Справа № 3/309-8/390
Суддя: Голяшкін О.В.
Дата ухвалення: 2014-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

25 березня 2014 року
м.Київ
В/800/1171/14

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Голяшкін О.В., Заяць В.С., Стрелець Т.Г.,
Донець О.Є., Логвиненко А.О.,

перевіривши заяву Генеральної
прокуратури України про перегляд
Верховним Судом України ухвали Вищого
адміністративного суду України від 12
червня 2013 року №К/9991/21687/12 у справі за
позовом першого заступника прокурора
Київської області в інтересах держави
в особі Кабінету Міністрів України до
Київської обласної державної
адміністрації, треті особи: Державне
підприємство науково-дослідний
виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця»,
Приватне підприємство «Кремінь»,
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Профіконсалт Груп»,
про визнання недійсним розпорядження
від 02 вересня 2004 року №559, -

ВСТАНОВИВ:

Генеральна прокуратура України
звернулася із заявою про перегляд
ухвали Вищого адміністративного суду
України від 12 червня 2013 року у даній
справі на підставі п.1 ст.237 Кодексу
адміністративного судочинства України
з мотивів неоднакового застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
же норм матеріального права, а саме ст.20
та ч.9 ст.149 Земельного кодексу України,
що потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах.

В обґрунтування своїх вимог заявник
посилається на постанову Вищого
адміністративного суду України від 04
грудня 2013 року у справі №К/9991/58555/11 та
постанову Вищого господарського суду
України від 25 грудня 2007 року у справі
№36/231.

Відповідно до положень п.1 ст.237 КАС
України заява про перегляд судового
рішення може бути подана виключно за
наявності таких складових:
неоднакового застосування одних і тих
самих норм матеріального права,
ухвалення різних за змістом судових
рішень, спірні питання виникли у
подібних правовідносинах.

Під неоднаковим застосуванням одних і
тих самих норм матеріального права
необхідно розуміти, зокрема: різне
тлумачення змісту і сутності правових
норм, на підставі якого зроблено
висновок про різний зміст суб'єктивних
прав і обов'язків учасників
відповідних правовідносин, у тому
числі про наявність та обсяг прав і/або
обов'язків осіб, які беруть участь у
справі; різне застосування правил
конкуренції правових норм при
вирішенні колізій між ними з
урахуванням ієрархії цих правових
норм, а також дії норм у часі, просторі
та за колом осіб, тобто різне
незастосування закону, який підлягав
застосуванню; різне визначення
предмета регулювання правових норм,
зокрема застосування різних правових
норм для регулювання одних і тих самих
відносин або поширення дії норми на
певні правовідносини в одних випадках
і незастосування цієї самої норми до
аналогічних відносин в інших випадках,
тобто різне застосування закону, який
не підлягав застосуванню; різне
застосування правил аналогії права чи
закону в подібних правовідносинах.

Подібність правовідносин означає,
зокрема, тотожність суб'єктного складу
учасників відносин, об'єкта та предмета
правового регулювання, а також умов
застосування правових норм (зокрема,
часу, місця, підстав виникнення,
припинення та зміни відповідних
правовідносин). Зміст правовідносин з
метою з'ясування їх подібності в різних
рішеннях суду (судів) касаційної
інстанції визначається обставинами
кожної конкретної справи.

Ухвалення різних за змістом судових
рішень має місце в разі, коли суд (суди)
касаційної інстанції у розгляді двох
чи більше справ за тотожних предмета
спору, підстав позову та за аналогічних
обставин і однакового
матеріально-правового регулювання
спірних правовідносин дійшов (дійшли)
протилежних висновків щодо заявлених
позовних вимог.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 12 червня 2013 року, про
перегляд якої ставиться питання,
залишено без змін постанову Київського
апеляційного адміністративного суду
від 01 березня 2012 року, якою відмовлено у
задоволенні позову щодо визнання
протиправним і скасування
розпорядження Київської обласної
державної адміністрації від 02 вересня
2004 року №559 «Про надання в оренду
земельної ділянки».

Як вбачається зі змісту ухвали,
відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд апеляційної інстанції, з
яким погодився і суд касаційної
інстанції, посилаючись на ч.2 ст.20, ч.ч.6, 9
ст.149, ст.150 Земельного кодексу України
(в чинній редакції на момент виникнення
спірних правовідносин) виходив із того,
що прийняття рішення про вилучення з
постійного землекористування ріллі
площею до 10 гектарів, яка належить до
державної власності, та зміну її
цільового призначення належить до
повноважень обласних державних
адміністрацій на їх території.

Згідно постанови Вищого
адміністративного суду України від 04
грудня 2013 року у справі №К/9991/58555/11, на
яку посилається заявник в
обґрунтування неоднакового
застосування норм матеріального права,
скасовано постанову Рівненського
окружного адміністративного суду від 05
квітня 2011 року та ухвалу Житомирського
апеляційного адміністративного суду
від 17 серпня 2011 року, відмовлено у
задоволенні позову про зобов'язання
затвердити проект землеустрою щодо
відведення земельної ділянки в оренду
на 49 років загальною площею 0,50 га для
розміщення автоцентру - сервісу за
рахунок земель запасу
сільськогосподарського призначення
(рілля) на території Великожитинської
сільської ради Рівненського району
Рівненської області. Рішення суду
касаційної інстанції, з посиланням на
ч.1 ст.123 Земельного кодексу України, п.12
Перехідних положень Земельного
кодексу України в редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин, ч.7 ст.122, ч.9 ст.149
Земельного кодексу України, мотивоване
тим, що органом уповноваженим на
вирішення питання щодо надання в
оренду земельної ділянки загальною
площею 0,50 га, яка у даному випадку є
ріллею, для несільськогосподарського
призначення (розміщення автоцентру -
сервісу), є Кабінет Міністрів України.

Постановою Вищого господарського суду
України від 25 грудня 2007 року у справі
№36/231, на яку також посилається заявник,
залишені без змін рішення судів
попередніх інстанцій про задоволення
позовних вимог про визнання недійсним
розпорядження Київської обласної
державної адміністрації від 22 жовтня
2003 року №635 «Про передачу в оренду
земельних ділянок для
несільськогосподарських потреб» в
частині вилучення та передачі в оренду
земельної ділянки із земель дослідного
господарства «Новоселки» з тих
підстав, що спірна земельна ділянка не
була вилучена відповідно до ст.149
Земельного кодексу України у
землекористувача - Інституту
садівництва УААН, який має державний
акт на право постійного
землекористування, що за відсутності
його згоди можливе лише в судовому
порядку, відповідне вилучення не
погоджено з Президією Академії наук,
проігноровані відповідні повноваження
Кабінету Міністрів України, які
покладені на нього в силу закону,
зокрема, відповідно до ч.3 ст.4 Закон
України «Про особливості правового
режиму майнового комплексу
Національної академії наук України», в
редакції від 07 лютого 2002 року,
вилучення земельних ділянок
Національної академії наук України
може здійснюватися лише за погодженням
з Кабінетом Міністрів України.

Отже, із доданих до заяви копій судових
рішень вбачається, що підстави та
предмет позовних вимог, встановлені
судами фактичні обставини у вказаних
справах є різними, тому відсутні
підстави вважати, що судами касаційної
інстанції зроблені протилежні
висновки щодо позовних вимог внаслідок
неоднакового застосування одних і тих
норм матеріального права у подібних
правовідносинах.

Зважаючи на викладене, підстави для
допуску справи до провадження для
перегляду судового рішення Верховним
Судом України відсутні.

Керуючись статтями 237, 240 Кодексу
адміністративного судочинства
України, -

УХВАЛИВ:

Відмовити в допуску до провадження
заяви Генеральної прокуратури України
про перегляд Верховним Судом України
ухвали Вищого адміністративного суду
України від 12 червня 2013 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді