Справа № 821/1848/14
Суддя: Кисильова О.Й.
Дата ухвалення: 2014-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
___________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2014 р.м. ХерсонСправа № 821/1848/1410
год. 00 хв.

Херсонський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді: Кисильової О.Й.,

при секретарі: Дудар Е.І.,

за участю: представників позивача -
Кістінь І.В., Денисенко В.Б., Риженко Л.Г.,

представників відповідача - Голодриги
С.Р., Данилюк О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом Державної фінансової
інспекції в Херсонській області до
Херсонського державного заводу
"Палада" про зобов'язання вчинити певні
дії,

встановив:

Державна фінансова інспекція в
Херсонській області (далі - позивач,
ДФІ) звернулась до суду із позовом до
Херсонського державного заводу
"Палада" (далі - відповідач, ХДЗ "Палада",
Завод), в якому просить зобов'язати
відповідача виконати пункти 2.1, 2.2, 2.3, 2.4,
2.5, 2.7 вимоги ДФІ в Херсонській області
від 09.04.2014 р. № 21-06-16-14/2142 про усунення
порушень.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що на
виконання пункту 1.3.6.1 Плану
контрольно-ревізійної роботи
Державної фінансової інспекції
України на ІУ квартал 2013 р. позивачем
проведено ревізію
фінансово-господарської діяльності
Херсонського державного заводу
"Палада" за період 01.01.2012 р. по 31.12.2013 р.

У ході ревізії ДФІ встановлено
порушення відповідачем фінансової
дисципліни, які зафіксовані в акті
ревізії від 26.03.2014 р. № 06-17/9. На підставі
вказаного акту позивачем сформовано
вимогу від 09.04.2014 р. № 21-06-16-14/2142 про
усунення порушень, яку направлено
директору ХДЗ "Палада" для виконання із
встановленням терміну виконання - до
09.05.2014 р.

Відповідач добровільно не виконав
пункти 2.1, 2.2, 2.3, 2.4, 2.5, 2.7 вимоги, що стало
підставою для звернення позивача до
суду.

У судовому засіданні представники
позивача підтримали позовні вимоги та
наполягали на їх задоволенні.

Представники відповідачів
заперечували проти задоволення позову,
посилаючись на безпідставність та
необгрунтованість висновків ДФІ щодо
порушень ХДЗ "Палада" вимог
законодавства, які слугували підставою
для пред'явлення вимоги від 09.04.2014 р.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши матеріали справи та
оцінивши надані сторонами докази, суд
встановив наступні обставини.

Пунктом 7 статті 10 Закону України "Про
основні засади здійснення фінансового
контролю в Украйні" від 26.01.1993 р. №
2939-ХІІ (далі - Закон № 2939-ХІІ)
встановлено право органу державного
фінансового контролю у випадку, коли
ревізією фінансово-господарської
діяльності об'єкта контролю, виявлені
порушення, пред'являти керівнику
підприємств, установ та організацій, що
контролюються, обов'язкові до
виконання вимоги щодо усунення
виявлених порушень законодавства із
зазначенням строку виконання вимоги.

Отже, вимога про усунення порушень є
відповідним рішенням суб'єкта владних
повноважень, що приймається на
підставі висновків ревізії та згідно
статті 15 Закону № 2939-ХІІ та є
обов'язковою до виконання.

Судом встановлено, що за наслідками
проведеної ревізії позивачем складено
акт ревізії від 26.03.2014 р. № 06-17/9, на
підставі якого сформовано вимогу від
09.04.2014 р. № 21-06-16-14/2142 про усунення
порушень.

Так, пунктом 2.1 вимоги від 09.04.2014 р. ДФІ
зобов'язує відповідача провести
претензійно-позовну роботу щодо
повернення зайво виплачених сум коштів
у сумі 2,7 тис. грн. В іншому випадку
стягнути з осіб, винних у зайвих
грошових виплатах кошти у сумі 2,7 тис.
грн. у порядку та розмірах встановлених
ст.ст.133-136 КЗпП України.

У судовому засіданні представники
позивача пояснили, що ревізією
дотримання вимог законодавства, яке
регулює питання відшкодування витрат
на відрядження встановлено, що
відповідно до наказів директора
працівники Заводу направлялись у
відрядження. Також, в 2012 році введено в
дію Положення про службові відрядження
робітників ХДЗ "Палада". Ревізією
розрахунків з підзвітними особами,
проведеною шляхом співставлення
авансових звітів з наявними
підтверджуючими документами, та
встановлено, що на Підприємстві
засвідчують використання підзвітних
коштів відповідно до Положення про
службові відрядження. До звітів про
використання коштів для вирішення
господарських питань додано оригінали
підтверджуючих документів. Проте,
Заводом не надано ревізорам
документів, які б підтверджували факт
оплати працівниками послуг з
проживання, у той час, як кошти за
проживання відшкодовані на основі
актів виконаних робіт, без додавання
документів, що підтверджують
здійснення витрат на проживання
(фіскальні чеки або квитанція до
прибуткового касового ордера).

Представники відповідача у судовому
засіданні заперечували проти
вказаного пункту вимоги, зазначивши, що
відшкодування працівникам Заводу
витрат на проживання за час
знаходження їх у відрядженні здійснено
на підставі актів виконаних робіт.
Відповідачем витребувано у
підприємства, яке надавало послуги з
проживання, підтверджуючі документи, а
саме - квитанції про оплату.

Відповідачем 12.08.2014 р. у судовому
засіданні надано копії квитанцій до
прибуткового касового ордера від 10.10.2012
р. № 217 та 218, від 17.10.2012 р. № 232 та 233, від
31.10.2012 р. № 254 та 255, від 03.12.2012 р. № 286 та 287.

Позивач відмітив, що вказані квитанції
не є належним доказом оплати
працівниками коштів за проживання,
оскільки не містять ні назви
підприємства, яке їх видало, ні адреси
місцезнаходження. При проведенні
ревізії у грудні 2013 р. Заводом цих
документів не було надано ДФІ, що
унеможливлює на даний час перевірити
відповідність квитанцій актам
виконаних робіт на предмет того, ким,
коли і за який період складалися ці
первинні документи. Зважаючи на
викладене, позивач вважає, що у даному
випадку відповідачем порушено ст. 140
Податкового кодексу України, пункт 15
розділу І Інструкції про службові
відрядження в межах України та за
кордон та п. 1 ст. 3 розділу ІІ Закону
України "Про застосування реєстраторів
розрахункових операцій у сфері
торгівлі, громадського харчування та
послуг" від 06.07.1995 р. № 265/95-ВР, оскільки
безпідставно відшкодовано працівникам
вартість проживання на загальну суму
2700,00 грн.

Відповідно до пункту 15 Інструкції про
службові відрядження в межах України
та за кордон, затвердженої наказом
Міністерства фінансів України від
13.03.1998 № 59 (далі - Інструкція № 59)
підтвердними документами, що
засвідчують вартість понесених у
зв'язку з відрядженням витрат, є
розрахункові документи відповідно до
Закону України "Про застосування
реєстраторів розрахункових операцій у
сфері торгівлі, громадського
харчування та послуг" та Податкового
кодексу України.

За змістом п. 1 ст. 3 Закону України "Про
застосування реєстраторів
розрахункових операцій у сфері
торгівлі, громадського харчування та
послуг" суб'єкти господарювання, які
здійснюють розрахункові операції в
готівковій та/або в безготівковій
формі (із застосуванням платіжних
карток, платіжних чеків, жетонів тощо)
при продажу товарів (наданні послуг)
зобов'язані проводити розрахункові
операції на повну суму покупки (надання
послуги) через зареєстровані,
опломбовані у встановленому порядку та
переведені у фіскальний режим роботи
реєстратори розрахункових операцій з
роздрукуванням відповідних
розрахункових документів, що
підтверджують виконання розрахункових
операцій, або у випадках, передбачених
цим Законом, із застосуванням
зареєстрованих у встановленому
порядку розрахункових книжок.

Відповідно до абз. 1 п.п. 140.1.7. п. 140.1 ст. 140
Податкового кодексу України при
визначенні об'єкта оподаткування
враховуються такі витрати подвійного
призначення: витрати на відрядження
фізичних осіб, які перебувають у
трудових відносинах із таким платником
податку в межах фактичних витрат особи,
яка відряджена, на проїзд, оплату
вартості проживання у готелях
(мотелях). Зазначені в абзаці першому
цього підпункту витрати можуть бути
включені до складу витрат платника
податку лише за наявності підтвердних
документів, що засвідчують вартість
цих витрат, зокрема, у вигляді рахунків,
отриманих із готелів (мотелів) або від
інших осіб, що надають послуги з
розміщення та проживання фізичної
особи, в тому числі бронювання місць у
місцях проживання, страхових полісів
тощо.

Правові засади регулювання,
організації, ведення бухгалтерського
обліку та складання фінансової
звітності в Україні визначаються
Законом України від 16.07.1999 р. № 996-XIV "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" (далі - Закон №
996-XIV), статтею 9 якого визначено, що
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Первинні та зведені
облікові документи можуть бути
складені на паперових або машинних
носіях і повинні мати такі обов'язкові
реквізити: назву документа (форми); дату
і місце складання; назву підприємства,
від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Із досліджених судом копій квитанцій
до прибуткового касового ордера,
наданих відповідачем, слідує, що
вказані первинні документи не
відповідають вимогам, встановленим
Законом № 996-XIV, оскільки не містять
всіх обов'язкових реквізитів. Крім
того, дані квитанції надані
підприємством після проведення
ревізії та не були предметом ревізії,
що також суперечить нормам Законом №
996-XIV.

Таким чином, суд погоджується із
доводами позивача стосовно того, що у
відповідача не було законних підстав
відшкодовувати працівникам Заводу
витрати на проживання без надання
останніми документів, які б
підтвердили факт оплати цими особами
витрат на проживання під час
перебування у відрядженні.

За таких обставин суд вважає
обґрунтованим пункт 2.1 вимоги ДФІ щодо
зобов'язання відповідача вжити заходів
для повернення зайво виплачених сум
коштів у сумі 2,7 тис. грн. особами, що їх
отримали безпідставно, а у разі відмови
повернути кошти провести
претензійно-позовну роботу.

Пунктом 2.2 вимоги від 09.04.2014 р. ДФІ
зобов'язує відповідача провести
донарахування (виставити рахунки з
уточненими донарахуваннями) за надання
послуг стоянки яхт. У разі відмови
отримувачами послуг відшкодування
коштів за надані послуги, провести
претензійно-позовну роботу щодо
стягнення коштів за послуги стоянки
яхт на суму 11,40 тис. грн. У разі
прострочення термінів позовної
давності, стягнути з осіб, винних у
недоотриманні доходів, шкоду у порядку
та розмірі встановленому ст.ст.130-136
Кодексу законів про працю України.

У судовому засіданні представники
позивача пояснили, що ревізією
правильності визначення доходів від
реалізації послуг портової діяльності
встановлено, що у періоді з 01.01.2012 р. по
01.01.2014 р. підприємством укладались
договори про надання послуг, зокрема,
на послуги по стоянці суден біля
причалів ХДЗ "Палада". Ревізія з питання
правильності нарахування коштів за
послуги по стоянці суден біля причалів
ХДЗ "Палада" проведена за договорами,
укладеними з судновласниками, а саме:
ТОВ Чорноморська багатогалузева
судоходна компанія "Славутич" (договір
№ 510-16/07 від 16.07.2013 р.); громадяни ОСОБА_6
(договір № 510-25/01 від 25.01.2013р.) та ОСОБА_7
(договір № 510-24/01 від 24.01.2013 р.). Так, у 2013
році згідно договору № 510-25/01 від 25.01.2013
р., укладеного з ОСОБА_6 Підприємством
не виставлено рахунки за стоянку яхти
"Pallada" за травень-листопад 2013 року, в той
час, коли пунктом 5.1 вказаного договору
передбачено, що договір діє до 01.12.2013 р.,
що призвело до недоотримання доходів
за вказаний період на загальну суму
4200,00 грн. Також ревізією встановлено, що
згідно договору № 10-24/01 від 24.01.2013 р.,
укладеного з ОСОБА_7, не виставлено
рахунки за стоянку яхти "Ностальгия" за
травень-серпень 2013 р., у той час, як
пунктом 5.1 передбачено, що договір діє
до 01.09.2013, що призвело до недоотримання
Заводом доходів за вказаний період на
загальну суму 2400,00 грн. За договором №
510-16/07 від 16.07.2013 р., укладеним з ТОВ
Чорноморська багатопрофільна
судоходна компанія "Славутич" не
виставлено рахунки за стоянку катера
"Путєєц-1" за вересень-грудень 2013 р., у
той час, як пунктом 5.1 передбачено, що
договір діє до 16.07.2014 р., що призвело до
недоотримання доходів за вказаний
період на суму 4800,00 грн., а внаслідок
чого Заводом недоотримано доходів на
загальну суму 11400,00 грн.

Представники позивача відмітили, що
первинних документів, які
підтверджують терміни перебування
вказаних суден біля причалів та на
території ХДЗ "Палада" до ревізії не
надано, оскільки акти виконаних робіт
фіксують тільки суму коштів за надання
послуг, а не період стоянки суден, чим,
на думку ДФІ, порушено пункти 5.1
наведених вище договорів, пункти 8,10
Положення (стандарту) бухгалтерського
обліку 15 "Дохід" затвердженого наказом
Міністерства Фінансів України від
29.11.1999 № 290, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 14.12.1999 за
№ 860/4153, ч.ч. 3, 6, 7 ст. 8, ч.ч. 5, 8 ст. 9 Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні".

Представники відповідача заперечили
проти обґрунтованості висновків ДФІ
щодо недоотримання Заводом доходів за
надання послуг зі стоянки яхт, оскільки
за умовами договорів про надання
послуг, в момент закінчення стоянки
судна сторонами складається акт
виконаних робіт. Вказані договори
укладено терміном на рік, проте яхти не
обов'язково знаходились на стоянці
цілий рік. У разі, коли судна виходили з
порту ХДЗ "Палада", Підприємство
складало акт спуску судна на воду. Дата
складання такого акту і є тим днем, коли
закінчено надання послуг, тобто з цього
дня відсутні підстави для нарахування
плати за стоянку. Законодавством
України не передбачено ведення тих чи
інших документів, зокрема, журналів
обліку часу стоянки судна на причалі. У
даному випадку, сторони угоди вправі
визначати її умови, в тому числі якими
документами підтверджувати факт
здійснення господарської операції.

За змістом пунктів 2.1.3 та 2.2.5 договорів
№ 510-16/07 від 16.07.2013 р., № 510-25/01 від 25.01.2013р.)
та № 510-24/01 від 24.01.2013 р. про надання
послуг зі стоянки яхти на території ХДЗ
"Палада" слідує, що Замовник послуг та
ХДЗ "Палада" зобов'язані підписати акт
виконаних робіт в момент закінчення
стоянки яхти на причалі Заводу.

Обрання відповідачем способу
визначення дати закінчення надання
послуг у вигляді складання акту спуску
судна на воду є правом Підприємства та
не суперечить нормам законодавства,
які регулюють договірні
правовідносини.

Таким чином, суд вважає безпідставними
твердження позивача про те, що оскільки
наведені вище угоди укладені на рік, то,
відповідно, Замовники послуг повинні
сплачувати за весь термін дії договору,
а не за час перебування судна на
причалі Заводу.

За таких обставин суд не вбачає підстав
для виконання відповідачем пункту 2.2
вимоги від 09.04.2014 р., а тому відмовляє в
задоволенні позову в цій частині.

Пунктом 2.3. вимоги від 09.04.2014 р. ДФІ
зобов'язує відповідача провести
претензійно-позовну роботу щодо
стягнення зайво виплачених сум коштів
у розмірі 20,85 тис. грн.

У судовому засіданні представники
позивача суду пояснили, що ревізією
наявності внутрішніх нормативних
документів, що регулюють трудові
відносини встановлено, що посаду
директора Заводу до 12.07.2012 р. займав
ОСОБА_8. 08.12.2010 р. між ОСОБА_8 та
Міністерством промислової політики
України укладено контракт № 2-45.
Ревізією дотримання законодавства при
нарахуванні та виплаті заробітної
плати керівникам підприємства
встановлено, що при звільнені
директора ОСОБА_8 в зв'язку з виходом на
пенсію з 12.07.2012 р., йому було нараховано 6
посадових окладів в сумі 31536,0 грн.,
компенсація відпустки при звільнені в
сумі 29400,25 грн. та матеріальна допомога
на оздоровлення в сумі 20847,45 грн.
Відповідно до вимог пункту 19 контракту
№ 2-45, керівнику надається щорічна
оплачувана відпустка тривалістю 31
календарний день. У разі відпустки
керівникові надається матеріальна
допомога на оздоровлення у розмірі
його середньомісячного заробітку.
Представники позивача відмітили, що
відповідно умов і розмірів оплати
праці керівників підприємств,
заснованих на державній, комунальній
власності та об'єднань державних
підприємств, визначених Кабміном,
матеріальна допомога для оздоровлення
у розмірі середньомісячного заробітку
надається керівнику лише одночасно з
наданням щорічної відпустки, у зв'язку
з чим надання директору ОСОБА_8
матеріальної допомоги при звільненні
призвело до необґрунтованої виплати
матеріальної допомоги в сумі 20847,45 грн.

Представники відповідача у судовому
засіданні зазначили, що директор
ОСОБА_8 звернувся до заступника
генерального директора ДК
"Укроборонпром" із клопотанням щодо
виплати йому при звільненні
матеріальної допомоги на оздоровлення.
Роботодавець - ДК "Укроборонпром" не
заперечував проти виплати ОСОБА_8
вказаної допомоги. Посилаючись на
Кодекс законів про працю України,
Закон України "Про оплату праці" та
пункт 19 контракту № 2-45, представники
відповідача відмітили, що особливою
формою трудового договору є контракт,
яким визначаються умови оплати праці,
що можуть бути змінені за згодою
сторін. Сторони контракту № 2-45 - ОСОБА_8
та ДК "Укроборонпром" дійшли згоди щодо
виплати матеріальної допомоги на
оздоровлення, а тому, як вважає
відповідач, відсутні підстави для
стягнення з колишнього директора
Заводу суми виплаченої допомоги в
розмірі 20847,45 грн.

Відповідно до абз. 3 п.п 6 п.1 постанови
Кабінету Міністрів України від 19.05.1999 р.
№ 859 "Про умови і розміри оплати праці
керівників підприємств, заснованих на
державній, комунальній власності та
об'єднань державних підприємств»
"матеріальна допомога для оздоровлення
у розмірі середньомісячного заробітку
надається керівникові одночасно з
наданням щорічної відпустки.

Таким чином, суд погоджується із
висновками ДФІ про безпідставність
виплати ОСОБА_8 матеріальної допомоги
на оздоровлення при звільненні
вказаної особи в зв'язку із виходом на
пенсії, оскільки вказана допомога
виплачується тільки за умови надання
особі щорічної відпуски.

Проте, суд відмічає, що у ДФІ відсутні
підстави для зобов'язання відповідача
провести претензійно-позовну роботу
щодо стягнення з ОСОБА_8 суми зайво
виплачених коштів у розмірі 20,85 тис.
грн., з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст. 127 КЗпП України,
відрахування із заробітної плати
можуть провадитись тільки у випадках,
передбачених законодавством України.

Відрахування із заробітної плати
працівників для покриття їх
заборгованості підприємству, установі
і організації, де вони працюють, можуть
провадитись за наказом
(розпорядженням) власника або
уповноваженого ним органу: 1) для
повернення авансу, виданого в рахунок
заробітної плати; для повернення сум,
зайво виплачених внаслідок лічильних
помилок; для погашення невитраченого і
своєчасно не повернутого авансу,
виданого на службове відрядження або
переведення до іншої місцевості; на
господарські потреби, якщо працівник
не оспорює підстав і розміру
відрахування. У цих випадках власник
або уповноважений ним орган вправі
видати наказ (розпорядження) про
відрахування не пізніше одного місяця
з дня закінчення строку, встановленого
для повернення авансу, погашення
заборгованості, або з дня виплати
неправильно обчисленої суми; 2) при
звільненні працівника до закінчення
того робочого року, в рахунок якого він
вже одержав відпустку, за невідроблені
дні відпустки; 3) при відшкодуванні
шкоди, завданої з вини працівника
підприємству, установі, організації
(стаття 136).

Не підлягає поверненню відповідно до
статті 1215 Цивільного Кодексу України
безпідставно набуті: 1) заробітна плата
і платежі, що прирівнюються до неї,
пенсії, допомоги, стипендії,
відшкодування шкоди, завданої
каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я
або смертю, аліменти та інші грошові
суми, надані фізичній особі як засіб до
існування, якщо їх виплата проведена
фізичною або юридичною особою
добровільно, за відсутності рахункової
помилки з її боку і недобросовісності з
боку набувача;

Із аналізу наведених вище норм
законодавства слідує, що стягнення із
заробітної плати працівника
безпідставно виплачених йому суми
можливе або за умови допущення
установою лічильної помилки, або за
умови недобросовісності працівника,
тобто якщо працівник надав будь-які
неправдиві відомості щодо себе чи
підробні документи, які вплинули на
безпідставне нарахування заробітної
плати, надбавок, премій, тощо.

Судом встановлено, що безпідставне
нарахування та виплата відповідачем
суми матеріальної допомоги відбулося
внаслідок неправильного застосування
положень нормативних актів, що
виключає право установи на стягнення з
працівників зайво виплачених сум.

За таких обставин суд дійшов висновку
про відмову в задоволенні позовних
вимог ДФІ про зобов'язання відповідача
виконати пункт 2.3 вимоги від 09.04.2014 р.

Пунктами 2.4 та 2.5 вимоги від 09.04.2014 р. ДФІ
зобов'язує відповідача відобразити
дебіторську заборгованість за
юридичними особами щодо яких здійснено
безпідставне списання заборгованості.
Провести претензійно-позовну роботу з
контрагентами щодо відшкодування та
стягнення коштів. В іншому випадку
стягнути з осіб, винних у
безпідставному списанні та
недоотриманні доходів Заводом на суму
88,27 тис. грн., шкоду у порядку та розмірі
встановленому ст.ст.130-136 КЗпП України
та за пунктом 2.5 - відповідача
відобразити дебіторську
заборгованість за юридичними особами
щодо яких здійснено безпідставне
списання на суму 167,51 тис. грн.

У судовому засіданні представники
позивача пояснили, що ревізією
наявності простроченої дебіторської
заборгованості (в межах терміну
позовної давності) та стану
нарахування можливих санкцій за
несвоєчасне погашення такої
заборгованості, встановлено, що в
грудні 2013 року ХДЗ "Палада" проведено
списання дебіторської заборгованості
боржникам на суму 88 268,3 грн. без вжиття
будь-яких заходів
претензійно-позовного характеру (за
пунктом 2.4 вимоги). Заборгованість
списана з наступних підстав:
прострочення заборгованості за якою
сплили строки позовної давності - 61 250,46
грн. (ТОВ "Південна суднобудівна
компанія-2006"); прийняття рішень щодо
недоцільності проведення
претензійно-позовної роботи - 24 002,85 грн.
(ОСОБА_9 - 5 891,1 грн., ТОВ "Миколаївська
суднобудівельна-судноплавна Компанія"
- 15 901,50 грн., ПП ОСОБА_10 - 900,0 грн., ПМП
"Штрих" - 950,25 грн., ТОВ "Редакція газети
"Все про бухгалтерський облік" - 360,0
грн.); відсутність отримувача претензії
за вказаною адресою - 3 015,0 грн. (ПП
ОСОБА_11). Також ревізією встановлено, що
станом на 01.08.2006 р. ТОВ "Стіг"
заборгувало Заводу кошти у розмірі 101
787,6 грн., а на 01.08.2008 р. виникла
заборгованість ПП "Монте-Негро" перед
ХДЗ "Палада" у сумі 65 721,26 грн. Отже,
несвоєчасне забезпечення проведення
претензійно-позовної роботи призвело
до фактичної втрати Заводом боржників
у зобов'язаннях. Пропуск строків
позовної давності, списання
дебіторської заборгованості без
вжиття будь-яких заходів
претензійно-позовного характеру
призвели до втрати активів Заводом на
суму 167508,86 грн. (за пунктом 2.5 вимоги),
чим порушено вимоги ч. 2 ст. 193
Господарського кодексу України, ч. 1 ст.
526, ч.1 ст. 629 Цивільного кодексу, п. 5
Статуту ХДЗ "Палада", затвердженого
наказом Державного концерну
"Укроборонпром" від 17.02.2012 р. № 62 та ч.ч.
3, 6, 7 ст. 8, ч.ч. 5, 8 ст. 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні".

Представники відповідача у судовому
засіданні зазначили, що оскільки
юридичні особи та фізичні особи -
підприємці не виконували своїх
зобов'язань за договорами, що були
укладені з ХДЗ "Палада" з підстав, які
залежали від різних обставин, то
внаслідок спливу строку позовної
давності, Заводом відповідно до
положень Податкового кодексу України
було прийнято рішення про списання
безнадійної дебіторської
заборгованості.

Частинами 1, 2 ст. 193 Господарського
кодексу України передбачено, що
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться. До виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом. Кожна
сторона повинна вжити усіх заходів,
необхідних для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.
Порушення зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених цим Кодексом, іншими
законами або договором.

За змістом статті 526 Цивільного кодексу
України (далі - ЦК України) зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (ст. 629 ЦК України).

Статтею 610 ЦК України встановлено, що
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Згідно частини 1 статті 611 ЦК України у
разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема,
відшкодування збитків та моральної
шкоди.

Главою 19 ЦК України визначено поняття
позовної давності та її види, якими
встановлені конкретні строки, у межах
яких особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Суд, враховуючи визнання відповідачем
факту пропуску строку позовної
давності щодо стягнення із
контрагентів суми заборгованості,
відмічає, що ХДЗ "Палада" є державним
підприємством, що зобов'язане
здійснювати діяльність з урахуванням
економії та раціонального
використання матеріальних та
фінансових ресурсів, забезпечення
захисту і відновлення порушених
майнових прав та інтересів
підприємства, в тому числі шляхом
своєчасного пред'явлення претензій та
позовів до суду.

Натомість відповідач, не звернувшись
до суду із позовами про стягнення
заборгованості за невиконання
договірних зобов'язань із наведених
вище боржників із зазначенням
поважності причини пропуску строку
позовної давності для його поновлення
судом, самостійно дійшов висновку про
пропуск строку позовної давності, а
відтак - про списання дебіторської
заборгованості без вжиття будь-яких
заходів претензійно-позовного
характеру, чим допустив порушення
законодавства, що призвело до втрати
активів Заводом на загальну 255777, 16 грн.

За таких обставин суд вважає
обгрунтованими пункти 2.4. та 2.5 вимоги
ДФІ та їх задоволення в частині щодо
зобов'язання відповідача відобразити
дебіторську заборгованість за
юридичними особами щодо яких здійснено
безпідставне списання коштів. Провести
претензійно-позовну роботу з
контрагентами щодо відшкодування та
стягнення коштів.

Пунктом 2.7 вимоги від 09.04.2014 р. ДФІ
зобов'язує відповідача забезпечити
відшкодування активів у порядку та
розмірі встановленому ст.ст.130-136 КЗпП
України. В подальшому реалізацію
активів здійснювати з дозволу органу
управління та згідно з чинним
законодавством.

У судовому засіданні представники
позивача пояснили, що ревізією вибуття
товарно-матеріальних цінностей
встановлено, що протягом періоду з
26.09.2012 р. по 24.01.2013 р. відповідачем
реалізовано фізичним особам
матеріальні цінності (дизель-генератор
ДГР 2А 1500/1500 (6ДГОМЗ), димосос ВНД 10/1500,
економайзер ЕБВ 2-236, вентилятор ВНД
10/1000) загальною балансовою вартістю
75600,00 грн. (реалізаційна вартість 135250,00
грн. з ПДВ), з яких балансова вартість
кожної одиниці перевищує 1000,00 грн.,
тобто фактично реалізовано основні
засоби.

Пунктом 3.1 наказу ХДЗ "Палада" "Про
облікову політику підприємства" від
20.04.2007 р. № 92 передбачено, що визнання,
оцінка та облік основних засобів
здійснюється відповідно до П(С)БО 7
"Основні засоби". Відповідно до п. 3.2
вищевказаного наказу для
відокремлення в складі основних
засобів малоцінних необоротних
активів встановлено межу у розмірі 1000,00
грн. Разом з тим, пунктом 20 Статуту ХДЗ
"Палада" передбачено, що відчуження
основних фондів, які є державною
власністю і закріплені за
Підприємством, здійснюється за
погодження з Концерном у спосіб, що
встановлений чинним законодавством
України.

За пунктом 6 Порядку відчуження
об'єктів державної власності,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 06.06.2007 р. № 808
відчуження майна здійснюється
безпосередньо суб'єктом
господарювання, на балансі якого
перебуває таке майно, лише після
надання на це згоди або дозволу
відповідного суб'єкта управління
майном, який є представником власника і
виконує його функції у межах,
встановлених законодавчими актами.

Під час проведення ревізії погодження
Концерну на відчуження матеріальних
цінностей Заводом надано не було, в
зв'язку з чим позивач дійшов висновку
про порушення відповідачем вимог п. 20
наказу Концерну № 62, п. 6 Порядку № 808,
п.п. 3, 6, 7 ст. 8 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні", оскільки ХДЗ
"Палада" без отримання погодження
Концерну протягом періоду з 26.09.2012 р. по
31.01.2013 р. відчужено майна (основних
засобів) на суму 75 600,0 грн.

Представники відповідача у судовому
засіданні відмітили, що рішення про
віднесення матеріальних цінностей до
основних засобів приймається
фахівцями підприємства. Згадані в акті
ревізії матеріальні цінності придбані
Заводом з метою використання для
виробництва готової продукції (плавучі
доки) та обліковувались на рахунках
бухгалтерського обліку 202 "Запаси". У
зв'язку із перепрофілюванням
виробництва на складах Заводу
сформувався залишок матеріалів та
обладнання, функціональне призначення
яких безпосередньо пов'язане з
будівництвом автономних доків, а тому
реалізація обладнання, яке за своїми
критеріями не відповідає основним
засобам, не потребує погодження з
Концерном.

Відповідно до Державного
класифікатора України, затвердженого
наказом Держстандарту України від
19.08.1997 р. № 507 (класифікація основних
фондів ДК 013-97) під терміном "основні
фонди" слід розуміти матеріальні
цінності, що використовуються у
господарській діяльності платника
податку протягом періоду, який
перевищує 365 календарних днів з дати
введення в експлуатацію таких
матеріальних цінностей, та вартість
яких поступово зменшується у зв'язку з
фізичним або моральним зносом.

Основні фонди підлягають розподілу за
такими групами: група 1 - будівлі,
споруди, їх структурні компоненти та
передавальні пристрої, в тому числі
жилі будинки та їх частини (квартири і
місця загального користування); група 2
- автомобільний транспорт та вузли
(запасні частини) до нього; меблі;
побутові електронні, оптичні,
електромеханічні прилади та
інструменти, включаючи
електронно-обчислювальні машини, інші
машини для автоматичного оброблення
інформації, інформаційні системи,
телефони, мікрофони та рації, інше
конторське (офісне) обладнання,
устаткування та приладдя до них; група 3
- будь-які інші основні фонди, не
включені до груп 1 і 2.

Одиницею обліку основних фондів є
інвентарний об'єкт, включаючи усі
пристрої і приладдя або окремий
конструктивно відокремлений предмет,
призначений для виконання окремих
самостійних функцій, або ж
відокремлений комплекс, що складається
з конструктивно з'єднаних предметів,
які є єдиними і орієнтовані на сумісне
використання під час виконання певної
роботи.

Інструкцією про застосування Плану
рахунків бухгалтерського обліку
активів, капіталу, зобов'язань і
господарських операцій підприємств і
організацій, затвердженою наказом
Міністерства фінансів України від
30.11.1999 р. № 291 встановлено, що для обліку
витрат на придбання або створення
матеріальних і нематеріальних
необоротних активів призначений
рахунок 15 "Капітальні інвестиції", для
обліку й узагальнення інформації про
наявність та рух об'єктів і майнових
комплексів, що віднесені до складу
основних засобів - рахунок 10 "Основні
засоби".

До основних засобів належать
матеріальні активи, які підприємство
утримує з метою використання їх у
процесі виробництва або постачання
товарів і послуг, надання в оренду
іншим особам, очікуваний строк
корисного використання (експлуатації)
яких більше одного року.

Методологічні засади формування в
бухгалтерському обліку інформації про
основні засоби визначені в Положенні
(стандарті) бухгалтерського обліку 7
"Основні засоби", затвердженого наказом
Міністерства фінансів України № 92 від
27.04.2000 р., відповідно до якого за дебетом
рахунку 10 "Основні засоби"
відображається надходження (придбаних,
створених, безоплатно отриманих)
основних засобів на баланс
підприємства, які обліковуються за
первісною вартістю, сума витрат, яка
пов'язана з поліпшенням об'єкта
(модернізація, модифікація, добудова,
дообладнання, реконструкція тощо), що
призводить до збільшення майбутніх
економічних вигод, первісно очікуваних
від використання об'єкта; сума дооцінки
вартості об'єкта основних засобів, за
кредитом - вибуття основних засобів
внаслідок продажу, безоплатної
передачі або невідповідності
критеріям визнання активом, а також у
разі часткової ліквідації об'єкта
основних засобів, сума уцінки основних
засобів.

Отже, основним критерієм віднесення
матеріальних цінностей (будинків,
споруд, машин, устаткування, витрат на
поліпшення, модернізацію цих об'єктів)
до основних фондів в контексті
вищевикладених положень наказів
Міністерства фінансів України є
введення їх в експлуатацію та
відображення у бухгалтерському обліку
на рахунку 10 "Основні засоби".

Разом з тим, методологічні засади
формування у бухгалтерському обліку
інформації про запаси і розкриття її у
фінансовій звітності, розроблена
методологія та порядок визнання та
первісної оцінки запасів, оцінки
запасів на дату балансу та розкриття
інформації про запаси в примітках до
фінансової звітності визначено
Положенням (стандарту) бухгалтерського
обліку 9 "Запаси", затвердженим наказом
Міністерства фінансів України № 246 від
20.10.1999 р., за нормами якого запаси - це
активи, які, зокрема, і утримуються для
подальшого продажу за умов звичайної
господарської діяльності. Придбані
(отримані) або вироблені запаси
зараховуються на баланс підприємства
за первісною вартістю.

Проте, даним Положенням (стандартом)
безпосередньо не визначено порядок
організації та обліку запасів.

Згідно із ст. 8 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" питання
організації бухгалтерського обліку на
підприємстві належать до компетенції
його власника (власників) або
уповноваженого органу (посадової
особи) відповідно до законодавства та
установчих документів.

Підприємство самостійно визначає за
погодженням з власником (власниками)
або уповноваженим ним органом
(посадовою особою) відповідно до
установчих документів облікову
політику підприємства; обирає форму
бухгалтерського обліку як певну
систему регістрів обліку, порядку і
способу реєстрації та узагальнення
інформації в них з додержанням єдиних
засад, встановлених цим Законом, та з
урахуванням особливостей своєї
діяльності і технології обробки
облікових даних; затверджує правила
документообороту і технологію обробки
облікової інформації, додаткову
систему рахунків і регістрів
аналітичного обліку; може виділяти на
окремий баланс філії, представництва,
відділення та інші відокремлені
підрозділи, які зобов'язані вести
бухгалтерський облік, з наступним
включенням їх показників до фінансової
звітності підприємства.

Як зазначено вище, за період з 26.09.2012 р.
по 24.01.2013 р. відповідачем реалізовано
фізичним особам матеріальні цінності
(дизель-генератор ДГР 2А 1500/1500 (6ДГОМЗ),
димосос ВНД 10/1500, економайзер ЕБВ 2-236,
вентилятор ВНД 10/1000) загальною
балансовою вартістю 75600,00 грн.

Наказом ХДЗ "Палада" від 20.04.2007 р. № 92,
погодженим з Міністерством
промислової політики України 27.04.2007 р.,
затверджено облікову політику
підприємства, якою зокрема
передбачено, що оцінка та облік
основних засобів здійснюється
відповідно до П(С)БО 7 "Основні засоби".
Одиницею обліку визначено окремий
об'єкт основних засобів та інших
матеріальних необоротних активів.

Для відокремлення в складі основних
засобів малоцінних необоротних
активів встановлено вартісну межу у
розмірі 1 000,00 грн.

Товарно - матеріальні цінності
визнаються, оцінюються та
обліковуються згідно з вимогами П(С)БУ 9
"Запаси". Одиницею запасів визнається
кожне найменування цінностей. Придбані
запаси на баланс підприємства
зараховуються за первісною вартістю,
виготовлені власними силами запаси
відображаються в балансі згідно
виробничої собівартості.

Запаси, які не принесуть економічних
вигод у майбутньому, визначаються
неліквідними і списуються в
бухгалтерському обліку на субрахунок
947.

Оцінка вибуття виробничих запасів і
готової продукції здійснюється за
ідентифікаційною собівартістю кожного
найменування запасів.

Таким чином суд вважає, що вартісна
межа у розмірі 1000 грн. встановлена для
відокремлення в складі основних
засобів малоцінних необоротних
активів, а не запасів, як на цьому
наполягає ДФІ.

Згідно балансу ХДЗ "Палада" станом на
31.12.2013 року активи підприємства
складаються з розділу І "Необоротні
активи", до складу якого, зокрема,
входять нематеріальні активи,
незавершені капітальні інвестиції,
основні засоби, довгострокові
біологічні активи, довгострокові
фінансові інвестиції, довгострокова
дебіторська заборгованість та інше, а
також з розділу ІІ "Оборотні активи", до
складу якого входять виробничі запаси.

Таким чином, ХДЗ "Палада" в пункті 2.3
наказу про облікову політику
підприємства встановив вартісну межу
у розмір 1 000,00 грн. з метою
відокремлення у складі основних
засобів саме малоцінних необоротних
активів, а не оборотних активів (
виробничі запаси), що спростовує
твердження позивача щодо віднесення
реалізованого майна до основних
засобів.

За таких обставин суд погоджується із
доводами відповідача щодо відсутності
у Заводу підстав для виконання пункту
2.7 вимоги шляхом забезпечення
відшкодування активів у порядку та
розмірі встановленому ст.ст.130-136 КЗпП
України та реалізації у майбутньому
активів з дозволу органу управління.

З огляду на викладене вище, суд
задовольняє позовні вимоги ДФІ
частково.

Керуючись ст. ст. 158-163, 167 КАС України,
суд, -

постановив:

Позов Державної фінансової інспекції в
Херсонській області до Херсонського
державного заводу "Палада" про
зобов'язання вчинити певні дії
задовольнити частково.

Зобов'язати Херсонський державний
завод "Палада" виконати пункти 2.1, 2.4, 2.5
вимоги від 09.04.2014 р. № 21-06-14-14/2142 про
усунення порушень, а саме:

- пункт 2.1. - провести
претензійно-позовну роботу щодо
повернення зайво виплачених коштів у
сумі 2,7 тис. грн. В іншому випадку
стягнути з осіб, яким зайво виплачені
кошти у порядку та розмірах,
встановлених ст.ст. 133-136 КЗпП України;

- пункт 2.4 - відобразити дебіторську
заборгованість за юридичними особами
щодо яких здійснено безпідставне
списання. Провести претензійно-позовну
роботу з контрагентами щодо
відшкодування та стягнення коштів;

- пункт 2.5 - відобразити дебіторську
заборгованість за юридичними особами
щодо яких здійснено безпідставне
списання. Провести претензійно-позовну
роботу з контрагентами щодо
відшкодування та стягнення коштів.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Одеського
апеляційного адміністративного суду
через суд першої інстанції шляхом
подачі апеляційної скарги в 10-денний
строк з дня її проголошення, а в разі
складення постанови у повному обсязі
відповідно до ст. 160 КАС України чи
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Копія апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо вона не була подана у
встановлений строк. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після закінчення апеляційного
розгляду справи.

Повний текст постанови виготовлений та
підписаний 18 серпня 2014 р.

Суддя

Кисильова О.Й.

кат. 9.3