Справа № 806/1259/14
Суддя: Капинос Оксана Валентинівна
Дата ухвалення: 2014-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2014 року
Житомир справа № 806/1259/14

категорія
8.3.1

Житомирський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді Капинос О.В.,

за участі секретаря Барібан А.І.,
Корольової О.С., Шкорботун Ю.О.,

за участі представників

позивача Камінського А.Ф., Краснощок
Н.М.,

відповідача Самохвал А.Ю., Гречковської
Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом Дочірнього підприємства
"Євроголд Індестріз ЛТД" Повного
товариства "Євроголд сервіс ЦУМБЮЛЬ та
КО "Торгове агентство" до Житомирської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Житомирській області про
скасування податкового
повідомлення-рішення від 13.02.2014 р.
№,

встановив:

Дочірньє підприємство "Євроголд
Індестріз ЛТД" Повного товариства
"Євроголд сервіс ЦУМБЮЛЬ та КО "Торгове
агентство" звернувся до суду з позовом
до Житомирської об'єднаної державної
податкової інспекції про скасування
податкового повідомлення-рішення від 13
лютого 2014 року № , за яким
підприємству збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на прибуток
підприємств в сумі 1 022 312 грн. та
нарахована штрафна (фінансова) санкція
в сумі - 196 287 грн.. Позивач вважає, що
вказане рішення відповідача є
протиправним, оскільки було прийняте з
порушенням визначеного законом
порядку, без дотримання основних
принципів податкового регулювання:
законності, додержання прав та
охоронюваних законом інтересів
фізичних та юридичних осіб.

В судовому засіданні представники
позивача уточнили позовні вимоги і
просили їх задовольнити частково,
скасувати оскаржуване податкове
повідомлення - рішення в частині
зобов'язання з податку на прибуток
підприємств в сумі 1 004 649 грн. та
нарахованої штрафної (фінансової)
санкції в сумі - 196 287 грн..

Представники відповідача проти
позовних вимог заперечив в повному
обсязі, просили відмовити в їх
задоволенні за безпідставністю.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши наявні в матеріалах
справи письмові докази, суд дійшов
висновку, що адміністративний позов
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що за результатами
планової виїзної перевірки ДП
"Євроголд Індестріз ЛТД" з питань
дотримання вимог податкового
законодавства за період з 01.07.2011р. по
31.12.2012р. Житомирською об'єднаною
державною податковою інспекцією
складено акт перевірки від 29.01.2014р.
№415/22-01/32265502 та прийнято податкове
повідомлення-рішення від 13 лютого 2014
року № , за яким позивачу
збільшено сум грошового зобов'язання з
податку на прибуток підприємств в сумі
1 022 312 грн. та нарахована штрафна
(фінансова) санкція в сумі - 196 287 грн..

Згідно спірного рішення збільшення
відповідачем грошових зобов'язань з
податку на прибуток за період з 01.07.11р.
по 31.12.12р. становило всього 1 022 312 грн., в
тому числі за II-IV квартали 2011 року - 629 739
грн., за 2012 рік - 392 573 грн.

Відповідно із п.6 підрозділу 10 розділу XX
"Перехідні положення" Податкового
кодексу України не застосовуються
фінансові санкції до платників податку
на прибуток підприємств за порушення
податкового законодавства за
наслідками діяльності у другому -
четвертому календарних кварталах 2011
року.

Тому фінансова санкція в розмірі 50
відсотків застосована лише від суми
нарахованого податкового зобов'язання
за 2012 рік та становила 196 287 грн.(392573*0,5).

Донарахування грошових зобов'язань з
податку на прибуток за II-IV квартали 2011
року в сумі 629 739 грн. здійснено
відповідачем через такі порушення:

а) заниження позивачем показника
доходів на загальну суму 2 646 353 грн., з
чим погоджується позивач, в тому числі:
неврахування в складі інших доходів
суми позитивних курсових різниць від
перерахунку заборгованостей в
іноземній валюті - 2 637 891 грн.;
заниження доходів від продажу
продукції через помилку при визначенні
обсягів реалізації в рахунок авансів
покупців станом на 01.04.2011р. - 8 259 грн.;
неврахування в складі інших доходів
отриманих відсотків банку, нарахованих
на залишки коштів на рахунку в сумі 203
грн..

б) завищення позивачем витрат, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування в сумі 71044 грн., з чим не
погоджується позивач, в тому числі:
завищення амортизації по основних
фондах, отриманих від ТОВ "Єва плюс
2010"-10299 грн.; невизнання вартості
отриманих від ПП ОСОБА_5 послуг по
контролю за якістю товару в момент його
приймання та контроль за процесом
відвантаження товару, допомога та
контроль при оформленні та передачі
супровідних документів - 60745 грн.

У зв"язку із зафіксованими порушеннями
податковий орган дійшов висновку про
заниження позивачем за II-IV квартали 2011
року об'єкту оподаткування на 2 737 994 грн.
та заниження грошових зобов'язань з
податку на прибуток в сумі 629 739 грн..

Однак, як встановлено судом, визначаючи
грошові зобов'язання за II-IV квартали 2011
року, податковий орган не врахував в
повному обсязі показник декларації за
рядком 05.1 "Собівартість придбаних
(виготовлених) та реалізованих товарів
(робіт, послуг)", чим порушив вимоги п.54.3
ст.54 Податкового кодексу України.

Згідно п.54.3 ст.54 Податкового кодексу
України контролюючий орган
зобов'язаний самостійно визначити суму
грошових зобов'язань, зменшення
(збільшення) суми бюджетного
відшкодування та/або зменшення
(збільшення) від'ємного значення
об'єкта оподаткування податком на
прибуток або від'ємного значення суми
податку на додану вартість платника
податків, передбачених цим Кодексом
або іншим законодавством, якщо дані
перевірок результатів діяльності
платника податків свідчать про
заниження або завищення суми його
податкових зобов'язань, суми
бюджетного відшкодування та/або
від'ємного значення об'єкта
оподаткування податком на прибуток або
від'ємного значення суми податку на
додану вартість платника податків,
заявлених у податкових (митних)
деклараціях, уточнюючих розрахунках.

Отже, зміст вказаної норми зобов'язує
контролюючий орган встановлювати не
тільки заниження, а і завищення
податкових зобов'язань.

За дотримання вимог п.54.3 ст.54
Податкового кодексу України
податковий орган повинен був дійти
висновку про заниження позивачем
значення собівартості придбаних
(виготовлених) та реалізованих товарів
(робіт, послуг) на 2 569559 грн. з огляду на
таке.

Пунктом 138.1 статті 138 Податкового
кодексу України визначено, що витрати,
які враховуються при обчисленні
об'єкта оподаткування, складаються із
витрат операційної діяльності та інших
витрат.

Підпунктом 138.1.1 пункту 138.1 статті 138
Податкового кодексу України
встановлено, що витрати операційної
діяльності включають собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг.

Згідно п.44.1 ст.44 Податкового кодексу
України для цілей оподаткування
платники податків зобов'язані вести
облік доходів, витрат та інших
показників, пов'язаних з визначенням
об'єктів оподаткування та/або
податкових зобов'язань, на підставі
первинних документів, регістрів
бухгалтерського обліку, фінансової
звітності, інших документів, пов'язаних
з обчисленням і сплатою податків і
зборів, ведення яких передбачено
законодавством.

Пунктом 44.2 статті 42 Податкового
кодексу України визначено, що для
обрахунку об'єкта оподаткування
платник податку на прибуток
використовує дані бухгалтерського
обліку щодо доходів та витрат з
врахуванням положень цього Кодексу.

У відповідності до "Інструкції про
застосування Плану рахунків
бухгалтерського обліку активів,
капіталу, зобов'язань і господарських
операцій підприємств і організацій",
затвердженої наказом Мінфіну України
від 30.11.1999р. № 291 "…рахунок 90
"Собівартість реалізації" призначено
для узагальнення інформації про
собівартість реалізованої готової
продукції, товарів, виконаних робіт,
наданих послуг. За дебетом рахунку 90
"Собівартість реалізації"
відображається виробнича собівартість
реалізованої готової продукції, робіт,
послуг; фактична собівартість
реалізованих товарів (без торгових
націнок)…. На субрахунку 901
"Собівартість реалізованої готової
продукції" ведеться облік виробничої
собівартості реалізованої готової
продукції. На субрахунку 902
"Собівартість реалізованих товарів"
відображається собівартість
реалізованих товарів, яка визначається
Положенням (стандартом)
бухгалтерського обліку 9 "Запаси". На
субрахунку 903 "Собівартість
реалізованих робіт і послуг" ведеться
облік собівартості реалізованих за
звітний період робіт і послуг….. На
субрахунку 943 "Собівартість
реалізованих виробничих запасів"
ведеться облік собівартості
реалізованих виробничих запасів
(сировини, матеріалів, відходів тощо) і
необоротних активів та груп вибуття,
утримуваних для продажу."

В судовому засіданні представник
позивача пояснив, що регістрами
бухгалтерського обліку позивача
("Обороти по рахунку (головна книга)" та
регістри "Аналіз рахунку"), які
надавалися на перевірку,
підтверджується, що за 3-4 квартали 2011р.
собівартість реалізованих продукції,
товарів та інших запасів складала 136 260
214,22 грн. (т.ІІ а.с. 105-110).

При цьому, у складі собівартості
реалізованої готової продукції та
напівфабрикатів за 3 квартал фактична
собівартість готової продукції, що
була виготовлена в період до 01.04.2011р.
становила 1217639,11грн.; у складі
собівартості реалізованої готової
продукції та напівфабрикатів за 4
квартал фактична собівартість готової
продукції, що була виготовлена в період
до 01.04.2011р. становила 617431,00грн..

Враховуючи, що частка матеріальних
затрат у залишках готової продукції на
31.03.2011р. складала 70,418014%, то слід було
відкоригувати собівартість
реалізованих продукції/товарів за 3-4
кв. 2011р. в сторону зменшення на
542850,18грн., тобто на частку
нематеріальних витрат у складі
собівартості готової продукції, які
були враховані у валових витратах
згідно законодавства, яке діяло до
введення в дію Податкового кодексу
України, в періодах до 31.03.2011р.
((1217639,11+617431)*(100% - 70,418014%)=360201,83) .

Відтак підлягало врахуванню в
декларації за 3-4 кв. 2011р. показник
собівартості реалізованих продукції,
товарів та інших запасів в сумі 135717364,04
грн.(136 260 214,22-542850,18).

Однак, змістом додатку №6 до акту
перевірки (т.V а.с. 37) підтверджується, що
податковим органом враховано лише 133 147
805 грн. (по рядку "собівартість" за 3 кв. -
63 126 223,00 грн. та за 4 кв. - 47 539 164,00грн.; по
рядку "загальновиробничі витрати" за 3
кв. -10 905 567,00 грн. та за 4 кв. - 11 576 851,00 грн.).

З вказаними доводами позивача
представники відповідача в судовому
засіданні 21.08.2014 року погодилися.

Тому суд вважає, що вказане
беззаперечно означає, що перевіркою в
порушення п.44.1 та п.44.2 ст.44, п.54.3 ст.54,
п.п.138.1.1 п. 138.1 ст. 138 Податкового кодексу
України не враховано витрат в сумі 2 569
559 грн..(135 717 364 - 133 147 805).

Слід зазначити, що позивачем в
декларації за 3-4 квартали 2011 р. також
враховано показник собівартості
реалізованих товарів лише в сумі 133 147 805
грн., в тому числі за рядками: 05.1
"Собівартість придбаних (виготовлених)
та реалізованих товарів (робіт, послуг)"
в сумі 110665387 грн.; 06.1 "Загальновиробничі
витрати" в сумі 22482418 грн..

На підставі вказаного аналізу суд
приходить до висновку, що податковим
органом фактично повторена помилка
підприємства та не враховано витрат в
сумі 2 569 559 грн..

Однак заниження позивачем за 3-4
квартали 2011р. в поданій ним декларації
значення собівартості реалізованих
товарів на 2 569 559 грн. при одночасному
заниженні позивачем показника інших
доходів на 2 646 353 грн. вказує на факт
заниження об'єкту оподаткування лише
на 76 794 грн. та відповідно і податку на
прибуток лише на 17663 грн..

Відповідачем же в акті перевірки не
відображено факт заниження позивачем
показника собівартості реалізованих
товарів на 2 569 559 грн., а зазначено лише
про заниження показника інших доходів
на 2 646 353 грн., що і стало причиною для
безпідставного донарахування податку
на прибуток за 2-4 кв. 2011р. в сумі 629 739
грн..

Враховуючи вищевикладене, суд вважає,
що при належному визначенні об'єкту
оподаткування за 2-4 кв. 2011р. із
дотриманням вимог п.54.3 ст.54 Податкового
кодексу України податковий орган
повинен був дійти висновку про
заниження позивачем податку на
прибуток лише на 17663 грн., а не на 629739
грн..

Донарахування грошових зобов'язань з
податку на прибуток за 2012 рік в сумі 392
573 грн. здійснено відповідачем через
такі порушення:

а) заниження позивачем показника
доходів на загальну суму 44 143 грн., з чим
погоджується позивач, в тому числі: -
неврахування в складі інших доходів
суми простроченої кредиторської
заборгованості -44 143 грн..

б) завищення позивачем витрат, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, з чим не погоджується
позивач, в тому числі: - завищення
амортизації по основних фондах,
отриманих від ТОВ "Єва плюс 2010" - 123 584
грн.; невизнання вартості отриманих
від ПП ОСОБА_5 послуг по контролю за
якістю товару в момент його приймання
та контроль за процесом відвантаження
товару, допомога та контроль при
оформленні та передачі супровідних
документів - 742 924 грн.; невизнання
вартості юридичних послуг, отриманих
від ПП ОСОБА_6 - 1 858 746 грн..

У зв"язку з вказаними порушеннями
податковий орган дійшов висновку про
заниження позивачем за 2011 рік об'єкту
оподаткування на 1 869 397 грн. та
заниження грошових зобов'язань з
податку на прибуток в сумі 392 573 грн..

Відповідно до пп. 138.10.5 п. 138.10 ст. 138
Податкового кодексу України до складу
інших витрат, які враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування,
включаються фінансові витрати, до яких
належать витрати на нарахування
процентів (за користування кредитами
та позиками, за випущеними облігаціями
та фінансовою орендою) та інші витрати
підприємства в межах норм,
встановлених цим Кодексом, пов'язані із
запозиченнями (крім фінансових витрат,
які включені до собівартості
кваліфікаційних активів відповідно до
положень (стандартів) бухгалтерського
обліку).

Згідно з п. 141.1 ст. 141 ПКУ будь-які
витрати, пов'язані з нарахуванням
процентів за борговими зобов'язаннями
(в тому числі за будь-якими кредитами,
позиками, депозитами, крім фінансових
витрат, включених до собівартості
кваліфікаційних активів відповідно до
положень (стандартів) бухгалтерського
обліку), включаються до складу витрат у
податковому періоді їх нарахування,
якщо такі нарахування здійснюються у
зв'язку з провадженням господарської
діяльності платника податку.

Однак, судом встановлено, що визначаючи
грошові зобов'язання за 2012 рік,
податковий орган не врахував в повному
обсязі показник декларації за рядком
06.3 "Фінансові витрати", чим порушив
вимоги п.54.3 ст.54 Податкового кодексу
України.

Регістрами бухгалтерського обліку
підтверджується (аналізом рахунку та
карткою рахунку), що фінансові витрати
(проведення по Д-т 95 - К-т 684) за 2012 рік
становили 4 757 118 грн. (т.ІІ а.с. 104).

При цьому позивачем за рядком 06.3
"Фінансові витрати" в декларації за 2012
рік було враховано тільки 271 415 грн.,
тобто позивачем не були враховані
фінансові витрати в сумі 4 485 703 грн. (т.ІІ
а.с. 135-136).

Податковим органом в акті перевірки ,
додатках №6 та №14 до нього, вказується
про неврахування підприємством
показника фінансових витрат за 2012 рік
лише на 900 000 грн. (т. V а.с. 37).

Таким чином, в акті перевірки та
додатках до нього мало бути вказано про
заниження підприємством показника
фінансових витрат за 2012 рік на 4 485 703
грн., а не на 900 000 грн., тобто не
враховане перевіркою значення
фінансових витрат становить 3585703 грн.

При повному врахуванні фінансових
витрат є відсутніми підстави для
висновку про заниження позивачем
об'єкту оподаткування податком на
прибуток за 2012 рік на 1 869 397 грн. навіть у
випадку згоди позивача із іншими
порушеннями.

В судовому засіданні представник
позивача пояснив, що він погоджується
лише із фактом заниження доходів через
неврахування в складі інших доходів
суми простроченої кредиторської
заборгованості на 44143 грн., але повністю
не погоджується із фактом завищення
витрат на 1 825 254 грн..

При повному врахуванні фінансових
витрат за 2012 рік контролюючий орган
повинен був дійти висновку про
завищення об'єкту оподаткування на 1 716
306 грн. (3397), а не про його
заниження на 1 869 397 грн. та завищення
податку на прибуток на 360 424 грн.
(1869397*0,21), а не про його заниження на 392 573
грн..

Висновки відповідача про безпідставне
врахування у складі витрат отриманих
послуг від ФОП ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_6, а
також нарахованої амортизації по
обладнанню, отриманого від ТОВ "Єва
плюс 2010", є необґрунтованими та
спростовуються нормами податкового
законодавства, що підтверджується
наступним.

Обґрунтовуючи безпідставність
включення до складу собівартості
реалізованої готової продукції
нарахованої амортизації в сумі 133 883
грн. по виробничих основних засобах,
які отримано у перевіреному періоді
від ТОВ "Єва плюс 2010", відповідач в акті
перевірки вказав, що для з'ясування
питання відображення у складі доходів
ТОВ "Єва плюс 2010" вартості реалізованих
основних засобів ДП "Євроголд
Індестріз ЛТД" в ході перевірки на
адресу податкового органу за місцем
реєстрації ТОВ "Єва плюс 2010", до
Західної ОДПІ м. Харкова, було
направлено запит для проведення
зустрічної звірки, від 14.01.2014р. №415/7/22-01.
Від до Західної ОДПІ м. Харкова
отримано відповідь від 16.01.2014р. №161/7/20 -
33-22-03-12, разом з актом від 16.01.2014р.
№25/20-33-22-03/37363742 про неможливість
проведення зустрічної звірки з питань
підтвердження господарських відносин
ТОВ "Єва плюс 2010" з платником податків
ДП "Євроголд Індестріз ЛТД" за період з
01.11.2011р. по 30.11.2011р. В акті про
неможливість проведення зустрічної
звірки зазначено, що рішенням
господарського суду Харківської
області підприємство ТОВ "Єва плюс 2010"
було визнано банкрутом за рішенням
суду, про що зроблено запис №23048466
від 11.09.2012р. Свідоцтво про реєстрацію
платника податку на додану вартість
від 22.12.2010р. №100315745 - анульоване 23.07.2012
року.

Однак, суд вважає, що не проведення
зустрічної звірки з питань
підтвердження господарських відносин
з ТОВ "Єва плюс 2010" позбавляє
відповідача права стверджувати про
нереальність господарських операцій з
вказаним товариством.

Відповідно до п.73.5 ст.73 Податкового
кодексу України передбачено, що з метою
отримання податкової інформації
органи державної податкової служби
мають право проводити зустрічні звірки
даних суб'єктів господарювання щодо
платника податків.

Зустрічною звіркою вважається
співставлення даних первинних
бухгалтерських та інших документів
суб'єкта господарювання, що
здійснюється органами державної
податкової служби з метою
документального підтвердження
господарських відносин з платником
податків та зборів, а також
підтвердження відносин, виду, обсягу і
якості операцій та розрахунків, що
здійснювалися між ними, для з'ясування
їх реальності та повноти відображення
в обліку платника податків.

Не здійснивши зустрічну звірку,
податковий орган не зміг співставити
дані первинних бухгалтерських
документів та з'ясувати реальність
господарської операції. Однак це не є
підставою для висновку про
нереальність операції, адже лише
податковий орган (а не позивач)
наділений компетенцією щодо
проведення зустрічних звірок.

Як зазначено в акті перевірки, 11.09.2012р.
державним реєстратором внесено запис
про проведення державної реєстрації
припинення ТОВ "Єва плюс 2010" на підставі
судового рішення про ліквідацію
юридичної особи-банкрута.

Однак, спірні господарські операції
були здійснені в листопаді 2011 року,
тобто за 11 місяців до дати державної
реєстрації припинення ТОВ "Єва плюс 2010".

Взаємовідносини із суб'єктами
господарювання, діяльність яких в
подальшому припинена, не є
протиправними та сам по собі даний факт
не є підставою для висновку про
нереальність раніше здійсненої
господарські операції.

Адже відповідно до статті 91 Цивільного
кодексу України, статей 59 та 247
Господарського кодексу України
цивільна правоздатність юридичної
особи виникає з моменту її створення і
припиняється з дня внесення до єдиного
державного реєстру запису про її
припинення.

Тобто, в періоді з моменту створення
постачальник являється юридичною
особою (стаття 80 Цивільного кодексу
України), має всі цивільні права і
обов`язки, у тому числі статус платника
податків.

Враховуючи викладене, суд приходить до
висновку, що спірні господарські
операції були здійснені між позивачем
та ТОВ "Єва плюс 2010", як правоздатною
юридичною особою, а посилання
відповідача на факт визнання ТОВ "Єва
плюс 2010" банкрутом, як на підставу
невизнання господарських операцій, що
були вчиненні між ним та позивачем в
листопаді місяці 2011 року, є
протиправним.

В акті перевірки відповідач зазначає
про існування розбіжності між
задекларованими зобов'язаннями ТОВ
"Єва плюс 2010", як постачальника, та
податковим кредитом позивача, як
покупця, через неврахування
постачальником виписаних для покупця
податкових накладних .

Однак на думку суду, відсутність
доказів сплати постачальником ПДВ до
бюджету не може слугувати достатньою
підставою для відмови позивачеві у
віднесені до складу витрат, що
підлягають амортизації, при
відсутності обставин, які б свідчили
про недобросовісність позивача, як
платника податків.

Податковим кодексом України або ж
іншим нормативно-правовим актом не
встановлено обов'язку для позивача
здійснювати контроль за веденням
господарської діяльності та
зобов'язань сплати податку до бюджету
контрагентами. Тому, якщо
контрагентами позивача і були допущені
порушення, то позивач не має нести за
них відповідальності, а відповідач не
має повноважень щодо покладення на
нього такої відповідальності, так як
відповідно до Конституції України така
відповідальність є персональною.

Відповідач вказав в акті перевірки, що
за операціями з ТОВ "Єва плюс 2010" для
перевірки не надано документального
підтвердження факту транспортування
отриманих основних засобів.

Суд вважає таку аргументацію
донарахування податкових зобов'язань
протиправною, з оглядку на таке.

По-перше, документи про перевезення
товару (товарно-транспортні накладні)
не є тими первинними бухгалтерськими
документами, які підтверджують
фактичне здійснення операції
придбання товарно-матеріальних
цінностей, такими документами, окрім
іншого, є видаткові накладні, акти
приймання - передачі тощо.

Крім того, вимогами податкового обліку
не передбачено обов'язковості
складання документів на перевезення
товару (ТТН) в підтвердження віднесення
до витрат (податкового кредиту) сум,
сплачених на користь контрагентів, тим
більше що позивачем не були понесені
витрати по транспортуванню.

Така позиція позивача підтверджена і
листом Міністерства доходів і зборів
від 19.09.2013р. №11569/6/99-99-22-01-03-15/1128, в якому
зазначено, що "…проведення будь-якої
господарської операції підприємства
фіксується і підтверджується
первинними документами, на основі яких
і ведеться бухгалтерська звітність. У
свою чергу, відповідно до п. 2 ст. 3
Закони України "Про бухгалтерський
облік і фінансову звітність в Україні"
на даних бухгалтерського обліку
ґрунтуються фінансова, податкова,
статистична і інші види звітності.
Тобто, первинні документи є основою і
для податкового обліку.

Враховуючи вказане, у разі відсутності
товарно-транспортної документації, що
підтверджує отримання послуг з
перевезення вантажів автомобільним
транспортом, у тому числі
товарно-транспортній накладній, при
обчисленні об'єкту оподаткування
платник податку не має підстав
враховувати вартість таких послуг при
формуванні собівартості придбаних
(виготовлених) і реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг.

При цьому оскільки транспортною
документацією підтверджується
операція з надання послуг з
перевезення вантажів, а не факт
придбання товару, то за наявності
документів, що підтверджують фактичне
отримання товару і його використання у
власній господарській діяльності,
непредставлення такого документу, як
товарно-транспортна накладна, не може
бути єдиною підставою для невизнання
витрат з придбання
товарно-матеріальних цінностей….
Товарно-транспортна накладна не
міститься в переліку документів, що
визначають право на формування
податкового кредиту.";

В той же час, згідно п.140.5 Податкового
кодексу України установлення
додаткових обмежень щодо складу витрат
платника податку, крім тих, що
зазначені в цьому розділі, не
дозволяється. Крім того, наявність ТТН
не визначена податковим
законодавством як передумова на право
формування витрат.

Також, в преамбулі Правил перевезення
вантажів (затверджених наказом
Міністерства транспорту України від 14
жовтня 1997 року N 363), зазначено, що ці
правила визначають права, обов'язки і
відповідальність власників
автомобільного транспорту -
перевізників та вантажовідправників і
вантажоодержувачів - Замовників, тобто
сферою правового регулювання даного
нормативного акту є саме
правовідносини в сфері автомобільних
перевезень вантажним транспортом, а не
сфера податкових правовідносин.

Таким чином, суд вважає, що посилання
відповідача на неповне документальне
підтвердження транспортування
основних засобів, як на підставу
неврахування витрат позивача та
донарахування йому податкових
зобов'язань з податку на прибуток, є
протиправним.

На думку суду, неправомірним є також
висновок відповідача про те, що доказом
нереальності господарської операції є
відмова позивача від податкового
кредиту за отриманими від
постачальника податковими накладними.
Дійсно, позивач самостійно
відкоригував раніше задекларований
податковий кредит, що був сформований
за отриманими податковими накладними
від ТОВ "Єва плюс 2010". Однак підставою
для такого коригування були недоліки в
оформленні податкових накладних, а не
визнання нереальною господарської
операції.

Крім того, податковим законодавством
право на витрати за господарською
операцією безпосередньо не пов'язане
із реалізацією права на податковий
кредит за такою ж господарською
операцією.

Безпосередньо актом перевірки
підтверджується той факт, що на вимогу
відповідача позивач надав копії
первинних документів, якими оформлені
взаємовідносини із ТОВ "Єва плюс 2010".

Операція із поставки обладнання на
загальну суму 790 960грн., зокрема,
підтверджується:

а) видатковими накладними: від 02.11.2011р.
№165 - штамп для згинання Н-21 за ціною
39666,66 грн., винтовий повітряний
компресор Н-161 за ціною 144300,00 грн.,
зварювальна установка Н-1531 за ціною
118366,67 грн., на загальну суму 302333,33 грн.,
крім того ПДВ - 60466,67 грн., всього із ПДВ -
362 800 грн.; від 02.11.2011р. №166 - компресор
Н-1/0102 вартістю 75000,00 грн. та конвеєр для
пакувальної машини вартістю 167500 грн.
на загальну суму - 242500,00 грн., крім того
ПДВ - 48500,00 грн., всього із ПДВ - 291000,00 грн.;
від 02.11.2011р. №167 - прес-форма Р-45Z
вартістю 69300,00 грн., штамп Н вартістю 167500
грн., всього на загальну суму - 114300 грн.,
крім того ПДВ - 22860 грн., всього із ПДВ -
137160,00 грн..

б) картками рахунку по субконто ТОВ "Єва
плюс 2010";

в) платіжними дорученнями від 02.11.2011р.
№6829 на 291000грн. та №6830 на 137160 грн. про
оплату обладнання (для ТОВ "Латифа"
згідно договору на уступку права
вимоги боргу від 28.11.2011р. №165/167);

г) специфікаціями №1, №2, №3 до договору
поставки від 01.11.2011р. №01/11/11;

д) податковими накладними від 02.11.2011р.
№165, №166, №167 (т.І а.с. 71-76, т.ІІ а.с. 85-102).

Отримане від ТОВ "Єва плюс 2010"
обладнання введене в експлуатацію та
використовується в господарській
діяльності позивача, що підтверджено
актами введення в експлуатацію.

Таким чином, факти поставки позивачу
обладнання та оплати їх вартості
підтверджується документально,
господарські операції належним чином
відображено у бухгалтерському і
податковому обліку позивача та у
податковій звітності, право на
формування витрат підтверджується
відповідними первинними документами,
які надавались відповідачу під час
проведення перевірки.

На підставі первинних документів по
даним господарським операціям позивач
оприбуткував в бухгалтерському обліку
обладнання, отримане від ТОВ "Єва плюс
2010", визнавши їх активом та відобразив
збільшення зобов'язань перед
постачальником на таку ж суму.
Зобов'язання перед ТОВ "Єва плюс 2010"
були погашені шляхом безготівкових
розрахунків, що підтверджується
відповідними платіжними дорученнями,
що досліджувалось під час проведення
перевірки.

Отже, спірні господарські операції ТОВ
"Єва плюс 2010" спричинили реальні зміни в
структурі активів та зобов'язань,
власному капіталі позивача, а первинні
документи, що досліджувались під час
проведення перевірки, у їх сукупності
підтверджують реальний економічний
зміст здійснених господарських
операцій.

Вищевикладені факти підтверджують, що
позивачем з дотриманням вимог п.44.1 ст.44,
п. 138.1, п.138.2, ст.138, пп.139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПКУ
правомірно включено до складу витрат,
що підлягають амортизації, суми витрат,
що сплачені ним протягом звітного
періоду за обладнання, отримане від ТОВ
"Єва плюс 2010", так як ці витрати
здійснені ним у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
продажем робіт (послуг) та підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими документами,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачена правилами ведення
податкового обліку.

Щодо віднесення підприємством до
складу витрат вартості отриманих
маркетингових послуг від ПП ОСОБА_5 на
суму 803 669 грн., суд вважає за потрібне
зазначити таке.

В акті перевірки, як підставу
невизнання вказаних витрат, відповідач
визначає, що позивачем не надано
пояснень щодо доцільності, економічної
обґрунтованості та необхідності
отримання саме таких послуг, з наданих
до перевірки актів виконаних робіт не
зрозуміло, які трудові ресурси були
задіяні для надання послуг та який був
їх фаховий рівень.

Але на думку суду, відповідачем не
враховано, що Податковий кодекс
України не містить положень, що
дозволяють контролюючому органові
оцінювати витрати з точку зору їх
доцільності, раціональності та
ефективності. Тому оцінка податковим
органом витрат по операціям з ПП ОСОБА_5
за вказаними критеріями є
протиправною.

Щодо зауважень до актів виконаних
робіт, з яких відповідачу не зрозуміло,
які трудові ресурси були задіяні для
надання послуг та який був їх фаховий
рівень, то слід зазначити про повну
відповідність таких актів вимогам ст.9
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в Україні"
та п.2.4 Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку.

За приписами ст.9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" первинні та
зведені облікові документи можуть бути
складені на паперових або машинних
носіях і повинні мати такі обов'язкові
реквізити: назву документа (форми); дату
і місце складання; назву підприємства,
від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Згідно з п.2.4 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24 травня 1995 р. № 88, зареєстрованого
в Міністерстві юстиції України 5 червня
1995 р. за № 168/704, первинні документи (на
паперових і машино зчитуваних носіях
інформації) для надання їм юридичної
сили і доказовості повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назва
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), код форми, дата і місце
складання, зміст господарської
операції та її вимірники (у
натуральному і вартісному виразі),
посади, прізвища і підписи осіб,
відповідальних за дозвіл та здійснення
господарської операції і складання
первинного документа.

Як видно з вищевикладеного, акт
виконаних робіт, як первинний документ,
складений за результати здійснення
господарської операції, не має таких
обов'язкових, чи навіть рекомендованих
реквізитів, як: інформація щодо
трудових ресурсів виконавця та їх
фахового рівня.

Отже, суд вважає, що посилання
відповідача, як на підставу невизнання
витрат за господарськими операціями з
ПП ОСОБА_5, на відсутність в актах
виконаних робіт інформації щодо
трудових ресурсів виконавця та їх
фахового рівня, є протиправним.

Жодним нормативним актом України, що
встановлюють вимоги до оформлення
первинних документів, не передбачено,
що їх зміст має містити достовірні
докази щодо реальної можливості
виконання контрагентом дій,
обумовлених укладеними договорами,
його компетентності в даному сегменті
ринку, наявності фахівців зі
спеціальними знаннями та відповідною
підготовкою, наявності технічних
можливостей.

Реальність отриманих послуг, окрім
первинних документів, які містяться в
матеріалах справи, підтверджується
тривалим постачанням металопродукції
від ТОВ "Метінвест-Україна" ( т. І а.с. 56-70,
т. ІІа.с. 1-84, 146-249, т. ІІІ а.с. 1-251, т. ІV а.с.
1-42, т.V а.с. 3-9).

Адже згідно договору про надання
маркетингових послуг від 15.07.2010р. №001,
укладеного між позивачем та ПП ОСОБА_5,
пунктом 1.2 та 1.4 якого визначено, що
об'єктом послуг є металопрокатна
продукція, виготовлена виробником ММК
ім.. Ілліча, предметом договору -
контроль за якістю товару в момент його
приймання та контроль за процесом
відвантаження товару, допомога та
контроль при оформленні та передачі
супровідних документів, консультації
щодо отримання, перевезення,
завантаження та розвантаження товару.

Крім того, судом встановлено, що між
сторонами був укладений і договір
доручення від 22.12.2010р., згідно якого ПП
ОСОБА_5 (повірена особа) зобов'язується
представляти інтереси Довірителя у
відносинах із ТОВ "Метінвест-Україна"
щодо виконання умов договору поставки
№ 10/12-671 від 22.12.2010р., за винагороду від
імені і за рахунок Довірителя вчинити
юридичні дії, визначені умовами
Договору стосовно металопрокату,
постачальником якого для Довірителя є
ТОВ "Метінвест-Україна", м. Маріуполь, а
виробником - ПАТ "Маріупольський
металургійний комбінат імені Ілліча",
м. Маріуполь.

Пунктами 2.1.1 та 2.1.2 цього договору
визначено такі обов'язки повіреного:

- прийняття заявки і розміщення її в
графік виробництва;

- оформлення замовлення в конвертерний
цех з подальшою передачею в цех 1700 для
організації підкату для цеху ЦХП,
плющення, термічна обробка,
дресирування і остаточна обробка, а
також в момент його приймання;

- контроль за процесом відвантаження
товару виробником - Довірителю;

- допомога та контроль при оформленні
та передачі виробником Довірителю
пакету документів щодо відвантаженого
товару та його транспортування;

- консультації Довірителя щодо
отримання, перевезення, завантаження
та розвантаження товару;

- закупівля і постачання металопрокату
з правом пошуку партнерів,

- організація зустрічей і проведення
переговорів від імені довірителя;

- здійснення всіх інших формальностей,
пов'язаних із закупівлею і постачанням
металопрокату

- повідомлення Довірителя на його
вимогу про всі відомості про хід
виконання його доручення.

З метою забезпечення виконання
договірних зобов'язань позивачем була
видана довіреність від 22.12.2010р., якою
уповноважено фізичну особу-підприємця
ОСОБА_5 представляти інтереси позивача
у відносинах із ТОВ "Метінвест -Україна"
щодо виконання умов договору поставки
№ 10/12-671 від 22.12.2010р.

Як зазначив у судовому засіданні
представник позивача, з чим
погоджується суд, доказом фактичного
належного виконання ФОП ОСОБА_5
договірних зобов'язань є беззаперечний
факт ритмічних поставок металопрокату
тих типорозмірів та в ті терміни і
обсягах, що забезпечували ритмічне
виробництво продукції позивачем
згідно виробничих програм.
Представляючи інтереси позивача
безпосередньо на ТОВ "Метінвест
-Україна" та ПАТ "Маріупольський
металургійний комбінат імені Ілліча",
ФОП ОСОБА_5 сприяв оперативному
коригуванню заявок позивача шляхом
укладання додаткових угод,
специфікацій, надавав інформацію про
хід виконання договору поставки.

Отже, на думку суду, дані послуги прямо
пов'язані з господарською діяльністю
позивача, а їх придбання
підтверджується актами виконаних
робіт, платіжними документами, що
відповідають вимогам, встановленим для
первинних документів.

Ні Податковим кодексом України, ні
іншими законодавчими актами, позивачу,
як господарюючому суб'єкту, не надано
права вимагати від своїх контрагентів,
а ці контрагенти, в свою чергу, не
зобов'язані надавати на його вимогу
будь-які інші додаткові відомості, в
тому числі і відомості щодо наявності в
їх розпорядженні технічних та інших
засобів, трудових ресурсів, необхідних
для виконання своїх зобов'язань перед
контрагентами.

ПП ОСОБА_5 належним чином надавав
відповідні послуги, позивач спожив
послуги та провів за них розрахунок.
Реальність таких послуг
підтверджується об'єктивними доказами,
що надавались при перевірці.

Щодо віднесення підприємством до
складу витрат вартість отриманих
юридичних послуг від ПП ОСОБА_6 на
загальну суму 1 858 746 грн. судом
встановлено таке.

Відповідач в акті перевірки підставою
невизнання вказаних витрат відносить
те, що згідно актів виконаних робіт
(наданих послуг) немає можливості
визначити, які саме юридичні послуги
надавались, їх зміст та суть, як вони
підтверджені документально
(розрахунки вартості, інформаційні
матеріали, нормативні та інші
документи тощо) та взагалі, яким чином
вони пов'язані з діяльністю ДП
"Євроголд Ідестріз ЛТД", доцільність та
необхідність їх використання при тій
умові, що у штаті підприємства є
юридична служба та досвідчені фахівці,
які мають певні посадові обов'язки,
спеціальну освіту, отримують заробітну
плату.

Однак, як встановлено судом, зміст та
суть отриманих юридичних послуг чітко
визначена в укладених договорах N000/11-4
від 07.09.2011 року та №00/12-06 від 26.01.2012 року,
детально конкретизована в додатках до
вказаних договорів та у відповідних
звітах про надані юридичні послуги.

Право на врахування таких витрат прямо
передбачено п.п. 138.10.2 "г" та пп. 138.10.2 "е"
п.138.10 ст. 138 Податкового кодексу України
відповідно з якими винагороди за
консультаційні, інформаційні,
аудиторські та інші послуги, що отримує
платник податку для забезпечення
господарської діяльності та витрати на
врегулювання спорів у судах,
визнаються адміністративними
витратами, спрямованими на
обслуговування та управління
підприємством, та відносяться до
складу інших витрат.

Згідно п.138.1. ст.138 Податкового кодексу
України вказані витрати платника
податків мають враховуватись при
обчисленні об'єкта оподаткування.

Між позивачем та Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_6 (далі-ФОП
ОСОБА_6) були укладені договори N000/11-4
від 07.09.2011 року та №00/12-06 від 26.01.2012 року
(далі- Договори).

При укладенні цих Договорів та
визначенні їх умов Підприємство
керувалось:

(а) принципом вільного та самостійного
вибору постачальника юридичних послуг
та визначення ціни цих послуги
відповідно до закону, що передбачено
ч.1. ст.44 Господарського кодексу
України; яким (постачальником послуг), з
огляду на положення ч.1. ст.128
Господарського кодексу України, може
бути і фізична особа, що зареєстрована
як фізична особа-підприємець;

(б) правом на основі вільного
волевиявлення сторін на свій розсуд
погоджувати будь-які умови договору, що
не суперечать законодавству, яке
(право) надане йому відповідно до ч.4.
ст.179 Господарського кодексу України;

(в) принципом свободи договору та, з
урахуванням вимог актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості, що передбачено ч.1. ст.627
Цивільного кодексу України.

За період дії Договорів, в рамках цих
Договорів, виконавцем були надані
юридичні послуги позивачу шляхом (а)
надання правової інформації,
консультацій і роз'яснень норм діючого
законодавства України в розрізі тих
питань, які виникали під час здійснення
позивачем господарської діяльності, та
загального супроводу всієї діяльності
позивача; (б) складення заяв, скарг,
процесуальних та інших документів
правового характеру, та проектів
документів господарського та/ або
адміністративного призначення; (в)
представлення інтересів позивача у
судах під час здійснення цивільного,
господарського, адміністративного
судочинства, а також в інших державних
органах, перед фізичними та юридичними
особами.

Факт надання зазначених вище послуг
підтверджується письмовими правовими
довідками та висновками, які були
складені Виконавцем та передані;
проектами документів, які були
розроблені фахівцем в галузі права ФОП
ОСОБА_6 та передані позивачу; рішеннями
відповідних судів та/ або державних
органів, які були прийняті на користь
позивача, за безпосередньої участі ФОП
ОСОБА_6 та завдяки його фаховим та
практичним навикам.

Що стосується усних консультацій, то
судом встановлено, що вони надавались
постачальником послуг ФОП ОСОБА_6 за
замовленнями Генерального та
Фінансового директора безпосередньо в
офісі позивача.

Змістом звітів від 01.03.2012р. №1, від
01.04.2012р. №2, від 01.05.2012р. №3, від 01.06.2012р.
№4, від 01.07.2012р. №5, від 01.08.2012р. №6, від
31.08.2012р. №7, від 01.09.2012р. №8, від 01.10.2012р.
№9, від 01.11.2012р. №10 підтверджується, що
Постачальником послуг були надані усні
правові консультації та роз'яснення, а
також висновки щодо врегулювання
законодавством України питань
фінансово-господарської позивача та
його взаємовідносин із контролюючими
органами, роз'яснення положення
господарського законодавства України
в частині господарських зобов'язань та
їх виконання, укладання господарських
договорів, їх зміст, відповідальність
сторін, штрафні санкції, відшкодування
збитків. Безпосередньо виконавцем
готувались претензії до ТОВ
"Плазатрейд" по договору поставки №
АО217 від 29.02.2012 р. Виконавцем
вирішувались практичні питання
відшкодування податку на додану
вартість шляхом підготовки необхідних
процесуальних документів та участі у
відповідних судових інстанціях,
готувались запити до ГУ Державної
казначейської служби України, звернень
до голови Державної казначейської
служби України, міністерства фінансів
України, посольства держави Швейцарія
в Україні по справах № 2а-3001/10/0670, №
2а-3675/10/0670, № 2а-5268/10/0670, результатом чого
було отримання коштів по
заборгованості із бюджету, щодо
відшкодування ПДВ у розмірі 12027460 грн.

Змістом звітів підтверджується, що
виконавцем надавались консультації по
роз'ясненню окремих норм податкового
кодексу України чітке дотримання яких
убезпечило позивача від порушень
податкового законодавства,
недопущення викривлень податкової
звітності.

На звернення позивача постачальником
послуг (ФОП ОСОБА_6) розроблено цілу
низку документів, необхідних для
забезпечення господарської
діяльності, зокрема але не тільки,
"ПОЛОЖЕННЯ ПРО ІНФОРМАЦІЙНУ СИСТЕМУ,
ІНТЕЛЕКТУАЛЬНУ ВЛАСНІСТЬ, ПРО
КОНФІДЕНЦІЙНУ ІНФОРМАЦІЮ ТА
КОМЕРЦІЙНУ ТАЄМНИЦЮ Дочірнього
підприємства "Євроголд Індестріз ЛТД"
Повного товариства „Євроголд сервіс
ЦУМБЮЛЬ та Ко" Торгове агенство";
ІНСТРУКЦІЯ ПРО ПОРЯДОК ОЦІНКИ
ВІДПОВІДНОСТІ ТОВАРУ; проекти
господарських договорів, листів,
звернень і т.п.

Як пояснили представники позивача,
зазначені вище письмові консультації
та проекти документів надавались
Підприємству як в електронному вигляді
із поштової електронної скриньки ФОП
ОСОБА_6 так і у письмовому вигляді
безпосередньо в офісному приміщенні
позивача.

В процесі розгляду справи судом
встановлено, що як того вимагають
положення п.3.14. Договору, надання
юридичних послуг було засвідчено в
підписаних між Сторонами Актах, які
були надані до перевірки.

Види наданих послуг, порядок їх
надання, час на їх надання зафіксовано
у складених ФОП ОСОБА_6 та затверджених
позивачем Звітах №1,2,3,4,5,6,7,8,9,10.

Розрахунки за отримані послуги
здійснені позивачем у безготівковій
формі згідно платіжних доручень від
26.01.2012р., від 13.09.2011р. №5515, від 03.09.2012р.,
від 04.09.2012р., від 16.11.2012р.

Усі надані ФОП ОСОБА_6 юридичні послуги
були зумовлені потребою забезпечення
господарської діяльності позивача,
його обслуговування та управління, що
підтверджується характером (видом та
змістом) наданих послуг та вигодою, яку
отримав позивача за результатами
наданих послуг, в т.ч. у вигляді
усунення можливих ризиків настання
негативних наслідків для позивача під
час здійснення ним господарської
діяльності та/або прийняття невірного
рішення керівниками позивача.

Ефективність управлінських та
господарських рішень керівництва
позивача, прийнятих ним на основі
правових консультацій та рекомендацій
ФОП ОСОБА_6; ефективність та дієвість
захисту прав та законних інтересів
позивача в судах, в державних органах
та установах в процесі надання ФОП
ОСОБА_6 юридичних послуг, визначає
доцільність наданих протягом 2012року
ФОП ОСОБА_6 зазначених вище юридичних
послуг.

Зважаючи на вищевикладене, суд вважає,
що надані фахівцем в галузі права ФОП
ОСОБА_6 юридичні послуги згідно
Договорів N000/11-4 від 07.09.2011 року та №00/12-06
від 26.01.2012 року, надані належним чином
та для забезпечення господарської
діяльності позивача, його управління
та обслуговування; надані у повній
відповідності до вимог чинного
законодавства України; надання цих
послуг було доцільними та необхідними
для позивача. Виконавець є належним
чином зареєстрованим суб'єктом
господарювання, що підтверджено
свідоцтвом про державну реєстрацію
фізичної особи-підприємця від 16.04.2002р.
із реєстраційним номером 0001421.

Факт надання цих послуг засвідчується
складеними та затвердженими Актами
наданих юридичних послуг; Звітами про
надання юридичних послуг за звітний
період; судовими рішеннями, прийнятими
на користь позивача у справах за участі
ФОП ОСОБА_6; проектами документів,
розробленими ФОП ОСОБА_6 та наданими
позивачу; письмовими консультаціями у
вигляді довідок та висновків, наданих
ФОП ОСОБА_6; усними консультаціями,
наданими ФОП ОСОБА_6 в процесі поточної
господарської діяльності позивача (т.І
а.с. 15-55, 167-203, т.IV а.с. 45-151, 164-234, т.V а.с. 14-27).

До того ж , на думку суду, під час
здійснення перевірки відповідачем не
враховано, що позивач здійснює
фінансово-господарську діяльність на
власний ризик, а тому вправі самостійно
оцінювати її ефективність та
доцільність. А відтак позивач
самостійно вирішує, які саме витрати
йому необхідно здійснити для
забезпечення своєї діяльності, та
вправі самостійно обирати виконавців
послуг.

Податкове законодавство України не
передбачає можливості врахування при
визначенні об'єкта оподаткування
податку на прибуток витрат в
залежності від суб'єкта надання
відповідних послуг (зокрема, чи надані
спірні послуги власними службами або
сторонньою особою).

Вказана позиція підтверджується і
змістом ухвали Вищого
адміністративного суду України від
27.03.2013р. №К/9991/77789/12.

Наявність юриста на підприємстві, на що
вказує відповідач, аж ніяк не виключає
можливості (та необхідності) отримання
послуг від сторонніх юристів та/або
юридичних компаній. Наявні на
підприємстві юристи не можуть бути
однаково компетентними в усіх галузях
права та мати в них необхідний досвід.
Особливо це стосується певних
вузькоспеціалізованих питань, які не є
частиною повсякденної діяльності
юридичної служби позивача.

Податковий кодекс України не містить
положень, що дозволяють контролюючому
органові оцінювати витрати з точку
зору їх доцільності, раціональності та
ефективності. Оцінка податковим
органом витрат по операціям з ФОП
ОСОБА_6 за вказаними критеріями є
протиправною.

Отже, неврахування відповідачем витрат
на оплату юридичних послуг, з тих
підстав, що на його думку позивач міг
виконати ці роботи силами власної
юридичної служби, а тому спірні
господарські операції не пов'язані з
його господарською діяльністю, є
протиправним.

Щодо зауважень відповідача відносно
вартості (цін) на послуги, що були
надані позивачу ПП ОСОБА_6, судом
встановлено таке.

Відповідно до п.1 розділу ХІХ
Прикінцевих положень ПК України стаття
39 цього Кодексу, яка регулює методи
визначення та порядок застосування
звичайної ціни, набирає чинності з 1
січня 2013 року. Згідно п.8 підрозділу 10
розділу ХХ Перехідних положень ПК
України до вказаної дати діє пункт 1.20
статті 1 Закону України "Про
оподаткування прибутку підприємств"
(далі - Закон).

Згідно з п.п.1.20.1 ст.1 Закону якщо цим
пунктом не встановлено інше, звичайною
вважається ціна товарів (робіт, послуг),
визначена сторонами договору. Якщо не
доведене зворотне, вважається, що така
звичайна ціна відповідає рівню
справедливих ринкових цін.

Відповідно до п.п.1.20.8 п.1.20 ст.1 Закону,
обов'язок доведення того, що ціна
договору не відповідає рівню звичайної
ціни у випадках, визначених цим
Законом, покладається на податковий
орган у порядку, встановленому законом.
При проведенні перевірки платника
податку податковий орган має право
надати запит, а платник податку
зобов'язаний обґрунтувати рівень
договірних цін або послатися на норми
абзацу першого підпункту 1.20.1 цього
пункту.

Однак, як встановлено судом, позивачеві
не надходили запити від податкових
органів щодо обґрунтування рівня
звичайної ціни вартості послуг.

Приймаючи спірне рішення, Житомирська
об'єднана державна податкова інспекція
діяла упереджено, не у спосіб, що
передбачений законами, не обґрунтовано
та без урахування усіх обставин.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень
суб'єктів владних повноважень
адміністративні суди перевіряють, чи
прийняті вони на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення; безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілям, на
досягнення яких спрямоване це рішення;
з урахуванням права особи на участь у
процесі прийняття рішення; своєчасно,
тобто протягом розумного строку.

В силу ч. 1 ст. 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого органи державної влади, органи
місцевого самоврядування, їхні
посадові і службові особи зобов'язані
діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.11 КАС України розгляд
і вирішення справ в адміністративних
судах здійснюються на засадах
змагальності сторін та свободи в
наданні ними суду своїх доказів і у
доведенні перед судом їх
переконливості.

У відповідності до ч.ч.1, 2 ст.71 КАС
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує
проти адміністративного позову.

На підставі вищевикладеного, суд
приходить до висновку, що відповідачем
не доведено правомірності прийнятого
податкового повідомлення-рішення, а
тому позовні вимоги є обґрунтованими
та підлягають задоволенню в повному
обсязі.

Керуючись статтями 86,94,158-162,186,254 Кодексу
адміністративного судочинства
України,

постановив:

Позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення від
13.02.2014 року № в частині основного
платежу в сумі 1004649 грн. та штрафних
(фінансових) санкцій в сумі 196287 грн..

Постанова набирає законної сили у
строк та у порядку, що визначені
статтею 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, і може бути
оскаржена до Житомирського
апеляційного адміністративного суду
через Житомирський окружний
адміністративний суд у порядку,
визначеному статтею 186 Кодексу
адміністративного судочинства
України, шляхом подачі апеляційної
скарги протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Суддя
О.В. Капинос

Повний текст постанови виготовлено: 26
серпня 2014 р.