Справа № 826/10276/14
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2014-08-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

06 серпня 2014 року 09:45 № 826/10276/14

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючої судді
Кузьменко А.І., суддів: Добрівської Н.А.,
Катющенка В.П., при секретарі Яцюті М.С.,
розглянувши у письмовому провадженні
адміністративну справу

за позовомМіністерства доходів і
зборів УкраїнидоДержавної виконавчої
служби Українипровизнання
протиправними та скасування постанов і
вимоги,

В С Т А Н О В И В:

Міністерство доходів і зборів України
(далі по тексту - позивач, Міндоходів
України) звернулось до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
адміністративним позовом до Державної
виконавчої служби України (далі по
тексту - відповідач, ДВС України) про
визнання протиправними та скасування
постанов від 19 червня 2014 року про
стягнення виконавчого збору та про
накладення штрафу, а також вимоги від 24
червня 2014 року №П-28338/5.-187/7, винесених у
виконавчому провадженні №9364015.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 21 липня 2014 року
відкрито провадження у справі та
призначено попереднє судове засідання
на 23 липня 2014 року.

У попереднє судове засідання 23 липня 2014
року з'явився представник позивача,
який позов підтримав. Представник
відповідача до суду не з'явився.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 23 липня 2014 року
закінчено підготовче провадження та
призначено справу до судового розгляду
на 30 липня 2013 року.

У судовому засіданні 30 липня 2014 року
судом оголошувалась перерва до 04
серпня 2014 року у зв'язку з
витребуванням у відповідача
додаткових документів.

У судовому засіданні 04 серпня 2014 року
представник позивача наполягав на
задоволенні позову з викладених у
ньому підстав. Представник відповідача
проти задоволення позову заперечував.

У порядку частини 4 статті 122 Кодексу
адміністративного судочинства України
представники сторін надали суду
клопотання про розгляд справи у
порядку письмового провадження, що
стало підставою для постановлення
судом 04 серпня 2014 року ухвали про
перехід до розгляду справи в
письмовому провадженні.

Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, Окружний адміністративний суд
міста Києва встановив наступне.

29 вересня 2008 року на адресу відповідача
надійшла заява ОСОБА_1 про прийняття до
примусового виконання виконавчого
листа №2а-159/2007, виданого 29 вересня 2008
року Шевченківським районним судом
міста Києва про зобов'язання Державної
податкової адміністрації України
розглянути на комісії по розгляду
справ щодо виплати страхових сум при
проведенні обов'язкового державного
особистого страхування посадових осіб
державної податкової служби заяву
ОСОБА_1 щодо виплати страхової суми у
зв'язку із втратою професійної
працездатності.

Також, до заяви було додано оригінал
зазначеного виконавчого листа, копія
постанови Шевченківського районного
суду міста Києва від 03 квітня 2007 року та
копія ухвали Київського апеляційного
адміністративного суду від 25 червня 2008
року.

За результатами вивчення зазначених
документів 06 жовтня 2008 року старшим
державним виконавцем Відділу
примусового виконання рішень
Департаменту державної виконавчої
служби винесено постанову про
відкриття виконавчого провадження та
визначено боржнику 7-дений строк з
моменту її отримання для добровільного
виконання.

У зв'язку з невиконанням боржником у
наданий для добровільного виконання
виконавчого листа строк, 26 квітня 2009
року старшим державним виконавцем
винесено вимогу №П-28338-05-638/05, яку листом
від 01 липня 2009 року направлено на
адресу боржника.

Листом від 22 липня 2009 року №8757/8/01-0216
Державна податкова адміністрація
України повідомила Міністерство
юстиції України та Департамент
державної виконавчої служби про
відсутність визначених законодавством
підстав та повноважень для виконання
вимоги державного виконавця.

Аналогічного змісту лист був
направлений Державною податковою
адміністрацією України на адресу
Відділу примусового виконання рішень
Департаменту державної виконавчої
служби Міністерства юстиції України й
22 квітня 2011 року за результатами
розгляду вимоги державного виконавця
№П-28338-223/5 від 15 квітня 2011 року.

04 лютого 2014 року, у зв'язку зі
зверненням державного виконавця до
Шевченківського районного суду міста
Києва із заявами про зміну сторони
виконавчого провадження та
встановлення способу і порядку
виконання виконавчого листа, державним
виконавцем винесено постанову про
зупинення виконавчого провадження, яку
листом №П-28338/5.-187/7 від 05 лютого 2014 року
направлено сторонам виконавчого
провадження.

21 березня 2014 року Шевченківським
районним судом міста Києва за
результатами розгляду подання
державного виконавця про заміну
сторони виконавчого провадження
постановлено ухвалу, якою замінено у
виконавчому провадженні №9364015 з
виконання виконавчого листа
Шевченківського районного суду міста
Києва №2а-159/07 від 29 вересня 2008 року
боржника Державну податкову
адміністрацію України на Міністерство
доходів і зборів України.

Надходження зазначеної ухвали суду до
виконавчої служби стало підставою для
винесення державним виконавцем 28
квітня 2014 року постанов про поновлення
виконавчого провадження та про заміну
сторони виконавчого провадження, які
наступного дня листами №14-0-22-2186/5.-187/7
направлено боржнику та стягувачу.

19 червня 2014 року, у зв'язку з
невиконанням боржником у самостійному
порядку виконавчого листа №2а-159/07,
виданого 29 вересня 2008 року
Шевченківським районним судом міста
Києва, у семиденний строк з моменту
отримання постанови про відкриття
виконавчого провадження, державним
виконавцем винесено постанову про
стягнення виконавчого збору.

Крім того, з огляду на невиконання
зазначеного виконавчого листа у
строки, встановлені державним
виконавцем, 19 червня 2014 року останнім
винесено постанову про накладення
штрафу, а 24 червня 2014 року складено
вимогу, якою зобов'язано боржника
виконати виконавчий лист №2а-159/07,
виданий 29 вересня 2008 року
Шевченківським районним судом міста
Києва, в триденний термін з дня
отримання вимоги.

Саме не погоджуючись з названими
постановами та вимогою державного
виконавця Міндоходів України
звернулось з відповідним позовом до
суду, в якому просить їх скасувати. На
обґрунтування вимог, викладених у
адміністративному позові, Міндоходів
України посилається на винесення
оскаржуваних постанов та вимоги під
час зупинення виконавчого провадження,
оскільки постанова про поновлення
виконавчого провадження державним
виконавцем не виносилась.

Частиною 2 статті 19 Конституції України
передбачено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
закріплено, що до адміністративних
судів можуть бути оскаржені будь-які
рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів
владних повноважень, крім випадків,
коли щодо таких рішень, дій чи
бездіяльності Конституцією чи
законами України встановлено інший
порядок судового провадження.

Відповідно до частини 3 названої статті
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

З урахуванням вищезазначеного,
Окружний адміністративний суд міста
Києва вважає за необхідне зазначити
наступне.

Як вбачається зі змісту
адміністративного позову, предметом
судового оскарження є постанова про
стягнення виконавчого збору від 19
червня 2014 року, постанова про
накладення штрафу від 19 червня 2014 року
та вимога державного виконавця
№П-28338/5.-187/7 від 24 червня 2014 року, які за
своєю юридичною природою є рішеннями
суб'єкта владних повноважень,
винесеними під час здійснення своїх
владних управлінських функцій в межах
виконавчого провадження, відкритого
постановою від 06 жовтня 2008 року на
виконання виконавчого листа №2а-159/2007,
виданого 29 вересня 2008 року
Шевченківським районним судом міста
Києва.

Такі висновки суду узгоджуються з
позицією Вищого адміністративного
суду України, висловленою в ухвалі від
15 липня 2014 року № К/9991/58405/12.

Розглядаючи позовні вимоги Міндоходів
України суд виходить зі змісту
положень частини 1 статті 181 Кодексу
адміністративного судочинства
України, згідно з якими учасники
виконавчого провадження (крім
державного виконавця) та особи, які
залучаються до проведення виконавчих
дій, мають право звернутися до
адміністративного суду із позовною
заявою, якщо вважають, що рішенням, дією
або бездіяльністю державного
виконавця чи іншої посадової особи
державної виконавчої служби порушено
їхні права, свободи чи інтереси, а також
якщо законом не встановлено інший
порядок судового оскарження рішень,
дій чи бездіяльності таких осіб.

Отже, при визначенні юрисдикції суд
виходить з того, що до юрисдикції
адміністративних судів належать спори
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності державної виконавчої
служби при виконанні всіх виконавчих
документів, передбачених частиною
другою статті 17 Закону України «Про
виконавче провадження», крім тих,
відносно яких законом установлено
інший, виключний порядок їх оскарження.

Частиною 4 статті 82 Закону України «Про
виконавче провадження» встановлено, що
рішення, дії чи бездіяльність
державного виконавця або іншої
посадової особи державної виконавчої
служби щодо виконання судового рішення
можуть бути оскаржені сторонами до
суду, який видав виконавчий документ, а
іншими учасниками виконавчого
провадження та особами, які
залучаються до проведення виконавчих
дій, - до відповідного
адміністративного суду в порядку,
передбаченому законом.

Отже, критеріями визначення юрисдикції
судів щодо вирішення справ з приводу
оскарження рішень дій чи бездіяльності
органів державної виконавчої служби
щодо виконання судового рішення є
юрисдикційна належність суду, який
видав виконавчий документ, та статус
позивача як сторони у виконавчому
провадженні.

З огляду на викладене, вимоги щодо
визнання протиправною та скасування
вимоги державного виконавця від 24
червня 2014 року №П-28338/5.-187/7, складеної в
рамках виконавчого провадження №9364015,
відкритого на виконання виконавчого
листа №2а-159/2007, виданого
Шевченківським районним судом міста
Києва, підлягають розгляду саме цим
судом.

У той же час, згідно пункту 6 постанови
Пленуму Вищого адміністративного суду
України від 13 грудня 2010 року №3 «Про
практику застосування
адміністративними судами
законодавства у справах із приводу
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності державної виконавчої
служби» з наступними змінами та
доповненнями у редакції на час
виникнення спірних правовідносин,
постанови державного виконавця про
стягнення виконавчого збору та
накладення штрафу належать до видів
відповідальності за невиконання
рішення самостійно та за невиконання
без поважних причин рішення, що
зобов'язує боржника вчинити певні дії,
та рішення про поновлення на роботі.
Виконавчий збір - це санкція
відповідальності майнового характеру,
що накладається на боржника за
невиконання рішення у строк,
встановлений для його самостійного
виконання. Для застосування
виконавчого збору виконавець приймає
постанову, яка, у разі її невиконання
самостійно, виконується примусово в
установленому Законом України «Про
виконавче провадження» порядку.

Прийнята державним виконавцем
постанова про накладення штрафу на
боржника, не виконана самостійно, є
підставою для її примусового
виконання.

За змістом пункту 7 частини 2 статті 17
Закону України «Про виконавче
провадження» постанови державного
виконавця про стягнення виконавчого
збору, витрат на проведення виконавчих
дій та накладення штрафу є виконавчими
документами. Якщо виконавче
провадження закінчено, а виконавчий
збір, витрати на проведення виконавчих
дій або штраф не стягнуто, відповідна
постанова виділяється в окреме
провадження і підлягає виконанню в
загальному порядку.

За результатом аналізу наведених вище
правових норм, Вищий адміністративний
суд України дійшов висновку, що
юрисдикція адміністративних судів
поширюється на справи з приводу
оскарження постанов державного
виконавця про стягнення виконавчого
збору, витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій, і накладення штрафу,
прийнятих у виконавчих провадженнях
щодо примусового виконання усіх
виконавчих документів незалежно від
того, яким органом, у тому числі судом
якої юрисдикції, вони видані.

З огляду на викладене, вимоги
Міндоходів України щодо визнання
протиправними та скасування постанов
про стягнення виконавчого збору та про
накладення штрафу від 19 червня 2014 року
підлягають розгляду саме Окружним
адміністративним судом міста Києва.

Відповідно до приписів частини 1 статті
21 Кодексу адміністративного
судочинства України позивач може
заявити кілька вимог в одній позовній
заяві, якщо вони пов'язані між собою.

Якщо справа щодо однієї з вимог
підсудна окружному адміністративному
суду, а щодо іншої вимоги (вимог) -
місцевому загальному суду як
адміністративному суду, таку справу
розглядає окружний адміністративний
суд.

За таких обставин всі вимоги, заявлені
Міністерством доходів і зборів
України, належать до розгляду Окружним
адміністративним судом міста Києва.

Згідно зі статтею 124 Конституції
України всі судові рішення ухвалюються
іменем України і є обов'язковими до
виконання на всій території України.

Умови і порядок виконання рішень судів
та інших органів (посадових осіб), що
підлягають примусовому виконанню у
разі невиконання їх у добровільному
порядку, визначає Закон України «Про
виконавче провадження» від 21.04.1999р. №
606-XIV у редакції на час виникнення
спірних правовідносин (далі по тексту -
Закон України від 21.04.1999р. № 606-XIV).

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону
України від 21.04.1999р. № 606-XIV примусове
виконання рішень покладається на
державну виконавчу службу, яка входить
до системи органів Міністерства
юстиції України.

Статтею 1 названого Закону визначено,
що виконавче провадження як
завершальна стадія судового
провадження та примусове виконання
рішень інших органів (посадових осіб) -
це сукупність дій органів і посадових
осіб, визначених у цьому Законі, що
спрямовані на примусове виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), які провадяться на
підставах, в межах повноважень та у
спосіб, визначених цим Законом, іншими
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до цього Закону
та інших законів, а також рішеннями, що
відповідно до цього Закону підлягають
примусовому виконанню (далі - рішення).

Відповідно до частини 2 статті 24 Закону
України від 21.04.1999р. № 606-XIV у редакції,
чинні на час відкриття виконавчого
провадження №9364015, державний
виконавець у 3-денний строк з дня
надходження до нього виконавчого
документа виносить постанову про
відкриття виконавчого провадження. В
постанові державний виконавець
встановлює строк для добровільного
виконання рішення, який не може
перевищувати семи днів, а рішень про
примусове виселення - п'ятнадцяти днів,
та попереджає боржника про примусове
виконання рішення після закінчення
встановленого строку зі стягненням з
нього виконавчого збору і витрат,
пов'язаних з провадженням виконавчих
дій, передбачених цим Законом.

У подальшому до зазначеного Закону
неодноразово були внесені зміни, а
Законом України від 04.11.2010р. №2677-VІ -
викладено у новій редакції.

Згідно з частиною 1 статті 27 названого
Закону України від 21.04.1999р. № 606-XIV, у
редакції на час винесення оскаржуваних
позивачем рішень, у разі ненадання
боржником у строки, встановлені
частиною другою статті 25 цього Закону
для самостійного виконання рішення,
документального підтвердження повного
виконання рішення державний
виконавець на наступний день після
закінчення відповідних строків
розпочинає примусове виконання
рішення.

Наведені правові норми зобов'язують
боржника добровільно виконати рішення
у строк, встановлений державним
виконавцем та повідомити про таке
виконання у цей же термін. В свою чергу,
дані норми, у разі невиконання
боржником рішення добровільно у
встановлений державним виконавцем
строк, зобов'язують державного
виконавця на наступний день після
закінчення відповідних строків
розпочати примусове виконання рішення,
тобто вчиняти певні дії, спрямовані на
примусове виконання рішення.

У той же час, Закон України від 21.04.1999р.
№ 606-XIV покладає на державного
виконавця обов'язок перед початковим
примусового виконання рішення
пересвідчитись в отримання боржником
такої постанови.

Як вбачається з матеріалів справи, на
виконання виконавчого листа №2а-159/2007,
виданого 29 вересня 2008 року
Шевченківським районним судом міста
Києва про зобов'язання Державної
податкової адміністрації України
розглянути на Комісії по розгляду
справ щодо виплати страхових сум при
проведенні обов'язкового державного
особистого страхування посадових осіб
державної податкової служби заяви
ОСОБА_1 щодо виплати йому страхової
суми у зв'язку із втратою професійної
працездатності, старшим державним
виконавцем Відділу примусового
виконання рішень Департаменту ДВС
відкрито виконавче провадження №9364015,
про що винесено постанову про
відкриття виконавчого провадження від
06 жовтня 2009 року.

Пунктом 2 резолютивної частини
постанови боржника зобов'язано
самостійно виконати рішення суду в
семиденний строк з моменту отримання
постанови про відкриття виконавчого
провадження.

Факт отримання зазначеної постанови,
як і факт не виконання рішення суду у
визначений у ній строк, позивачем під
час розгляду справи не заперечувався.

Доказів на підтвердження вчинення
будь-яких дій щодо виконання рішення
суду у добровільному порядку
Міндоходів України суду не надав.
Відсутні такі докази і в матеріалах
виконавчого провадження, копії яких
приєднані до справи.

Відповідно до частини 1 статті 28 Закону
України від 21.04.1999р. № 606-XIV у разі
невиконання боржником рішення
майнового характеру у строк,
встановлений частиною другою статті 25
цього Закону для самостійного його
виконання, постановою державного
виконавця з боржника стягується
виконавчий збір у розмірі 10 відсотків
суми, що підлягає стягненню, або
вартості майна боржника, що підлягає
передачі стягувачу за виконавчим
документом. У разі невиконання
боржником у той самий строк рішення
немайнового характеру виконавчий збір
стягується в розмірі сорока
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян з боржника - фізичної особи і в
розмірі вісімдесяти неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян з боржника -
юридичної особи.

Частиною 2 названої правової норми
також закріплено виключний перелік
виконавчих документів, під час
виконання яких виконавчий збір не
стягується, а саме: про конфіскацію
майна, стягнення періодичних платежів,
стягнення виконавчого збору,
накладення арешту на майно для
забезпечення позовних вимог,
відшкодування витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій, і стягнення штрафів,
накладених відповідно до вимог цього
Закону, а також у разі виконання рішень
у порядку, встановленому Законом
України «Про гарантії держави щодо
виконання судових рішень».

За таких обставин, а також враховуючи
приписи частини 1 статті 6 Закону
України від 21.04.1999р. № 606-XIV, якою
закріплено, що державний виконавець
зобов'язаний використовувати надані
йому права відповідно до закону і не
допускати у своїй діяльності порушення
прав та законних інтересів фізичних і
юридичних осіб, суд приходить до
висновку про відсутність правових
підстав для визнання оскаржуваної
постанови про стягнення виконавчого
збору від 19 червня 2014 року незаконною
та її скасування.

До аналогічних висновків приходить суд
за результатами розгляду вимоги
позивача щодо визнання протиправною та
скасування постанови про накладення
штрафу від 19 червня 2014 року.

Так, відповідальність у виконавчому
провадженні врегульована положеннями
глави 10 Закону України від 21.04.1999р. №
606-XIV.

Відповідно до статті 89 зазначеного
Закону у разі невиконання без поважних
причин у встановлений державним
виконавцем строк рішення, що зобов'язує
боржника виконати певні дії, та рішення
про поновлення на роботі державний
виконавець виносить постанову про
накладення штрафу на боржника - фізичну
особу від десяти до двадцяти
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян; на посадових осіб - від
двадцяти до сорока неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян; на
боржника - юридичну особу - від сорока
до шістдесяти неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян та
встановлює новий строк виконання.

Аналіз наведеної правової норми дає
підстави для висновку, що накладення
стягнення у вигляді штрафу можливе
тільки у разі невиконання у
встановлений державним виконавцем
строк рішення, що зобов'язує боржника
виконати певні дії або рішення про
поновлення на роботі та у разі такої
бездіяльності без поважних причин.

Аналогічна правова позиція викладена в
ухвалі Вищого адміністративного суду
України від 03 лютого 2012 року у справі
№К/9991/50426/11 за позовом Стахановської
міської ради Луганської області до
підрозділу примусового виконання
рішень відділу державної виконавчої
служби Головного управління юстиції в
Луганській області про визнання
протиправним рішення та його
скасування.

Як вбачається із матеріалів справи та
зазначено вище у даному рішенні, у
строки, визначені у постанові про
відкриття виконавчого провадження,
позивач рішення суду не виконав,
доказів на підтвердження поважності
причин, які зумовили таке невиконання,
суду не надав.

Крім того, суд звертає увагу, що
позивачем не надано доказів на
підтвердження вчинення дій
спрямованих на виконання постанови
Шевченківського районного суду міста
Києва, зокрема, звернення до суду із
заявою про зміну чи встановлення
способу і порядку виконання судового
рішення.

Наведене вище, на думку суду, свідчить
про правомірність рішення суб'єкта
владних повноважень щодо накладення на
позивача штрафу та відсутність підстав
для скасування постанови пор
накладення штрафу від 19 червня 2014 року.

Відповідно до приписів частини 1 статті
11 Закону України від 21.04.1999р. № 606-XIV на
державного виконавця покладено
обов'язок вживати передбачених цим
Законом заходів примусового виконання
рішень, неупереджено, своєчасно і в
повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

На виконання зазначеного обов'язку
державний виконавець здійснює заходи,
необхідні для своєчасного і в повному
обсязі виконання рішення, зазначеного
в документі на примусове виконання
рішення, у спосіб та в порядку,
встановленому виконавчим документом і
цим Законом.

Одним з таких заходів є вимога
державного виконавця, яка в силу
положень частини 1 статті 5 Закону
України від 21.04.1999р. № 606-XIV є
обов'язковою для всіх органів,
організацій, посадових осіб, фізичних і
юридичних осіб на території України.

Саме на реалізацію наведених положень
спеціального Закону, 24 червня 2014 року у
зв'язку з не виконанням боржником
станом на 19 червня 2014 року рішення суду,
складено та направлено позивачу вимогу
державного виконавця №П-28338/5.-187/7.

Аналізуючи доводи позивача, викладені
в адміністративному позові, щодо
винесення оскаржуваних ним рішень в
рамках виконавчого провадження №9364015
під час його зупинення, суд приходить
до наступного.

Як вбачається з матеріалів виконавчого
провадження №9364015, копії яких
приєднані до матеріалів справи,
прийняття постанови про зупинення
виконавчого провадження було
зумовлене зверненням державного
виконавця до Шевченківського
районного суду міста Києва із поданням
про заміну сторони виконавчого
провадження.

Після надходження до відділу
примусового виконання рішень ДВС
України ухвали Шевченківського
районного суду міста Києва від 21
березня 2014 року, якою задоволено
подання державного виконавця та
замінено у виконавчому провадженні
№9364015 боржника, на підставі частини 5
статті 39 Закону України від 21.04.1999р. №
606-XIV державним виконавцем 28 квітня 2014
року винесено постанову про поновлення
виконавчого провадження та постанову
про заміну сторони виконавчого
провадження.

Відповідно до копії супровідних листів
№14-0-22-2186/5.-187/7 зазначені постанови
направлені позивачу наступного дня.

На підтвердження факту відправлення
постанови про поновлення виконавчого
провадження відповідачем надано копію
Журналу реєстрації вихідної
кореспонденції Відділу примусового
виконання рішень (книга №7) 2014 року,
оригінал якого було оглянуто в
судовому засіданні 04 серпня 2014 року, в
якому міститься відповідна відмітка.

Відповідно до частини 1 статті 31 Закону
України від 21.04.1999р. № 606-XIV копії
постанов державного виконавця та інші
документи виконавчого провадження, що
державний виконавець зобов'язаний
довести до відома сторін та інших
учасників виконавчого провадження,
надсилаються адресатам із
супровідними листами простою
кореспонденцією, крім постанов про
відкриття виконавчого провадження або
відмову у відкритті виконавчого
провадження, про повернення
виконавчого документа стягувачу
відповідно до статті 47 цього Закону, що
надсилаються рекомендованим листом з
повідомленням про вручення.

З огляду на викладене, суд приходить до
висновку про доведення відповідачем
виконання покладених на нього
обов'язків щодо направлення на адресу
позивача постанови про поновлення
виконавчого провадження простою
кореспонденцією відповідно до вимог
Закону України від 21.04.1999р. № 606-XIV.

Та обставина, що державним виконавцем
зазначено один і той самий номер на
супровідних листах до постанов про
поновлення виконавчого провадження та
про заміну сторони виконавчого
провадження, заявлена представником
позивача під час судового розгляду
справи, на думку суду, не спростовує
факту направлення на адресу позивача
постанови про поновлення виконавчого
провадження, зафіксованого у Журналі
реєстрації вихідної кореспонденції
Відділу примусового виконання рішень
(книга №7) 2014 року.

Крім того, суд звертає увагу на те, що
позивач підтвердив факт отримання
постанови про заміну сторони
виконавчого провадження, законність
якої за відсутності постанови про
поновлення виконавчого провадження
ним під сумнів не ставиться.

Узагальнюючи все вище викладене, суд
критично ставиться до тверджень
позивача щодо його необізнаності про
поновлення виконавчого провадження
№9364015, а тому підстави для задоволення
позову відсутні.

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого: 1) суд вирішує
справи відповідно до Конституції та
законів України, а також міжнародних
договорів, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України; 2) суд
застосовує інші нормативно-правові
акти, прийняті відповідним органом на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно частини першої статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 69 Кодексу
адміністративного судочинства України
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Відповідно до статті 70 Кодексу
адміністративного судочинства України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмету доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмету доказування.
Обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Відповідно до частини 2 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Доказів, які б спростували
правомірність оскаржуваних рішень
державної виконавчої служби, позивач
суду не надано.

Оцінивши докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, враховуючи всі наведені
обставини, Окружний адміністративний
суд міста Києва вважає позовні вимоги
необґрунтованими, а позов таким, що не
підлягає задоволенню.

Враховуючи вищезазначене, керуючись
статтями 69, 70, 71, 158-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову відмовити

Постанова набирає законної сили
відповідно до статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуюча суддя -
А.І. Кузьменко

Судді:
Н.А. Добрівська

В.П. Катющенко