Справа № 826/10548/14
Суддя: Катющенко В.П.
Дата ухвалення: 2014-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 серпня 2014 року №
Окружний адміністративний суд м. Києва
у складі головуючого судді Катющенка
В.П., розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу
до Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
начальника управління
кадрового забезпечення Головного
Міністерства внутрішніх
справ України в місті Києві Майстренка
Святошинського районного
управління Головного управління
внутрішніх справ
України в місті Києві
протиправним рішення від 20.06.2014 №
зобов'язання вчинити
ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач)
звернувся до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
позовом до Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в місті Києві, начальника управління
кадрового забезпечення Головного
управління Міністерства внутрішніх
справ України в місті Києві Майстренка
Петра Максимовича, Святошинського
районного управління Головного
управління Міністерства внутрішніх
справ України в місті Києві, в якому
просить суд: визнати протиправним
рішення начальника управління
кадрового забезпечення Головного
управління Міністерства внутрішніх
справ України в місті Києві Майстренка
Петра Максимовича від 20.06.2014 №14/С3247 в
частині відмови в наданні позивачу
чергової відпустки за 2012, 2013 роки та
частини невикористаної відпустки за 2011
рік; зобов'язати Головне управління
Міністерства внутрішніх справ України
в місті Києві та Святошинське районне
управління Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в місті Києві протягом поточного 2014
року надати позивачу чергову відпустку
за 2012, 2013 роки та частину
невикористаної відпустки за 2011 рік.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що рішення начальника
управління кадрового забезпечення
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України в місті Києві
Майстренка Петра Максимовича від 20.06.2014
№14/С3247 в частині відмови в наданні
ОСОБА_1 чергової відпустки за 2012, 2013
роки та частини невикористаної
відпустки за 2011 рік вважає
протиправним, оскільки законодавством
не встановлено терміну давності, після
якого працівник втрачає право на
щорічні відпустки, та немає
законодавчої заборони надавати їх у
разі невикористання. Крім того
зазначив, що ненадання працівникові
щорічної відпустки є грубим порушення
законодавства про працю.

Ухвалами Окружного адміністративного
суду міста Києва від 04.08.2014 відкрито
провадження у справі, закінчено
підготовче провадження та призначено
справу до судового розгляду в судовому
засіданні.

Позивач у судовому засіданні 18.08.2014
позовні вимоги підтримав в повному
обсязі та просив їх задовольнити,
посилаючись на обставини, викладені в
позовній заяві.

Представник Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в місті Києві у судовому засіданні
18.08.2014 проти позову заперечував,
підтримавши доводи, викладені у
письмових запереченнях проти позову.

Начальник управління кадрового
забезпечення Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в місті Києві Майстренко Петро
Максимович у судове засідання 18.08.2014 не
з'явився, про дату, час та місце
розгляду справи повідомлений належним
чином, надіслав заперечення, у яких
просив розглядати справу без його
участі. У запереченнях на позов
зазначив, що відсутні встановлені
законодавством підстави для надання
позивачу відпусток за 2012, 2013 роки та
невикористаної частини відпустки за 2011
рік.

Представник Святошинського районного
управління Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в місті Києві у судове засідання 18.08.2014
не з'явився, про дату, час та місце
розгляду справи повідомлений належним
чином.

Відповідно до частини 6 статті 128
Кодексу адміністративного судочинства
України, якщо немає перешкод для
розгляду справи в судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином повідомлені
про дату, час і місце судового розгляду,
суд має право розглянути справу в
порядку письмового провадження у разі
відсутності потреби заслухати свідка
чи експерта.

Враховуючи наведене, в судовому
засіданні 18.08.2014 суд ухвалив про
розгляд справи в порядку письмового
провадження.

Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали справи, всебічно
і повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, суд
встановив наступне.

ОСОБА_1 проходив службу на посаді
заступника начальника відділу БНОН
Святошинського РУ ГУ МВС України в
місті Києві.

Наказом Головного управління МВС
України в місті Києві від 06.10.2011 № 309
«Про притягнення до дисциплінарної
відповідальності працівників
Головного управління МВС України в
місті Києві» за вчинення
дисциплінарного проступку, який
виразився у ігноруванні відомчих
нормативних актів щодо дотримання
дисципліни та законності, порушенні
вимог ст. 7 Дисциплінарного статуту
органів внутрішніх справ України, що
призвело до скоєння надзвичайної
події, на заступника начальника
відділу БНОН Святошинського районного
управління ГУМВС України в місті Києві
майора міліції ОСОБА_1 накладено
дисциплінарне стягнення у вигляді
звільнення з органів внутрішніх справ.

Наказом Головного правління МВС
України в місті Києві від 17.10.2011 № 627 о/с
«Щодо особового складу» відповідно до
Положення про проходження служби
рядовим і начальницьким складом
органів внутрішніх справ звільнено з
органів внутрішніх справ в запас
Збройних Сил України (з постановкою на
військовий облік) згідно з підпункту
«є» (за порушення дисципліни) пункту 64 -
майора міліції ОСОБА_1, заступника
начальника відділу боротьби з
незаконним обігом наркотиків
Святошинського районного управління,
із 17.10.2011.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
27.03.2014 у справі №826/1031/14 ОСОБА_1
поновлено на посаді заступника
начальника відділу БНОН
Святошинського районного управління
Головного Управління Міністерства
внутрішніх справ України в місті Києві
з 17 жовтня 2011 року.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 17.06.2014
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 27.03.2014 залишено без
змін.

Наведене сторонами в судовому
засіданні визнавалось.

Наказом Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в місті Києві «Щодо особового складу»
від 29.04.2014 №331 о/с ОСОБА_1 поновлено на
службу в органах внутрішніх справ на
посаді заступника начальника (за
рахунок посади начальника сектору
розкриття злочинів, учинених
іноземцями і відносно них, відділу
карного розшуку) відділу боротьби з
незаконним обігом наркотиків
Святошинського районного управління
Головного Управління Міністерства
внутрішніх справ України в місті Києві.

Згідно зазначеного наказу грошове
забезпечення ОСОБА_1 виплачувати з
29.04.2014.

19.05.2014 позивач звернувся з рапортом до
виконуючого обов'язки начальника
Головного Управління Міністерства
внутрішніх справ України в місті Києві
Мороза Ю.Л. щодо надання ОСОБА_1
відпусток за 2012-2013 роки та
невикористану частину відпустки за 2011
рік.

Листом за підписом начальника
управління кадрового забезпечення
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України в місті Києві
Майстренка П.М. від 20.06.2014 №14/6-3247
позивача повідомлено, що у
відповідності до пункту 52 Положення
про проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ чергова відпустка
надається особі рядового або
начальницького складу, як правило, до
кінця робочого року. Таким чином,
надання позивачу у цьому році чергової
відпустки за 2012, 2013 роки та частини
невикористаної відпустки за 2011 рік
буде суперечити положенням чинного
законодавства України. Також
повідомлено, що час перебування під
вартою, з огляду на приписи статті 9
Закону України «Про відпустки», до
стажу роботи, що дає право на щорічну
відпустку не зараховується.

Вважаючи протиправним рішення
начальника управління кадрового
забезпечення Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в місті Києві Майстренка П.М. від 20.06.2014
№14/С3247 в частині відмови в наданні
позивачу чергової відпустки за 2012, 2013
роки та частини невикористаної
відпустки за 2011 рік, позивач звернувся
до суду з даним позовом за захистом
своїх прав.

Вирішуючи спір, суд виходить з
наступного.

Статтею 45 Конституції України
визначено, що кожен, хто працює, має
право на відпочинок. Це право
забезпечується, зокрема, наданням
оплачуваної щорічної відпустки.
Максимальна тривалість робочого часу,
мінімальна тривалість відпочинку та
оплачуваної щорічної відпустки,
вихідні та святкові дні, а також інші
умови здійснення цього права
визначаються законом.

Порядок проходження служби особами
рядового і начальницького складу
органів внутрішніх справ, їх права і
обов'язки визначено Положенням про
проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ, затвердженим
постановою Кабінету Міністрів УРСР від
29.07.1991 № 114 (далі - Положення № 114).

Відповідно до пункту 49 Положення № 114
особам рядового і начальницького
складу органів внутрішніх справ
надаються, зокрема, чергові відпустки.

Пунктом 52 Положення № 114 визначено, що
чергова відпустка надається особі
рядового або начальницького складу, як
правило, до кінця робочого року.

Державні гарантії права на відпустки,
тривалість і порядок надання їх
працівникам для відновлення
працездатності, зміцнення здоров'я, а
також для виховання дітей, задоволення
власних життєво важливих потреб та
інтересів, всебічного розвитку особи
встановлює Закон України «Про
відпустки» від 15.11.1996 №504/96-ВР (далі -
Закон №504/96-ВР).

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону
№504/96-ВР право на відпустки мають
громадяни України, які перебувають у
трудових відносинах з підприємствами,
установами, організаціями незалежно
від форм власності, виду діяльності та
галузевої належності, а також працюють
за трудовим договором у фізичної особи.

Згідно частини 1 статті 4 Закону №504/96-ВР
встановлено, зокрема, такий вид
відпустки як щорічна основна
відпустка.

Законодавством, колективним договором,
угодою та трудовим договором можуть
установлюватись інші види відпусток
(частина 2 статті 4 Закону №504/96-ВР).

Положеннями частини 1 статті 6 Закону
№504/96-ВР передбачено, що щорічна
основна відпустка надається
працівникам тривалістю не менш як 24
календарних дні за відпрацьований
робочий рік, який відлічується з дня
укладення трудового договору.

Відповідно до частини 10 статті 6 Закону
№504/96-ВР положення цієї статті щодо
тривалості щорічної основної
відпустки не поширюються на
працівників, тривалість відпустки яким
установлюється іншими актами
законодавства, проте тривалість їх
відпустки не може бути меншою, за
передбачену частинами першою, сьомою і
восьмою цієї статті.

Питання щодо обчислення стажу роботи,
який дає право на щорічну відпустку
урегульовані статтею 9 Закону №504/96-ВР.

Так, відповідно до пунктів 1, 2 частини 1
статті 9 Закону №504/96-ВР до стажу
роботи, що дає право на щорічну основну
відпустку (стаття 6 цього Закону),
зараховується, зокрема: час фактичної
роботи (в тому числі на умовах
неповного робочого часу) протягом
робочого року, за який надається
відпустка; час, коли працівник фактично
не працював, але за ним згідно з
законодавством зберігалися місце
роботи (посада) та заробітна плата
повністю або частково (в тому числі час
оплаченого вимушеного прогулу,
спричиненого незаконним звільненням
або переведенням на іншу роботу).

Згідно пункту 3.5.4 Інструкції про
порядок виплати грошового
забезпечення особам рядового і
начальницького складу органів
внутрішніх справ, затвердженої наказом
Міністерства внутрішніх справ України
від 31 грудня 2007 № 499 та зареєстрованої в
Міністерстві юстиції України 12 березня
2008 за № 205/14896 (далі - Інструкція № 499),
особам рядового і начальницького
складу органів внутрішніх справ,
відповідно до яких обрано запобіжний
захід у вигляді тримання під вартою,
виплата грошового забезпечення
призупиняється з дня арешту.

З системного аналізу наведених вище
норм Закону №504/96-ВР, Положення № 114 та
Інструкції № 499 вбачається, що
обов'язковою умовою для надання
щорічної основної відпустки є
встановлення, зокрема, часу фактичної
роботи протягом робочого року, за який
надається відпустка та часу, коли
працівник фактично не працював, але за
ним згідно з законодавством
зберігалися місце роботи (посада) та
заробітна плата повністю або частково
(в тому числі час оплаченого вимушеного
прогулу, спричиненого незаконним
звільненням або переведенням на іншу
роботу), а також оплата праці за
відповідний період.

Разом з тим, позивач у період з 24.09.2011 по
17.12.2013 утримувався під вартою в умовах
Київського СІЗО №13.

При цьому, в матеріалах справи відсутні
докази оплати праці, в тому числі
оплати часу вимушеного прогулу,
спричиненого незаконним звільненням
ОСОБА_1, зокрема, за рішенням Окружного
адміністративного суду міста Києва від
27.03.2014 у справі №826/1031/14, яким позивача
поновлено на службі з 17.10.2011.

За таких обставин, суд дійшов висновку
про правомірність рішення начальника
управління кадрового забезпечення
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України в місті Києві
Майстренка Петра Максимовича від 20.06.2014
№14/С3247 в частині відмови в наданні
позивачу чергової відпустки за 2012, 2013
роки та відсутність підстав для
задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в
цій частині.

Щодо позовних вимоги ОСОБА_1 про
визнання протиправним рішення
начальника управління кадрового
забезпечення Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в місті Києві Майстренка Петра
Максимовича від 20.06.2014 №14/С3247 в частині
відмови в наданні позивачу частини
невикористаної відпустки за 2011 рік, суд
зазначає наступне.

Відповідно до пункту 55 Положення № 114
відкликання із чергової відпустки може
бути дозволено прямим начальником (від
начальників головних управлінь МВС в
Автономній Республіці Крим, областях,
м. Києві та Севастополі, на транспорті
та науково-дослідних установ, ректорів
вищих навчальних закладів МВС,
прирівняних до них і вище).

Згідно відпускного посвідчення від
11.08.2011 позивачу надана основна
відпустка з 15.08.2011 по 29.09.2011.

Разом з тим, позивачем як в
адміністративному позові, так і у
судовому засіданні зазначено, що
згідно вказівки тимчасово виконуючого
обов'язки начальника Святошинського
районного управління Головного
управління Міністерства внутрішніх
справ України в місті Києві ОСОБА_4,
ОСОБА_1 з 19.09.2011 було відкликано з
відпустки, в зв'язку з чим у останнього
залишилось 11 днів невикористаної
відпустки за 2011 рік.

Проте, тимчасово виконуючий обов'язки
начальника Святошинського районного
управління Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в місті Києві ОСОБА_4 не є тією
посадовою особою, яка наділена
повноваженнями щодо надання дозволу на
відкликання з основної відпустки
позивача, визначеною пунктом 55
Положення № 114.

Таким чином, дозвіл на відкликання
ОСОБА_1 з відпустки надано не
уповноваженою на те посадовою особою,
що, в свою чергу, свідчить про
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині.

Оскільки, суд прийшов до висновку про
відсутність підстав для визнання
протиправним рішення начальника
управління кадрового забезпечення
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України в місті Києві
Майстренка Петра Максимовича від 20.06.2014
№14/С3247 в частині відмови в наданні
позивачу чергової відпустки за 2012, 2013
роки та частини невикористаної
відпустки за 2011 рік, вимоги позивача
про зобов'язання Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в місті Києві та Святошинського
районного управління Головного
управління Міністерства внутрішніх
справ України в місті Києві протягом
поточного 2014 року надати позивачу
чергову відпустку за 2012, 2013 роки та
частину невикористаної відпустки за 2011
рік, задоволенню не підлягають,
оскільки є похідними позовними
вимогами.

Згідно з частиною першою статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Враховуючи наведене, суд приходить до
висновку про відсутність підстав для
задоволення позову.

Керуючись статтями 69-71, 94, 158-163, 167
Кодексу адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
відмовити повністю .

Постанова набирає законної сили
відповідно до частини першої статті 254
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції протягом десяти
днів за правилами, встановленими
статтями 185-187 КАС України.

Суддя
В.П.
Катющенко