Справа № 2а-19084/10/2670
Суддя: Костенко М.І.
Дата ухвалення: 2014-08-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"20" серпня 2014 р. м. Київ
К/800/35298/14

Вищий адміністративний суд України у
складі: суддя Костенко М.І. - головуючий,
судді Карась О.В., Рибченко А.О.,

за участю секретаря Сватко А.О.,

та представників сторін:

позивача - Галаки О.В.,

відповідача - Гайдая В.М.,

Генеральної прокуратури України -
Клюге Л.М.,

розглянув у судовому засіданні
касаційні скарги державної податкової
інспекцій у Шевченківському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві (далі - ДПІ, відповідач-1) та
Головного управління Державної
казначейської служби України у м. Києві
(далі - Управління, відповідач-2)

на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від
18.04.2014

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 17.06.2014

у справі № 2а-19084/10/2670

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю "Іглмосс Едішенз"
(далі - Товариство)

до ДПІ

та Управління,

за участю прокуратури м. Києва та
прокуратури Шевченківського району
м. Києва,

про стягнення бюджетного
відшкодування з податку на додану
вартість.

За результатами розгляду касаційних
скарг Вищий адміністративний суд
України

ВСТАНОВИВ:

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
18.04.2014, залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 17.06.2014,
уточнені позовні вимоги Товариства
задоволено; з Державного бюджету
України на користь позивача стягнуто
бюджетну заборгованість з ПДВ у сумі 26
917 162 грн.

У прийнятті цих судових актів
попередні судові інстанції виходили з
того, що позивачем було повністю
дотримано законодавчі встановлені
умови для одержання оспорюваної суми
бюджетного відшкодування, тоді як
неотримання податковим органом
результатів зустрічних перевірок усіх
учасників ланцюгових поставок не може
розглядатися як обставина, що виключає
право Товариства на отримання
податкової вигоди.

Посилаючись на невідповідність
висновків судів положенням підпунктів
7.7.5, 7.7.6 пункту 7.7 статті 7 Закону України
«Про податок на додану вартість» та
дійсним обставинам справи, ДПІ
звернулася до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
скасувати ухвалені у справі судові
акти та повністю відмовити у позові. На
обґрунтування касаційних вимог
скаржник зазначає, що сутність
бюджетного відшкодування ПДВ
передбачає повернення платникові
частини додаткової вартості, яка
створюється на усіх стадіях процесу
виробництва товарів, робіт, послуг та
надходить до бюджету у ході їх
реалізації. У зв'язку з цим
встановлення надмірного надходження
ПДВ до бюджету за наслідками
здійснення відповідних контрольних
заходів (зокрема, зустрічних перевірок
постачальників) є обов'язковою умовою
для здійснення видатків у вигляді
відшкодування з бюджету ПДВ
платникові.

Управління також скористалося правом
на касаційне оскарження судових
рішень, подавши касаційну скаргу. У
поданій скарзі відповідач-2 зазначає
про виконання ним функцій з
казначейського обслуговування
бюджетних коштів, у зв'язку з чим
законодавчо встановлений порядок
бюджетного відшкодування ПДВ виключає
можливість задоволення розглядуваних
позовних вимог про стягнення ПДВ з
бюджету.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
відповідність висновків судів наявним
у матеріалах справи доказам,
правильність застосування судами норм
матеріального права та дотримання ними
процесуальних норм, обговоривши доводи
касаційних скарги Вищий
адміністративний суд України не вбачає
підстав для задоволення касаційних
вимог з урахуванням такого.

Попередніми судовими інстанціями у
розгляді справи встановлено, що у
податкових деклараціях з ПДВ, поданих
до контролюючого органу за звітні
(податкові) періоди з лютого 2010 року по
березень 2011 року, Товариством було
задекларовано суму ПДВ, яка підлягає
бюджетному відшкодуванню на рахунок
платника у банку, в загальному розмірі
26 917 162 грн.

За наслідками проведення
відповідачем-1 позапланових виїзної
перевірок з питань достовірності
нарахування суми бюджетного
відшкодування ПДВ за кожний із
відповідних звітних періодів порушень
Товариством вимог податкового
законодавства, які б мали наслідком
заниження самостійно визначених сум
податкових зобов'язань або завищення
задекларованого податкового кредиту,
виявлено не було; перебування позивача
у взаємовідносинах з підприємствами з
ознаками фіктивності, так само, як і
здійснення Товариством господарських
операцій на підставі фіктивних
правочинів, не встановлено.

Однак ДПІ не направила органу
державного казначейства висновок із
зазначенням суми податку, що підлягає
відшкодуванню з бюджету, як того
вимагає підпункт 7.7.5 пункту 7.7 статті 7
Закону України «Про податок на додану
вартість», тим самим, як наголошує
позивач, порушивши право Товариства на
отримання належних йому сум з бюджету.

На час виникнення спірних
правовідносин (до 31.12.2010) порядок
визначення суми податку, що підлягає
відшкодуванню з бюджету, був
врегульований пунктом 7.7 статті 7
Закону України «Про податок на додану
вартість».

Так, відповідно до підпункту 7.7.1 пункту
7.7 статті 7 названого Закону сума
податку, що підлягає сплаті
(перерахуванню) до бюджету або
бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
податкового періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
податкового періоду.

При позитивному значенні суми,
розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1
цього пункту, така сума підлягає сплаті
(перерахуванню) до бюджету у строки,
встановлені законом для відповідного
податкового періоду.

При від'ємному значенні суми,
розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1
цього пункту, така сума враховується у
зменшення суми податкового боргу з
цього податку, що виник за попередні
податкові періоди (у тому числі
розстроченого або відстроченого
відповідно до закону), а при його
відсутності - зараховується до складу
податкового кредиту наступного
податкового періоду.

За змістом підпункту «а» підпункту 7.7.2
пункту 7.7 цієї ж статті Закону якщо у
наступному податковому періоді сума,
розрахована згідно з підпунктом 7.7.1
цього пункту, має від'ємне значення, то
бюджетному відшкодуванню підлягає
частина такого від'ємного значення, яка
дорівнює сумі податку, фактично
сплаченій отримувачем товарів (послуг)
у попередніх податкових періодах
постачальникам таких товарів (послуг).

Аналогічні за змістом правила наведені
й у статті 200 Податкового кодексу
України, що встановлює порядок
визначення суми податку, що підлягає
сплаті (перерахуванню) до Державного
бюджету України або відшкодуванню з
Державного бюджету України (бюджетному
відшкодуванню), та строки проведення
розрахунків з 01.01.2011.

З наведених положень Закону випливає,
що за відсутності обставин, які
виключають право платника на одержання
податкової вигоди, від'ємне значення
ПДВ, обчислене за цими правилами,
підлягає поверненню платникові.

При цьому наведені приписи Закону не
дають підстави для висновку про те, що
виникнення у платника права на
бюджетне відшкодування обумовлюється
фактом надмірного надходження
відповідної суми податку до бюджету за
наслідками виконання своїх податкових
зобов'язань його постачальником.
Платник не несе відповідальності за
дії всіх підприємств та організацій, що
беруть участь у багатостадійному
процесі сплати податків до бюджету та
які перебувають поза межами його
контролю та впливу.

Правила формування податкового
кредиту, викладені у пункті 7.4 статті 7
Закону України «Про податок на додану
вартість», а також у статті 198
Податкового кодексу України, свідчать
на користь висновку про те, що умовою
виникнення у платника права на
податковий кредит є реальне здійснення
операцій з придбання товарів (робіт,
послуг) та оформлення зазначених
операцій необхідними документами
первинного обліку (зокрема,
податковими накладними), які містять
достовірні відомості про обсяг та
зміст господарської операції.

Втім податковою інспекцією не наведено
будь-яких доводів та не подано жодних
доказів на підтвердження факту
недотримання Товариством наведених
вимог. За відсутності доказів, які б
свідчили про існування змови платника
з його постачальниками, здійснення
ними узгоджених, взаємозалежних, не
обумовлених ринковими механізмами дій,
які керовані єдиним органом або особою
з метою досягнення вигідних для одного
з суб'єктів результатів у сфері
оподаткування, право позивача на
отримання бюджетного відшкодування
ПДВ не може ставитися у залежність від
проведення зустрічних перевірок усіх
його постачальників таабо від
результатів таких перевірок.

За таких обставин суди дійшли
вмотивованого висновку щодо
законності позовних вимог та
правомірно задовольнили позов.

Оскільки у розглядуваній справі норми
матеріального права було правильно
застосовано судами, а їх висновки
відповідають установленим у справі
обставинам та наявним у ній доказам, то
передбачених законом підстав для
скасування оскаржуваних постанови та
ухвали судів першої і апеляційної
інстанцій зі спору не вбачається.

З урахуванням викладеного,
керуючись статтями 160, 167, 220, 221, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, Вищий адміністративний суд
України

УХВАЛИВ:

1. Касаційні скарги державної
податкової інспекцій у
Шевченківському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві та
Головного управління Державної
казначейської служби України у м. Києві
залишити без задоволення.

2. Постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від
18.04.2014 та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 17.06.2014 у справі № 2а-19084/10/2670 залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України в порядку
статей 236-238 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий суддя: М.І. Костенко
судді:О.В. Карась А.О. Рибченко