Справа № 2-а-14063/11/2218
Суддя: Сушко О.О.
Дата ухвалення: 2014-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції: Граб Л. С.
Суддя-доповідач: Сушко О.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2014 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

Головуючий суддя: Сушко О.О.

судді: Біла Л.М. Залімський І. Г.

розглянувши у порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
Управління праці та соціального
захисту населення і охорони здоров'я
Хмельницької міської ради на постанову
Хмельницького міськрайонного суду
Хмельницької області від 27 вересня 2011
року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_2 до Управління праці та
соціального захисту населення і
охорони здоров'я Хмельницької міської
ради про перерахунок пенсії,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до
відповідача про визнання дій
неправомірними та стягнення
недоотриманої разової грошової
допомоги до 5 травня.

Постановою суду першої інстанції від
27.09.2011 року адміністративний позов
задоволено.

В апеляційній скарзі відповідача,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, просить
постанову суду першої інстанції
скасувати та винести нову про відмову у
задоволенні позовних вимог в повному
обсязі.

Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 197 КАС України
суд апеляційної інстанції може
розглянути справу в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами, якщо справу може бути
вирішено на основі наявних у ній
доказів, у разі подання апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції, які прийняті у порядку
скороченого провадження за
результатами розгляду справ,
передбачених п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 183-2.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість судового
рішення в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, з таких підстав.

Судом встановлено, що позивач є
інвалідом війни 1-ї групи , що
підтверджується посвідченням серії
НОМЕР_1.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції
обґрунтовано виходив з того, що
позивач, у 2011 році мав право на
отримання щорічної допомоги до п'ятого
травня у розмірі, встановленому ч. 5 ст.
14 Закону України "Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту".

Так, відповідно до ч. 5 ст. 14 Закону
України "Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту" в
редакції, що діяла на момент виникнення
спірних правовідносин, щорічно до 5
травня учасникам війни, статус якого
має позивач, виплачується разова
грошова допомога у розмірі 8-ми
мінімальних пенсій за віком.

Згідно частинам 1 та 4 ст. 17-1 названого
Закону вказану виплату здійснюють
органи праці та соціального захисту
населення через відділення зв'язку або
через установи банків (шляхом
перерахування на особовий рахунок
отримувача) пенсіонерам - за місцем
отримання пенсії, а особам, які не є
пенсіонерами, - за місцем їх проживання
чи одержання грошового утримання.
Особи, які не отримали разової грошової
допомоги до 5 травня, мають право
звернутися за нею та отримати її до 30
вересня відповідного року, в якому
здійснюється виплата допомоги.

Однак, Законом України "Про Державний
бюджет України на 2008 рік та про
внесення змін до деяких законодавчих
актів України" частину 5 статті 14 Закону
"Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту" викладено в
новій редакції, відповідно до якої
інвалідам війни щорічно до 5 травня
виплачується разова грошова допомога у
розмірах, які визначаються Кабінетом
Міністрів України в межах бюджетних
призначень, встановлених законом про
Державний бюджет України.

Положення Закону України "Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України" щодо
встановлення на 2008 рік розміру
щорічної допомоги до п'ятого травня
інвалідам війни втратило чинність, як
таке, що визнано неконституційним, на
підставі Рішення Конституційного Суду
України від 22 травня 2008 року № 10-рп/08.

Таким чином, з 22 травня 2008 року
відновлено дію частини 5 статті 14
Закону "Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту",
відповідно до якої розмір грошової
допомоги учасникам війни має становити
8 мінімальних пенсій за віком.

Наявність у позивача права на
отримання допомоги у вказаному розмірі
є визначальною для вирішення даного
спору. Крім того, це право гарантується
ч. 2 ст. 46 Конституції України.

Правові засади формування та
застосування державних соціальних
стандартів і нормативів, спрямованих
на реалізацію закріплених
Конституцією України та законами
України основних соціальних гарантій,
до яких відносяться і пенсії,
визначаються Законом України "Про
державні соціальні стандарти та
державні соціальні гарантії".

Відповідно до ст. 17 зазначеного Закону
мінімальний розмір пенсії за віком, як
основна державна соціальна гарантія,
встановлюється законами.

Встановлення розміру мінімальної
пенсії за віком Кабінетом Міністрів
України суперечить наведеним нормам
закону.

На підставі ч. 3 ст. 46 Конституції
України пенсії, інші види соціальних
виплат та допомоги, що є основним
джерелом існування, мають
забезпечувати рівень життя, не нижчий
від прожиткового мінімуму,
встановленого законом.

Із врахуванням наведеної
конституційної норми, розмір
мінімальної пенсії за віком, з якого
має обраховуватися щорічна разова
грошова допомога позивачу, не може бути
нижчим від прожиткового мінімуму,
встановленого законом.

Аналогічне положення щодо визначення
розміру мінімальної пенсії за віком
міститься в ч. 1 ст. 28 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", який набрав чинності з 01
січня 2004 року.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 28 названого
Закону мінімальний розмір пенсії за
віком за наявності у чоловіків 25, а у
жінок - 20 років страхового стажу
встановлюється у розмірі прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність, визначеного законом.

Будь-якими іншими чинними
законодавчими актами розмір
мінімальної пенсії за віком не
визначається.

Із врахуванням викладеного, колегія
суддів приходить до висновку щодо не
взяття до уваги положень ч. 3 ст. 28
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", з якої випливає, що
мінімальний розмір пенсії за віком,
встановлений абзацом першим частини
першої цієї статті, застосовується
виключно для визначення розмірів
пенсій, призначених згідно з цим
Законом, оскільки наявність такої
норми та відсутність іншого
мінімального розміру пенсії за віком
не є підставою для відмови в реалізації
позивачем конституційної гарантії та
права на отримання грошової допомоги у
встановлених законом розмірах.

Безпідставними є і посилання
відповідача на відсутність коштів щодо
забезпечення виплати зазначеної
грошової допомоги у вказаному розмірі,
оскільки органи державної влади не
можуть посилатися на відсутність
коштів як на причину невиконання своїх
зобов'язань.

З огляду на зазначене позивач, як
учасник війни, у 2011 році мав право на
отримання щорічної допомоги до п'ятого
травня у розмірі, встановленому ч. 5 ст.
14 Закону України "Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту".

Враховуючи все вищевикладене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи,
порушень матеріального і
процесуального права при вирішенні
справи не допустив, а наведені в скарзі
доводи правильність висновків суду не
спростовують. За таких обставин,
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 183-2, 195, 196, 198, 200, 205,
206, 254 КАС України , суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Управління праці та
соціального захисту населення і
охорони здоров'я Хмельницької міської
ради, -залишити без задоволення, а
постанову Хмельницького
міськрайонного суду Хмельницької
області від 27 вересня 2011 року, -без змін.

Відповідно до ч. 10 ст. 183-2 КАС України у
разі оскарження в апеляційному порядку
постанови, прийнятої у скороченому
провадженні, судове рішення
апеляційної інстанції є остаточним та
оскарженню не підлягає.

Головуючий
Сушко О.О.

Судді