Справа № 807/1244/13-а
Суддя: Глушко І.В.
Дата ухвалення: 2014-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2014 р.
Справа № 876/11616/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді:
Глушка І.В.

суддів:
Макарика В.Я., Шинкар Т.І.

за участю секретаря судового
засідання: Баранкевич А.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
Закарпатського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів на
постанову Закарпатського окружного
адміністративного суду від 06.06.2013 р. по
справі за позовом Закарпатського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Пріма Фарм" про
стягнення
адміністративно-господарських
санкцій,-

встановив:

15.04.2013 року позивач - Закарпатське
обласне відділення Фонду соціального
захисту інвалідів звернулось до суду з
позовною заявою до відповідача -
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Пріма Фарм" про
стягнення
адміністративно-господарських
санкцій.

Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що
відповідачем подано до відділення
«Звіт про зайнятість та
працевлаштування інвалідів» за 2012 рік,
з якого випливає, що відповідач вимог
Закону України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні» від
21.03.1991 № 875-ХІІ не виконав. Згідно рядка
03 звіту, кількість інвалідів, які
повинні працювати на підприємстві
відповідно до вимог ст. 19 Закону
становить 1 особа, в той же час, згідно
рядка 02 звіту, на підприємстві протягом
2012 року середньооблікова кількість
інвалідів становила 0 осіб.

Позивач посилається на те, що
відповідач повинен був самостійно в
строк до 15 квітня року, наступного за
роком, в якому відбулось порушення,
розрахувати та сплатити
адміністративно-господарські санкції.
Оскільки середньорічна зарплата
штатного працівника у відповідача в 2012
році становила 13854,55 грн., то за
непрацевлаштування інвалідів у
необхідній кількості, а отже
невиконання нормативу - відповідач
повинен сплатити в дохід Державного
бюджету 13854,55 : 2 = 6927,28 грн. Однак,
відповідач до 15.04.2013 року, строк
встановлений законом,
адміністративно-господарські санкції
самостійно не сплатив.

Постановою Закарпатського окружного
адміністративного суду від 06.06.2013 р. у
задоволенні адміністративного позову
Закарпатського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Пріма фарм» про
стягнення
адміністративно-господарської санкції
- відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив із
правових норм Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» та прийшов до
висновку, що процес працевлаштування
інвалідів повинен починатися із
звернення інваліда на підприємство чи
до державної служби зайнятості, і лише
пряма відмова підприємства прийняти на
роботу інваліда чи відсутність
реагування на заяву інваліда може бути
підставою для застосування санкцій.
Таким чином, обов'язок підприємства
щодо створення робочих місць для
інвалідів не супроводжується його
обов'язком самостійно підбирати і
працевлаштовувати інвалідів на
створені робочі місця.

Суд дійшов до висновку, що у зв'язку з
тим, що у діях відповідача відсутній
склад правопорушення, на нього не може
бути покладена відповідальність за
ненаправлення уповноваженими органами
необхідної кількості інвалідів для
працевлаштування, або за відмову
направлених інвалідів
працевлаштуватися або за відсутності
безпосереднього звернення інваліда
для працевлаштування та враховуючи, що
позивачем в судовому засіданні не
доведено, що в діях або бездіяльності
роботодавця є склад правопорушення з
метою застосування юридичної
відповідальності у вигляді
адміністративно-господарської
санкції.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду, позивач оскаржив його в
апеляційному порядку. Вважає, що
оскаржувана постанова прийнята з
неповним з'ясуванням обставин, що мають
значення для справи, з помилковим
застосуванням норм матеріального
права, порушенням норм процесуального
права та підлягає скасуванню з підстав,
викладених у апеляційній скарзі.
Просить скасувати оскаржувану
постанову та прийняти нову, якою
задовольнити позовні вимоги в повному
обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги позивач зазначає, що в
матеріалах справи нявний лист
Іршавського районного центру
зайнятості від 17.05.2013р. за № 382-31, у
відповідності до якого слідує, що ТОВ
«Пріма фарм» протягом звітного періоду
подано звіт за формою 3-ПН «Звіт про
наявність вакансій» тільки один раз
25.06.2013р., а норматив підприємство не
виконувало на протязі цілого року.

Апелянт вказує, що оскільки
роботодавцем не виконано всіх
передбачених чинним законодавством
заходів для забезпечення
працевлаштування інвалідів, то він
повинен понести відповідальність
передбачену частиною 1 статті 20 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні» та
сплатити вищезазначену суму
адміністративно-господарських
санкцій.

Також апелянт звертає увагу суду на те,
що предметом позову є саме невиконання
відповідачем нормативу, оскільки ст.20
Закону "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні"
передбачає відповідальність за те, що
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом.

Оскільки, обов'язків покладених на
нього законом роботодавець не виконав
та 4% норматив по працевлаштуванню
інвалідів не дотримав, тому ТОВ «Пріма
фарм» зобов'язане сплатити
адміністративно-господарські санкції
в сумі 6927,28 грн.

В судове засідання сторони не
з'явились, хоча були повідомлені
належним чином про час та місце
розгляду справи у суді, а тому суд
вважає за можливе розглянути справу
без їх участі та відповідно до вимог ч. 1
ст. 41 КАС України фіксування судового
засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснювати.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи,
апеляційну скаргу, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційну
скаргу апелянта слід залишити без
задоволення, а оскаржувану постанову -
без змін, з наступних підстав.

Надаючи правову оцінку спірним
правовідносинам, що виникли між
сторонами у справі, колегія суддів
виходить з наступного.

Відповідно до ч. 9 ст. 20 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» від 21.03.1991 р. № 875-XII
, спори, що виникають із правовідносин
за статтями 19, 20 цього Закону,
вирішуються Фондом соціального
захисту інвалідів або в судовому
порядку.

Згідно ч.3 ст. 18 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» підприємства,
установи, організації, фізичні особи,
які використовують найману працю
зобов'язані виділяти та створювати
робочі місця для працевлаштування
інвалідів, у тому числі спеціальні
робочі місця, створювати для них умови
праці з урахуванням індивідуальних
програм реабілітації і забезпечувати
інші соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів і
звітувати фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

В силу вимог ст. 20 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» підприємства,
установи, організації, у тому числі
підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, де середньообліков
чисельність працюючих інвалідів менша,
ніж установлено нормативом,
передбаченим статтею 19 цього Закону,
щороку сплачують відповідним
відділенням Фонду соціального захисту
інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі
підприємстві, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичної особи, яка використовує
найману працю, за кожне робоче місце,
призначене для працевлаштування
інваліда і не зайняте інвалідом. Для
підприємств, установ, організацій, у
тому числі підприємств, організацій
громадських організацій інвалідів,
фізичних осіб, на яких працює від 8
до 15 осіб, розмір
адміністративно-господарських санкцій
за робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом, визначається в розмірі
половини середньої річної
заробітної плати на відповідному
підприємстві, в установі, організації,
у тому числі підприємстві, організації
громадських організацій інвалідів, у
фізичної особи, яка використовує
найману працю. Положення цієї частини
не поширюється на підприємства,
установи і організації, що повністю
утримуються за рахунок коштів
державного або місцевих бюджетів.

Так, судом встановлено, підтверджено
матеріалами справи що відповідачем
подано до відділення Фонду звіт «Про
зайнятість та працевлаштування
інвалідів за 2012 рік» за формою
державної статистичної звітності
№10-ПІ, з якого слідує, що річна за 2012 рік
середньооблікова чисельність штатних
працівників на підприємстві
відповідача становила у звітному
періоді 11 осіб, норматив робочих місць
для працевлаштування інвалідів - 1
особа, у той час коли фактично у
звітному році відповідачем було
працевлаштовано 0 осіб, якій відповідно
до чинного законодавства встановлена
інвалідність, що не заперечується
позивачем (а.с.5).

Відповідно до ч.1 ст.69 КАС України,
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Згідно ч.1 ст. 71 КАС України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В силу ч.2 ст.71 КАС України, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Частиною 4 ст.71 КАС України передбачено,
що суб'єкт владних повноважень повинен
подати суду всі наявні у нього
документи та матеріали, які можуть бути
використані як докази у справі. У разі
невиконання цього обов'язку суд
витребовує названі документи та
матеріали.

Так, письмовими доказами по справі
встановлено, що відповідачем подавався
до Іршавського районного центру
зайнятості населення звіт форми 3-ПН
щодо наявності 1-ої вакансій для
працевлаштування інвалідів. Також, в
матеріалах справи містяться копії
листів Іршавського районного центру
зайнятості населення:

- №710-10 з додатком-роз'ясненням №2057-13
від 20.09.2012 року у якому Закарпатський
обласний центр зайнятості повідомляє,
що за період з 01 травня 2011 року по 20
вересня 2012 року до центру зайнятості не
зверталась жодна особа інвалід, яка
могла б бути працевлаштована у ТзОВ
«Пріма Фарм» (а.с.23-24);

- №744-31 від 10.10.2012 року з якого слідує, що
Іршавський районний центр зайнятості
населення не мав і не має жодної
можливості працевлаштувати особу з
обмеженими фізичними можливостями
(інваліда) на вакантну посаду
«фармацевта» у ТзОВ «Пріма Фарм», у
зв'язку з тим, що така особа не
зверталася для працевлаштування
(а.с.25-26).

Відповідно до частин другої, третьої
статті 19 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» підприємства, установи,
організації, у тому числі
підприємства, організації громадських
організацій інвалідів, фізичні
особи, які використовують найману
працю, самостійно розраховують
кількість робочих місць для
працевлаштування інвалідів відповідно
до нормативу, встановленого частиною
першою цієї статті, і забезпечують
працевлаштування інвалідів.
Підприємства, установи, організації,
у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, які
використовують найману працю,
самостійно здійснюють
працевлаштування інвалідів у рахунок
нормативів робочих місць виходячи з
вимог статті 18 цього Закону.

Статтею 18 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» передбачено, що забезпечення
прав інвалідів на працевлаштування та
оплачувану роботу, в тому числі з
умовою про виконання роботи вдома,
здійснюється шляхом їх
безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості.

Підбір робочого місця здійснюється
переважно на підприємстві, з
урахування причин інвалідності, з
урахуванням побажань інвалідів,
наявних у них професійних навичок і
знань, а також рекомендацій
медико-соціальної експертизи.

Підприємства, установи, організації,
фізичні особи, які використовують
найману працю, зобов'язані виділяти та
створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів, у тому
числі спеціальні робочі місця,
створювати для них умови праці з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації і забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Статтею 18-1 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» передбачено, що інвалід, який
не досяг пенсійного віку, не працює,
але бажає працювати, має право бути
зареєстрованим у державній службі
зайнятості як безробітний.

Рішення про визнання інваліда
безробітним і взяття його на облік для
працевлаштування приймається центром
зайнятості за місцем проживання
інваліда на підставі поданих ним
рекомендації МСЕК та інших
передбачених законодавством
документів.

Державна служба зайнятості здійснює
пошук підходящої роботи відповідно
до рекомендацій МСЕК, наявних у
інваліда кваліфікації та знань, з
урахуванням його побажань.

Державна служба зайнятості може за
рахунок Фонду соціального захисту
інвалідів надавати дотацію
роботодавцям на створення
спеціальних робочих місць для
інвалідів, зареєстрованих у
державній службі зайнятості, а
також проводити професійну
підготовку, підвищення кваліфікації
і перепідготовку цієї категорії
інвалідів у порядку, встановленому
Кабінетом Міністрів України.

Беручи до уваги вищенаведені норми
Закону, судом першої інстанції вірно
встановлено, що процес
працевлаштування інвалідів повинен
починатися із звернення інваліда на
підприємство чи до державної служби
зайнятості, і лише пряма відмова
підприємства прийняти на роботу
інваліда чи відсутність реагування на
заяву інваліда може бути підставою для
застосування санкцій.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про
охорону праці» підприємства, які
використовують працю інвалідів,
зобов'язані створювати для них умови
праці з урахуванням рекомендацій
медико-соціальної експертної комісії
та індивідуальних програм
реабілітації, вживати додаткових
заходів безпеки праці, які
відповідають специфічним особливостям
цієї категорії працівників.

Таким чином, обов'язок підприємства
щодо створення робочих місць для
інвалідів не супроводжується його
обов'язком самостійно підбирати і
працевлаштовувати інвалідів на
створені робочі місця.

В контексті наведеного, судом першої
інстанції вірно взято до уваги
Постанову Верховного Суду України від
02 лютого 2010 року, що ухвалена у справі
за № 10/03, де викладено правову позицію
щодо застосування положень статей 18-20
Закону України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні», яка
полягає у наступному. Суди, дійшовши
висновку про обґрунтованість
застосування санкцій за незайняті
інвалідами робочі місця, помилково не
врахували, що обов'язок підприємства зі
створення робочих місць для інвалідів
не супроводжується його обов'язком
займатись пошуком інвалідів для
працевлаштування. У зв'язку з тим, що у
діях відповідача відсутній склад
правопорушення, на нього не може бути
покладена відповідальність за
ненаправлення уповноваженими органами
необхідної кількості інвалідів для
працевлаштування, відсутність у
населеному пункті за місцем
знаходження відповідача інвалідів, які
бажають працевлаштуватись.

Відповідно до ч.2 статті 161 КАС України
при виборі правової норми, що підлягає
застосуванню до спірних правовідносин,
суд зобов'язаний враховувати висновки
Верховного Суду України, викладені у
рішеннях, прийнятих за результатами
розгляду заяв про перегляд судового
рішення з підстави, передбаченої
пунктом 1 частини першої статті 237 цього
Кодексу. Викладена вище правова
позиція Верховного Суду України
міститься у постанові, прийнятій за
результатами розгляду заяви про
перегляд судового рішення з підстави,
передбаченої пунктом 1 частини першої
статті 237 КАС України, тому є
обов'язковою до застосування судом під
час розгляду адміністративної справи.

Відповідно до статті 218 Господарського
кодексу України, підставою
господарсько- правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.
Учасник господарських відносин
відповідає, зокрема за порушення
правил здійснення господарської
діяльності, якщо не доведе, що ним вжито
усіх залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів
поділяє висновок суду першої інстанції
про те, що у діях відповідача відсутній
склад правопорушення, оскільки
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Пріма Фарм"
здійснило всі дії по виконання вимог
Закону України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»,
відтак на нього не може бути покладена
відповідальність за ненаправлення
уповноваженими органами необхідної
кількості інвалідів для
працевлаштування або за відсутності
безпосереднього звернення інваліда
для працевлаштування.

Відповідно до частини першої статті 159
Кодексу адміністративного судочинства
України судове рішення повинно бути
законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав
вказані вимоги процесуального закону,
оскільки до спірних правовідносин
вірно застосував норми матеріального
та процесуального права, що призвело до
ухвалення законного рішення, яке
скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС
України, суд -

ухвалив:

Апеляційну скаргу Закарпатського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів
залишити без задоволення, а постанову
Закарпатського окружного
адміністративного суду від 06.06.2013 р. по
справі № 807/1244/13-а - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання ухвалою
законної сили, а у разі складення
ухвали в повному обсязі відповідно до
ст. 160 КАС України - з дня складення
ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя
І.В. Глушко

Судді
В.Я. Макарик

Т.І. Шинкар