Справа № 826/3715/14
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2014-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

08 серпня 2014 року 14:00 № 826/3715/14

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючої судді
Кузьменко А.І., суддів: Добрівської Н.А.,
Катющенка В.П., при секретарі Яцюті М.С.,
розглянувши у письмовому провадженні
адміністративну справу

за позовомДержавної казначейської
служби УкраїнидоДержавної виконавчої
служби Українипровизнання
протиправними дій та скасування
постанови,

В С Т А Н О В И В:

24 березня 2014 року Державна
казначейська служба України (далі по
тексту - позивач, ДКС України)
звернулась до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
адміністративним позовом до Державної
виконавчої служби України (далі по
тексту - відповідач, ДВС України) про
визнання протиправними дії щодо
винесення постанов від 18 лютого 2014 року
та від 26 лютого 2014 року про накладення
штрафу, а також скасування зазначених
постанов.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 03 квітня 2014 року
названий адміністративний заяв
повернуто позивачу у зв'язку з не
усуненням недоліків, зазначених в
ухвалі суду від 25 березня 2014 року.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 24 червня 2014
року апеляційну скаргу Державної
казначейської служби України
задоволено, ухвалу Окружного
адміністративного суду міста Києва від
03 квітня 2014 року скасовано, а справу
направлено для продовження розгляду до
суду першої інстанції.

На підставі «Положення про
автоматизовану систему документообігу
в адміністративних судах» справу
передано на автоматичний розподіл та
передано на розгляд судді Кузьменко
А.І.

Ухвалами Окружного адміністративного
суду міста Києва від 25 липня 2014 року
позовна заява ДКС України в частині
вимог про визнання протиправними дій
щодо винесення постанови від 18 лютого
2014 року про накладення штрафу та її
скасування залишена без розгляду, в
іншій частині відкрито провадження у
справі та призначено її до розгляду в
попередньому судовому засіданні на 30
липня 2014 року.

У попереднє судове засідання 30 липня 2014
року з'явився представник позивача,
який позов підтримав. Представник
відповідача до суду не з'явився, подав
клопотання про розгляд справи без його
участі.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 30 липня 2014 року
закінчено підготовче провадження та
призначено справу до судового розгляду
на 04 серпня 2014 року.

У судовому засіданні 04 серпня 2014 року
представник позивача наполягав на
задоволенні позову з викладених у
ньому підстав. Представник відповідача
проти задоволення позову заперечував.

У порядку частини 4 статті 122 Кодексу
адміністративного судочинства України
представники сторін надали суду
клопотання про розгляд справи у
порядку письмового провадження, що
стало підставою для постановлення
судом 04 серпня 2014 року ухвали про
перехід до розгляду справи в
письмовому провадженні та зобов'язання
позивача подати витребувані судом
документи.

08 серпня 2014 року представником
відповідача через канцелярію суду
надано додаткові документи.

Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, Окружний адміністративний суд
міста Києва встановив наступне.

13 червня 2013 року на адресу відповідача
надійшла заява ОСОБА_1 про примусове
виконання рішення суду, в якій
містилось прохання прийняти до
провадження виконавчий лист
№2а-11840/12/0170/5 та відкрити виконавче
провадження з примусового виконання
постанови Окружного адміністративного
суду Автономної Республіки Крим від 27
листопада 2012 року про зобов'язання
Державної казначейської служби
України провести видатки з Державного
бюджету України, передбачені Державній
судовій адміністрації України за
бюджетною програмою «Виконання рішень
судів на користь суддів» для виплати
20205,80 грн. на його користь.

Також, до заяви було додано оригінал
зазначеного виконавчого листа.

За результатами вивчення зазначених
документів 17 червня 2013 року старшим
державним виконавцем відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
винесено постанову про відкриття
виконавчого провадження та визначено
боржнику 7-дений строк з моменту
винесення (отримання) постанови для
самостійного виконання вимоги
виконавчого документа.

30 липня 2013 року, у зв'язку зі зверненням
державного виконавця до суду із заявою
про зміну способу та порядку виконання
рішення суду, державним виконавцем
винесено постанову про зупинення
виконавчого провадження, яку листом
№К-8486/5-793/6 від 01 серпня 2013 року
направлено сторонам виконавчого
провадження.

10 вересня 2013 року Окружним
адміністративним судом Автономної
Республіки Крим за результатами
розгляду заяви про зміну порядку та
способу виконання судового рішення
постановлено ухвалу, якою у її
задоволенні відмовлено.

Надходження зазначеної ухвали суду до
виконавчої служби стало підставою для
винесення державним виконавцем 17
жовтня 2013 року постанови про
поновлення виконавчого провадження.

Повторне звернення державного
виконавця до Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим із заявою про зміну
способу та порядку виконання рішення
суду стало підставою для винесення 12
листопада 2013 року постанови про
зупинення виконавчого провадження.

Постановою від 13 грудня 2013 року
виконавче провадження знову поновлено
у зв'язку з отриманням ухвали Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 26 листопада 2013 року
про відмову в задоволенні заяви про
зміну способу та порядку виконання
рішення суду.

Супровідним листом від 16 грудня 2013 року
№К-8486/5-793/6 зазначену постанову
направлено стягувачу для відома, а
боржнику для виконання.

У зв'язку з невиконанням рішення суду
станом на 05 лютого 2014 року державним
виконавцем складено та направлено
позивачу вимогу №793/6, якою зобов'язано
ДКС України виконати рішення суду в
строк до 11 лютого 2014 року та надати
підтверджуючі документи щодо його
повного та фактичного виконання.

18 лютого 2014 року за невиконання
судового рішення без поважних причин у
встановлений державним виконавцем
строк на боржника накладено штраф у
розмірі 680,00 грн. та винесено повторну
вимогу, якою зобов'язано в строк до 24
лютого 2014 року виконати в повному
обсязі рішення суду та надати
підтверджуючі документи щодо його
повного та фактичного виконання.

Не вчинення боржником жодних дій,
спрямованих на виконання рішення суду,
стало підставою для винесення 26 лютого
2014 року постанови про накладення штраф
у розмірі 1360,00 грн.

Саме не погоджуючись з названою
постановою позивач звернувся з
відповідним позовом до суду, в якому
просить визнати дії по її винесенню
протиправними, а саму постанову -
скасувати.

В обґрунтування заявлених вимог
позивач зазначає, що у повному обсязі
виконує свої зобов'язання щодо
відкриття асигнувань та їх спрямування
Державній судовій адміністрації
України як головному розпоряднику
бюджетних коштів за бюджетною
програмою «Виконання рішень судів на
користь суддів».

Частиною 2 статті 19 Конституції України
передбачено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
закріплено, що до адміністративних
судів можуть бути оскаржені будь-які
рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів
владних повноважень, крім випадків,
коли щодо таких рішень, дій чи
бездіяльності Конституцією чи
законами України встановлено інший
порядок судового провадження.

Відповідно до частини 3 названої статті
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

З урахуванням вищевказаного, Окружний
адміністративний суд міста Києва
вважає за необхідне зазначити
наступне.

Як вбачається зі змісту
адміністративного позову, враховуючи
постановлення Окружним
адміністративним судом міста Києва 25
липня 2014 року ухвали про залишення
позовної заяви в частині без розгляду,
яка на час винесення постанови не
оскаржена в апеляційному порядку,
предметом судового дослідження є
правомірність дій відповідача щодо
винесення 26 лютого 2014 року постанови
про накладення штрафу та наявність
підстав для її скасування.

Розглядаючи позовні вимоги ДКС України
суд виходить зі змісту положень
частини 1 статті 181 Кодексу
адміністративного судочинства
України, згідно з якими учасники
виконавчого провадження (крім
державного виконавця) та особи, які
залучаються до проведення виконавчих
дій, мають право звернутися до
адміністративного суду із позовною
заявою, якщо вважають, що рішенням, дією
або бездіяльністю державного
виконавця чи іншої посадової особи
державної виконавчої служби порушено
їхні права, свободи чи інтереси, а також
якщо законом не встановлено інший
порядок судового оскарження рішень,
дій чи бездіяльності таких осіб.

Отже, при визначенні юрисдикції суд
виходить з того, що до юрисдикції
адміністративних судів належать спори
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності державної виконавчої
служби при виконанні всіх виконавчих
документів, передбачених частиною
другою статті 17 Закону України «Про
виконавче провадження», крім тих,
відносно яких законом установлено
інший, виключний порядок їх оскарження.

Частиною 4 статті 82 Закону України «Про
виконавче провадження» встановлено, що
рішення, дії чи бездіяльність
державного виконавця або іншої
посадової особи державної виконавчої
служби щодо виконання судового рішення
можуть бути оскаржені сторонами до
суду, який видав виконавчий документ, а
іншими учасниками виконавчого
провадження та особами, які
залучаються до проведення виконавчих
дій, - до відповідного
адміністративного суду в порядку,
передбаченому законом.

Отже, критеріями визначення юрисдикції
судів щодо вирішення справ з приводу
оскарження рішень дій чи бездіяльності
органів державної виконавчої служби
щодо виконання судового рішення є
юрисдикційна належність суду, який
видав виконавчий документ, та статус
позивача як сторони у виконавчому
провадженні.

У той же час, згідно пункту 6 постанови
Пленуму Вищого адміністративного суду
України від 13 грудня 2010 року №3 «Про
практику застосування
адміністративними судами
законодавства у справах із приводу
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності державної виконавчої
служби» з наступними змінами та
доповненнями у редакції на час
виникнення спірних правовідносин,
постанови державного виконавця про
стягнення виконавчого збору та
накладення штрафу належать до видів
відповідальності за невиконання
рішення самостійно та за невиконання
без поважних причин рішення, що
зобов'язує боржника вчинити певні дії,
та рішення про поновлення на роботі.
Виконавчий збір - це санкція
відповідальності майнового характеру,
що накладається на боржника за
невиконання рішення у строк,
встановлений для його самостійного
виконання. Для застосування
виконавчого збору виконавець приймає
постанову, яка, у разі її невиконання
самостійно, виконується примусово в
установленому Законом України «Про
виконавче провадження» порядку.

Прийнята державним виконавцем
постанова про накладення штрафу на
боржника, не виконана самостійно, є
підставою для її примусового
виконання.

За змістом пункту 7 частини 2 статті 17
Закону України «Про виконавче
провадження» постанови державного
виконавця про стягнення виконавчого
збору, витрат на проведення виконавчих
дій та накладення штрафу є виконавчими
документами. Якщо виконавче
провадження закінчено, а виконавчий
збір, витрати на проведення виконавчих
дій або штраф не стягнуто, відповідна
постанова виділяється в окреме
провадження і підлягає виконанню в
загальному порядку.

За результатом аналізу наведених
правових норм, Вищий адміністративний
суд України дійшов висновок, що
юрисдикція адміністративних судів
поширюється на справи з приводу
оскарження постанов державного
виконавця про стягнення виконавчого
збору, витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій, і накладенням штрафу,
прийнятих у виконавчих провадженнях
щодо примусового виконання усіх
виконавчих документів незалежно від
того, яким органом, у тому числі судом
якої юрисдикції, вони видані.

З огляду на викладене, вимоги ДКС
України щодо визнання протиправними
дій по винесенню постанови про
накладення штрафу від 26 лютого 2014 року
та скасування названої постанови
підлягають розгляду саме Окружним
адміністративним судом міста Києва.

Згідно зі статтею 124 Конституції
України всі судові рішення ухвалюються
іменем України і є обов'язковими до
виконання на всій території України.

Умови і порядок виконання рішень судів
та інших органів (посадових осіб), що
підлягають примусовому виконанню у
разі невиконання їх у добровільному
порядку, визначає Закон України «Про
виконавче провадження» від 21.04.1999р. №
606-XIV (далі по тексту - Закон України від
21.04.1999р. № 606-XIV у редакції на час
виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону
України від 21.04.1999р. № 606-XIV примусове
виконання рішень покладається на
державну виконавчу службу, яка входить
до системи органів Міністерства
юстиції України.

Статтею 1 названого Закону визначено,
що виконавче провадження як
завершальна стадія судового
провадження та примусове виконання
рішень інших органів (посадових осіб) -
це сукупність органів і посадових осіб,
зазначених у цьому Законі, спрямованих
на примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), які
здійснюються на підставах, у спосіб та
в межах повноважень, визначених цим
Законом.

Відповідно до приписів частини 1 статті
11 Закону України від 21.04.1999р. № 606-XIV на
державного виконавця покладено
обов'язок вживати передбачених цим
Законом заходів примусового виконання
рішень, неупереджено, своєчасно і в
повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

На виконання зазначеного обов'язку
державний виконавець здійснює заходи,
необхідні для своєчасного і в повному
обсязі виконання рішення, зазначеного
в документі на примусове виконання
рішення, у спосіб та в порядку,
встановленому виконавчим документом і
цим Законом.

Одним з таких заходів є вимога
державного виконавця, яка в силу
положень частини 1 статті 5 Закону
України від 21.04.1999р. № 606-XIV є
обов'язковою для всіх органів,
організацій, посадових осіб, фізичних і
юридичних осіб на території України.

Невиконання законних вимог державного
виконавця тягне за собою
відповідальність згідно з законом.

Відповідно до статті 75 Закону України
від 21.04.1999р. № 606-XIV, якою встановлені
загальні умови виконання рішень, за
якими боржник зобов'язаний особисто
вчинити певні дії або утриматися від їх
вчинення, після відкриття виконавчого
провадження по виконавчому документу,
який зобов'язує боржника вчинити певні
дії або утриматися від їх вчинення,
державний виконавець відповідно до
статті 25 цього Закону визначає йому
строк добровільного виконання рішення.

У той же час, відповідно до названої
правової норми, якщо рішення підлягає
негайному виконанню, його виконання
перевіряється не пізніше наступного
робочого дня після відкриття
виконавчого провадження.

У разі невиконання зазначених вимог
без поважних причин державний
виконавець накладає на боржника штраф
відповідно до статті 89 цього Закону і
не пізніше п'яти робочих днів з дня його
накладення повторно перевіряє стан
виконання рішення.

Відповідно до положень статті 89 Закону
України від 21.04.1999р. № 606-XIV у разі
невиконання без поважних причин у
встановлений державним виконавцем
строк рішення, що зобов'язує боржника
виконати певні дії, та рішення про
поновлення на роботі державний
виконавець виносить постанову про
накладення штрафу на боржника - фізичну
особу від десяти до двадцяти
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян; на посадових осіб - від
двадцяти до сорока неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян; на
боржника - юридичну особу - від сорока
до шістдесяти неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян та
встановлює новий строк виконання.

Частиною 2 статті 89 Закону України від
21.04.1999р. № 606-XIV закріплено, що у разі
повторного невиконання рішення
боржником без поважних причин
державний виконавець у тому ж порядку
накладає на нього штраф у подвійному
розмірі та звертається до
правоохоронних органів з поданням
(повідомленням) про притягнення
боржника до кримінальної
відповідальності відповідно до закону.

Аналіз наведеної правової норми дає
підстави для висновку, що накладення
стягнення у вигляді штрафу можливе
тільки у разі невиконання у
встановлений державним виконавцем
строк рішення, що зобов'язує боржника
виконати певні дії або рішення про
поновлення на роботі та у разі такої
бездіяльності без поважних причин.

Аналогічна правова позиція викладена в
ухвалі Вищого адміністративного суду
України від 03 лютого 2012 року у справі
№К/9991/50426/11 за позовом Стахановської
міської ради Луганської області до
підрозділу примусового виконання
рішень відділу державної виконавчої
служби Головного управління юстиції в
Луганській області про визнання
протиправним рішення та його
скасування.

За таких обставин, перевіряючи
дотримання з боку відповідача
критеріїв - принципів, закріплених у
частині 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд вважає за необхідне
звернути увагу на таке.

Як встановлено судом та вбачається з
матеріалів справи, підставою для
винесення оскаржуваної постанови про
накладення штрафу у розмірі 1360,00 грн.
стало невиконання з боку боржника
вимоги державного виконавця від 18
лютого 2014 року.

Посилання позивача на те, що в силу
положень чинних нормативно-правових
актів, він позбавлений можливості
здійснювати платежі без платіжних
доручень розпорядників та одержувачів
бюджетних коштів, на обґрунтування
заявленого позову суд до уваги не
приймає з огляду на наступне.

Як вбачається з резолютивної частини
постанови Окружного адміністративного
суду Автономної Республіки Крим від 27
листопада 2012 року, Державну
казначейську службу України
зобов'язано провести видатки з
Державного бюджету України,
передбачені Державній судовій
адміністрації України за бюджетною
програмою «Виконання рішень судів на
користь суддів» для виплати ОСОБА_1 20
205,80 грн.

Проте, станом на дату винесення
відповідачем постанови про накладення
штрафу, тобто 26 лютого 2014 року, судове
рішення ДКС України залишається
невиконаним.

При цьому, ані в рамках виконавчого
провадження, ані під час розгляду
справи судом, ДКС України не надано
доказів на підтвердження вчинення дій
з метою виконання рішення суду. Також
ДКС України не надано доказів на
підтвердження звернення до суду, який
постановив рішення із заявою про зміну
порядку та способу виконання судового
рішення або оскарження в апеляційному
порядку ухвал Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим про відмову в
задоволенні заяв державного виконавця
про зміну порядку та способу виконання
судового рішення.

Крім того, суд звертає увагу, що на
вимогу суду позивачем не надано
доказів на підтвердження викладених у
адміністративному позові обставин,
зокрема, виконання зобов'язань щодо
відкриття асигнувань та їх спрямування
Державній судовій адміністрації
України як головному розпоряднику
бюджетних коштів за бюджетною
програмою «Виконання рішень судів на
користь суддів».

Викладене, на думку суду, свідчить про
не підтвердження позивачем
невиконання рішення суду з поважних
причин, що свідчить про прийняття
відповідачем постанови про накладення
штрафу від 26 лютого 2014 року на підставі,
у межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого: 1) суд вирішує
справи відповідно до Конституції та
законів України, а також міжнародних
договорів, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України; 2) суд
застосовує інші нормативно-правові
акти, прийняті відповідним органом на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно із частиною 1 статті 69 Кодексу
адміністративного судочинства України
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Відповідно до статті 70 Кодексу
адміністративного судочинства України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмету доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмету доказування.
Обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Згідно частини 1 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Доказів, які б спростовували
правомірність оскаржуваного рішення
відповідача позивач суду не надав, так
само як і доказів на підтвердження
викладених у позові аргументів.

Оцінивши докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, враховуючи всі наведені
обставини, Окружний адміністративний
суд міста Києва вважає позовні вимоги
необґрунтованими, а позов таким, що не
підлягає задоволенню.

Враховуючи вищезазначене, керуючись
статтями 69, 70, 71, 158-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили
відповідно до статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуюча суддя -
А.І. Кузьменко

Судді:
Н.А. Добрівська

В.П. Катющенко