Справа № 2а-4732/11/1370
Суддя: Костенко М.І.
Дата ухвалення: 2014-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 серпня 2014 року
м. Київ К/9991/60101/12

Вищий адміністративний суд України у
складі: суддя Костенко М.І. - головуючий,
судді Маринчак Н.Є., Сірош М.В.,

розглянув у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу державної
податкової інспекції у Галицькому
районі м. Львова Державної податкової
служби (правонаступника державної
податкової інспекції у Галицькому
районі м. Львова, далі - ДПІ)

на постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 29.07.2011

та ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 30.08.2012

у справі № 2а-4732/11/1370

за позовом суб'єкта підприємницької
діяльності - фізичної особи ОСОБА_1
(далі - СПД ОСОБА_1)

до ДПІ

про скасування податкових
повідомлень-рішень.

За результатами розгляду касаційної
скарги Вищий адміністративний суд
України

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2011 року СПД ОСОБА_1 звернулася
до Львівського окружного
адміністративного суду з позовом, в
якому просила скасувати податкові
повідомлення-рішення від 07.04.2011 №
, № та № .

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 29.07.2011,
залишеною без змін ухвалою Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 30.08.2012, позов задоволено повністю з
тих мотивів, що викладені в акті
перевірки порушення позивачем правил
оподаткування документально не
підтверджуються.

Посилаючись на неправильне
застосування судами положень чинного
законодавства та на невідповідність
висновків судів дійсним обставинам
справи, ДПІ звернулася до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
скасувати ухвалені у справі судові
рішення та відмовити у задоволенні
позову СПД ОСОБА_1

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
відповідність висновків судів наявним
у матеріалах справи доказам,
правильність застосування судами норм
матеріального права та дотримання ними
процесуальних норм, обговоривши доводи
касаційної скарги, Вищий
адміністративний суд України не вбачає
підстав для задоволення розглядуваних
касаційних вимог ДПІ з урахуванням
такого.

Попередніми судовими інстанціями у
розгляді справи встановлено, що ДПІ
було проведено документальну
позапланову виїзну перевірку щодо
дотримання СПД ОСОБА_1 вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01.10.2009 по
23.02.2011, оформлену актом від 10.03.2011 №
260/17-2/НОМЕР_4.

Під час цієї перевірки податковим
органом було виявлено:

завищення позивачем фактичних обсягів
витратних матеріалів (фарб та фарбової
продукції) під час надання
поліграфічних послуг та обсягів
списання продукції у зв'язку з її
непридатністю, що призвело до штучного
зменшення товарних залишків, які
підлягають умовному продажу на день
анулювання реєстрації особи платником
ПДВ. Наведена обставина стала
підставою для збільшення СПД ОСОБА_1
грошового зобов'язання з ПДВ на 4507,79
грн. (у тому числі 3606,23 грн. за основним
платежем та 901,56 грн. за штрафними
санкціями) згідно з податковим
повідомленням-рішенням від 07.04.2011 №
;

заниження позивачем суми збору за
забруднення навколишнього середовища,
у зв'язку з чим СПД ОСОБА_1 було
зобов'язано сплатити грошове
зобов'язання з цього збору в сумі 1200,60
грн. (у тому числі 960,48 грн. за основним
платежем та 240,12 грн. за штрафними
санкціями) за податковим
повідомленням-рішенням від 07.04.2011 №
;

невиконання позивачем обов'язку щодо
здійснення річного перерахунку
оподатковуваного доходу в порядку
пункту 14.4 статті 14 Декрету Кабінету
Міністрів України «При прибутковий
податок з громадян», у зв'язку з чим СПД
ОСОБА_1 було визначено грошове
зобов'язання з податку з доходів
фізичних осіб у сумі 1711,40 грн. за
податковим повідомленням-рішенням від
07.04.2011 № .

Надаючи правову оцінку обставин, що
стали підставою для донарахування
позивачеві оспорюваної суми грошового
зобов'язання зі збору за забруднення
навколишнього середовища, суди
послалися на те, що СПД ОСОБА_1 було
отримано дозвіл на викиди забруднюючих
речовин в атмосферне повітря
стаціонарними джерелами від 08.11.2008 №
-3; позивачем було своєчасно та у
повному обсязі сплачено самостійно
обчислені нею суми збору у розмірах 66,98
грн. та 39,74 грн. у податкових
розрахунках за ІV квартал 2009 року та за 1
квартал 2010 року, відповідно.

Втім такий висновок судів не
відповідає наявним у матеріалах справи
доказам, позаяк дозвіл на викиди
забруднюючих речовин в атмосферне
повітря стаціонарними джерелами від
08.11.2008 № -3 було видано товариству
з обмеженою відповідальністю
«Агроінвест Принт Сервіс», а не
позивачу у справі.

Згідно з пунктом 2.1 Інструкції про
порядок обчислення та сплати збору за
забруднення навколишнього природного
середовища, затвердженої спільним
наказом Міністерства охорони
навколишнього природного середовища
та ядерної безпеки України та
Державної податкової адміністрації
України від 19.07.1999 № 162/379, платниками
збору є суб'єкти господарювання
незалежно від форм власності, юридичні
особи, що не здійснюють господарської
(підприємницької) діяльності; бюджетні,
громадські та інші підприємства,
установи і організації, постійні
представництва нерезидентів, які
зареєстровані в Україні, або
нерезиденти, які виконують агентські
(представницькі) функції стосовно
таких нерезидентів або їх засновників,
громадяни, які здійснюють на території
України і в межах її континентального
шельфу та виключної (морської)
економічної зони викиди і скиди
забруднюючих речовин у навколишнє
природне середовище та розміщення
відходів.

Оскільки дозвільний документ має
індивідуалізований характер та
засвідчує право конкретної особи на
вчинення певних дій за умови
дотримання дозвільних умов, то дія
такого дозвільного документа не може
поширюватися на інших осіб. А відтак
СПД ОСОБА_1 як платник збору повинна
була отримати в установленому порядку
дозвіл на викиди забруднюючих речовин
в атмосферне повітря стаціонарними
джерелами.

У той же час наведена помилка не
призвела до ухвалення судами
неправильного рішення по цьому
епізоду.

Так, податкова інспекція як на підставу
для оспорюваного донарахування
послалася на положення пункту 5.4
названої Інструкції, згідно з яким у
разі відсутності у платника збору
затверджених у встановленому порядку
лімітів скидів та розміщення відходів
чи допущення понадлімітних обсягів
скидів та розміщення відходів збір
обчислюється в установленому порядку у
десятикратному розмірі.

За змістом пункту 6.1 Інструкції суми
збору, який справляється за викиди
стаціонарними джерелами забруднення
(Пвс), обчислюються платниками збору
самостійно щокварталу наростаючим
підсумком з початку звітного року,
виходячи з фактичних обсягів викидів,
нормативів збору та визначених за
місцезнаходженням цих джерел
коригуючих коефіцієнтів, наведених у
таблицях 2.1, 2.2 додатка 2 до Порядку
встановлення нормативів збору за
забруднення навколишнього природного
середовища і стягнення цього збору,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 1 березня 1999 року
N 303 (далі - додаток 2 до Порядку).

Аналогічне правило міститься й у
пункті 4 Порядку встановлення
нормативів збору за забруднення
навколишнього природного середовища і
стягнення цього збору, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 01.03.1999 № 303, згідно з яким суми збору,
який справляється за викиди
стаціонарними джерелами забруднення,
скиди і розміщення відходів,
обчислюються платниками збору
самостійно щокварталу наростаючим
підсумком з початку звітного року на
підставі затверджених лімітів (щодо
скидів і розміщення відходів) виходячи
з фактичних обсягів викидів, скидів і
розміщення відходів, нормативів збору
та визначених за місцем знаходження
цих джерел коригуючих коефіцієнтів,
наведених відповідно в таблицях
додатків 1 і 2.

Таким чином, згідно з наведеними
правилами розрахунку суми збору, який
справляється за викиди стаціонарними
джерелами забруднення, до формули
обчислення розглядуваного збору не
входить така складова, як затверджений
ліміт на викиди.

Фактично пунктом 5 зазначеної
Інструкції передбачено затвердження
виключно лімітів скидів забруднюючих
речовин у водні об'єкти та лімітів
розміщення відходів. А відтак слід
погодитися з висновком судів про
безпідставність нарахування
позивачеві оспорюваної суми збору за
забруднення навколишнього середовища.

По епізоду щодо заниження позивачем
суми умовного продажу активів, суди
послалися на відсутність залишків
товарно-матеріальних цінностей на
складах позивача на момент анулювання
її реєстрації платником ПДВ.

Податкова інспекція на обґрунтування
своєї позиції по справі зазначила про
перевищення СПД ОСОБА_1 Норм витрат
матеріалів на поліграфічних
підприємствах, затверджених наказом
Госкоміздата СРСР від 29.03.1976 № 47, та
норм витрат при використанні
лакофарбових матеріалів, затверджених
заводом-виробником продукції, що
використовувалася позивачем у
господарській діяльності. Наведене, на
думку ДПІ, призвело до завищення
позивачем витрат на списання
товарно-матеріальних цінностей та
заниження їх залишків, що підлягали
умовному продажу.

В силу вимог пункту 9.8 статті 9 Закону
України «Про податок на додану
вартість» платник податку, в обліку
якого на день анулювання реєстрації
знаходяться товарні залишки або
основні фонди, стосовно яких був
нарахований податковий кредит у
минулих або поточному податкових
періодах, зобов'язаний визнати умовний
продаж таких товарів за звичайними
цінами та відповідно збільшити суму
своїх податкових зобов'язань за
наслідками податкового періоду,
протягом якого відбувається таке
анулювання.

Втім, як вірно зазначили суди,
податковим органом не доведено
наявності у позивача відповідних
залишків на моменту анулювання
реєстрації СПД ОСОБА_1 платником ПДВ.
Фактично доводи відповідача по цьому
епізоду ґрунтуються на припущеннях
щодо надмірного використання
позивачем у технологічному процесі
нанесення лакофарбового покриття у
поліграфії. Однак надання оцінки щодо
раціональності використання
платником матеріалів у власній
господарській діяльності не належить
до компетенції податкового органу.
Податковий облік платника не ставиться
у залежність від ефективності
використання ним капіталу та
провадження господарської діяльності.

У зв'язку з цим слід погодитися з
висновком судів про безпідставність
оспорюваного донарахування позивачеві
податку на додану вартість.

Досліджуючи питання щодо
правомірності нарахування позивачеві
оспорюваної суми грошового
зобов'язання з податку на доходи
фізичних осіб, суди встановили, що СПД
ОСОБА_1 у повному обсязі сплатила
визначену нею в декларації суму
податкового зобов'язання з податку з
доходів фізичних осіб у розмірі 1711,40
грн., що підтверджується квитанціями
від 19.10.2010 на суму 900 грн. та від 29.10.2010 на
суму 820 грн.

А тому донарахування цієї ж суми
позивачеві за податковим
повідомленням-рішенням від 07.04.2011 №
цілком об'єктивно було визнано
судами незаконним.

Оскільки фактичні обставини спору
встановлені судами за результатами
повного та всебічного дослідження
наявних у справі доказів у їх
сукупності та взаємозв'язку, норми
матеріального права застосовані
судами правильно, а порушень норм
процесуального права не допущено, то
підстав для задоволення касаційної
скарги ДПІ не вбачається.

Керуючись статтями 220, 2201, 223, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, Вищий адміністративний суд
України

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу державної
податкової інспекції у Галицькому
районі м. Львова Державної податкової
служби відхилити.

2. Постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 29.07.2011 та
ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 30.08.2012 у
справі № 2а-4732/11/1370 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України в порядку
статей 236-238 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий суддя: М.І. Костенко
судді:Н.Є. Маринчак М.В. Сірош