Відповідно до частини першої статті 116
ЗК громадяни та юридичні особи
набувають права власності та права
користування земельними ділянками із
земель державної або комунальної
власності за рішенням органів
виконавчої влади або органів місцевого
самоврядування в межах їх повноважень,
визначених цим Кодексом, або за
результатами аукціону.

Згідно із положеннями частини шостої
статті 118 ЗК Громадяни, зацікавлені в
одержанні безоплатно у власність
земельної ділянки із земель державної
або комунальної власності для ведення
фермерського господарства, ведення
особистого селянського господарства,
ведення садівництва, будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибної ділянки), індивідуального
дачного будівництва, будівництва
індивідуальних гаражів у межах норм
безоплатної приватизації, подають
клопотання до відповідного органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування, який передає земельні
ділянки державної чи комунальної
власності у власність відповідно до
повноважень, визначених статтею 122
цього Кодексу. У клопотанні
зазначаються цільове призначення
земельної ділянки та її орієнтовні
розміри. До клопотання додаються
викопіювання з кадастрової карти
(плану) або інші графічні матеріали, на
яких зазначено бажане місце
розташування земельної ділянки,
погодження землекористувача (у разі
вилучення земельної ділянки, що
перебуває у користуванні інших осіб) та
документи, що підтверджують досвід
роботи у сільському господарстві або
наявність освіти, здобутої в аграрному
навчальному закладі (у разі надання
земельної ділянки для ведення
фермерського господарства). У разі якщо
земельна ділянка державної власності
розташована за межами населених
пунктів і не входить до складу певного
району, заява подається до Ради
міністрів Автономної Республіки Крим.

Частиною сьомою вказаної статті ЗК
встановлено, що відповідний орган
виконавчої влади або орган місцевого
самоврядування, який передає земельні
ділянки державної чи комунальної
власності у власність відповідно до
повноважень, визначених статтею 122
цього Кодексу розглядає клопотання у
місячний строк і дає дозвіл на
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки або надає
мотивовану відмову у його наданні.

Проект землеустрою щодо відведення
земельної ділянки розробляється за
замовленням громадян суб'єктами
господарювання, що є виконавцями робіт
із землеустрою згідно із законом, у
строки, що обумовлюються угодою сторін.

Відповідно до частини восьмої статті 118
ЗК проект землеустрою щодо відведення
земельної ділянки погоджується в
порядку, встановленому статтею 186-1
цього Кодексу.

Підставою відмови у наданні такого
дозволу може бути лише невідповідність
місця розташування об'єкта вимогам
законів, прийнятих відповідно до них
нормативно-правових актів, генеральних
планів населених пунктів та іншої
містобудівної документації, схем
землеустрою і техніко-економічних
обґрунтувань використання та охорони
земель адміністративно-територіальних
одиниць, проектів землеустрою щодо
впорядкування територій населених
пунктів, затверджених у встановленому
законом порядку (ч. 7 ст. 118 ЗК України).

Частинами десятою та одинадцятою
статті 118 ЗК України відмова органу
виконавчої влади чи органу місцевого
самоврядування у передачі земельної
ділянки у власність або залишення
клопотання без розгляду можуть бути
оскаржені до суду.

У разі відмови органу виконавчої влади
чи органу місцевого самоврядування у
передачі земельної ділянки у власність
або залишення заяви без розгляду
питання вирішується в судовому
порядку.

У подальшому були внесені зміни до цієї
статті, які направлені на спрощення
процедури відведення земельних
ділянок у власність, зокрема
запроваджено принцип мовчазної згоди
на етапі отримання дозволу на
розроблення документації із
землеустрою, оскільки у випадку
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень, внаслідок якої протягом
місяця не розглянута заява про надання
дозволу на виготовлення проектної
документації, заявник має право
здійснити замовлення проекту
відведення земельної ділянки.

Відповідно до Положення про порядок
ведення державного земельного
кадастру, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 12 січня
1993 року № 15, чинного на момент
виникнення правовідносин, до
земельно-кадастрової документації
належать кадастрові карти та плани
(графічні і цифрові), схеми, графіки,
текстові та інші матеріали, які містять
відомості про межі
адміністративно-територіальних
утворень, межі земельних ділянок
власників землі і землекористувачів, у
тому числі орендарів, правовий режим
земель, що перебувають у державній,
колективній і приватній власності, їх
кількість, якість, народногосподарську
цінність та продуктивність по
власниках землі і землекористувачах,
населених пунктах, територіях
сільських, селищних, міських, районних
Рад народних депутатів, областях,
Республіці Крим та Україні в цілому.

Системний аналіз наведених норм права
дає підстави вважати, що ними
встановлені підстави, порядок, строки
передачі земельної ділянки у власність
громадян та органи, уповноважені
розглядати ці питання. Ці норми
передбачають, зокрема, що для передачі
земельної ділянки у власність
зацікавлена особа звертається до
відповідних органів із заявами для
отримання дозволу на розроблення
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки та для надання її у
власність, за результатами розгляду
яких визначені в статті 118 ЗК органи
приймають одне з відповідних рішень.
При цьому до заяви додаються
викопіювання з кадастрової карти
(плану) або інші графічні матеріали, на
яких зазначено бажане місце
розташування земельної ділянки.

Між тим, як вбачається з графічних
матеріалів, доданих позивачем до
клопотання від 12 березня 2013
року, та встановлено судами попередніх
інстанцій, вони не можуть вважатися
такими, що містять місце розташування
бажаної земельної ділянки, оскільки
містять графічні межі території села
Плюти, в склад якої входять окремі
земельні ділянки, а не конкретно
визначена земельна ділянка, яку
позивач хоче отримати у власність.

Окрім того, підтвердженням цьому є
невідповідність зазначеної площі
бажаної земельної ділянки у розмірі 0,25
га в аспекті доданої графічної схеми до
клопотання.

Таким чином підстава, з якої відповідач
виніс оскаржуване рішення, повністю
узгоджується з приписами частини
сьомої статті 118 ЗК України.

За таких обставин твердження позивача
про невідповідність рішення
Української міської ради від 16 травня
2013 року про відмову у виділенні та
передачі у власність земельної ділянки
для будівництва і обслуговування
жилого будинку вимогам чинного
законодавства в момент його прийняття
не доведені належними та допустимими
доказами.

Враховуючи викладене, вбачається, що
суди попередніх інстанцій дійшли
правомірного висновку про відмову у
визнанні протиправним та скасування
рішення ради і, відповідно, у
зобов'язані повторно винести на
розгляд сесії дане питання та
відшкодувати шкоду.

При цьому колегія суддів вважає за
необхідне зазначити, що особа, яка
заінтересована отримати земельної
ділянки у власність, не позбавлена
права звернутися до ради з повторним
клопотанням та вимагати його
розглянути на сесії ради.

Відповідно до частини першої 1 статті 224
КАС України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без
задоволення, а постанову Обухівського
районного суду Київської області від 11
вересня 2013 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 21 листопада 2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, і
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у строк та у порядку,
визначеними статтями 237, 238, 239-1 КАС
України.

Судді: