Справа № 803/684/13-а
Суддя: Глушко І.В.
Дата ухвалення: 2014-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2014 р.
Справа № 876/7789/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді:
Глушка І.В.

суддів:
Макарика В.Я., Шинкар Т.І.

за участю секретаря судового
засідання: Баранкевич А.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
Луцької об'єднаної державної
податкової інспекції у Волинській
області Державної податкової служби на
постанову Волинського окружного
адміністративного суду від 24.04.2013 р. по
справі за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю "Вілк
Україна" до Луцької об'єднаної
державної податкової інспекції у
Волинській області Державної
податкової служби про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень,-

встановив:

22.03.2013 року позивач - Товариство з
обмеженою відповідальністю «Вілк
Україна» (надалі ТзОВ «Вілк Україна»,
товариство, підприємство) звернулося з
позовом до Луцької об'єднаної
державної податкової інспекції
Волинської області Державної
податкової служби (надалі - Луцька ОДПІ)
про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень від 07 березня 2013
року № , № .

В обґрунтування позовних вимог
товариство зазначає, що відповідачем
було проведено планову виїзну
перевірку ТзОВ «Вілк Україна» з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.07.2011 року по 30.09.2012 року, за
результатами якої складений акт №
413/22.1/36959411 від 22.01.2013 року.

За результатами розгляду заперечень
товариства на вищевказаний акт,
проведена повторна перевірка
оформлена актом № 1259/22.1/36959411 від 25.02.2013
року, в якому зроблений висновок про
заниження декларування податку на
прибуток на загальну суму 261 653 грн. та
податку на додану вартість на загальну
суму 238556 грн.

Донарахування податків здійснено
відповідачем в результаті збільшення
значення доходу від операційної
діяльності (дохід від реалізації
товарів (робіт, послуг) на суми
загальновиробничих витрат,
адміністративних витрат, витрат на
збут пропорційно реалізованих
підприємством імпортних товарів, що
склало в загальній сумі 1 074 453 грн.
(призвело до заниження податку на
прибуток - 234436 грн.) та виключення з
загальновиробничих витрат платежів на
користь ТзОВ «Волиньтабак» по договору
суборенди № 1/12-11 від 01.12.2012 року в сумі
118 333 (заниження податку на прибуток 27217
грн.).

На підставі акту перевірки Луцькою
ОДПІ винесено податкові
повідомлення-рішення від 07 березня 2013
року: № , яким позивачу збільшено
суму грошового зобов'язання з податку
на прибуток в розмірі 295142, 75 грн., в тому
числі 261835 грн. за основним платежем та
33307,75 грн. за штрафними санкціями; №
, яким підприємству збільшено
суму грошового зобов'язання на суму 298195
грн. з податку на додану вартість, в
тому числі 238556 грн. за основним
платежем та 59639 грн. за штрафними
санкціями.

Позивач не погоджується з висновками
податкового органу, що до
загальновиробничих витрат зайво
віднесені витрати, які затрачені на
оренду приміщення, оскільки
законодавством не встановлено умов
щодо прямої залежності формування
витрат відповідного звітного періоду
лише з тими господарськими операціями,
внаслідок яких платник податку отримав
дохід.

Відносно реалізації імпортної
продукції нижче собівартості (корки
пластмасові та макаронні вироби)
вказує на те, що це була саме
імпортована продукція, а не власного
виробництва, а тому при визначенні
собівартості реалізованих товарів
товариство правомірно керувалося
пунктом 138.6 статті 138 ПК України, згідно
якого собівартість придбаних та
реалізованих товарів формується
відповідно до ціни їх придбання з
урахуванням ввізного мита і витрат на
доставку та доведення до стану,
придатного для продажу.

За таких підстав, винесені податкові
повідомлення-рішення позивач вважає
протиправними та просить їх скасувати.

Постановою Волинського окружного
адміністративного суду від 24.04.2013 р.
адміністративний позов задоволено
повністю. Визнано протиправними та
скасовано податкові
повідомлення-рішення Луцької
об'єднаної державної податкової
інспекції Волинської області
Державної податкової служби від 07
березня 2013 року № та № .

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду відповідач оскаржив його в
апеляційному порядку. Вважає, що
оскаржувана постанова прийнята з
неповним з'ясуванням обставин, що мають
значення для справи, з помилковим
застосуванням норм матеріального
права, порушенням норм процесуального
права та підлягає скасуванню з підстав
викладених у апеляційній скарзі.
Просить скасувати оскаржувану
постанову та прийняти нову, якою
відмовити у задоволенні позовних вимог
в повному обсязі.

Зокрема апелянт посилається на те, що
згідно матеріалів перевірки
товариство здійснювало роздрібну
торгівлю пластмасовими корками
власного та імпортного виробництва та
макаронними виробами. При реалізації
імпортної продукції ТзОВ «Вілк
Україна» занизило її ціну в результаті
не включення до собівартості
імпортованих товарів
загальновиробничих витрат,
адміністративних витрат та витрат на
збут, в результаті чого позивачем не в
повному обсязі нараховані податкові
зобов'язання по оподаткованих
операціях з реалізації робіт та послуг
за цінами, нижчими за собівартість, що є
об'єктом оподаткування ПДВ.

Також в порушення пп.14.1.36 п. 14.1 ст.14,
п.138.1, п.138.2, п.138.4 ст. 138 ПК України ТзОВ
«Вілк Україна» зайво віднесено до
загальновиробничих витрат суму витрат
у розмірі 118333 грн., що затрачені на
оренду приміщення, яке не
використовувалось в господарській
діяльності. Враховуючи наведене,
просив в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційну скаргу апелянта слід
залишити без задоволення з наступних
підстав.

Надаючи правову оцінку спірним
правовідносинам колегія суддів
виходить з наступного

Так, судом встановлено, що Луцькою
об'єднаною державною податковою
інспекцією Волинської області
Державної податкової служби проведено
планову виїзну перевірку ТзОВ «Вілк
Україна» з питань дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01.07.2011 року по
30.09.2012 року, за результатами якої
складений акт № 413/22.1/36959411 від 22.01.2013
року.

За результатами розгляду заперечень
товариства на вищевказаний акт
проведена повторна позапланова виїзна
перевірка позивача з питань, що
становлять предмет заперечення від
31.01.2013 року до акту перевірки
№413/22.1/36959411 від 22.01.2013 року, яка
оформлена актом №1259/22.1/36959411 від 25.02.2013
року.

В акті перевірки від 25 лютого 2013 року
зафіксовано порушення товариством:

- пп.14.1.36, пп.14.1.71 п. 14.1 ст.14, п.135.4 ст.135,
ст.137, п. 138.1, п.138.2, п.138.4 ст.138 Податкового
кодексу України, в результаті чого було
занижено податок на прибуток на
загальну суму 261653 грн.;

- ст.185, ст.187, ст.188, п. 198.1, п. 198.3 ст.198
Податкового кодексу України в
результаті чого занижено податок на
додану вартість на загальну суму 238556
грн.;

- п. 103.1 ст.103, п. 160.1, 160.2 ст.160 ПК України.

Як вбачається з акту перевірки
товариством з обмеженою
відповідальністю «Вілк Україна» не в
повному обсязі нараховані податкові
зобов'язання по оподаткованих
операціях з реалізації робіт та послуг
за цінами, нижчими за собівартість, що є
об'єктом оподаткування з ПДВ. В ході
проведення перевірки, встановлено, що
ТзОВ «Вілк Україна» займалося
торгівлею пластмасовими корками
власного та імпортного виробництва та
макаронними виробами. Реалізація
власного товару у перевіряємому
періоді у відсотковому співвідношенні
до загальних обсягів реалізації займає
84 %, реалізація імпортного товару 16 %.
Зокрема, до собівартості імпортованої
продукції підприємство не включало
загальновиробничі витрати,
адміністративні витрати та витрати на
збут.

Крім того, на порушення вимог
Податкового кодексу України позивачем
зайво віднесені до загальновиробничих
витрат суму витрат у розмірі 118333 грн.,
які затрачені на оренду приміщення, яке
не використовувалось у господарській
діяльності товариства, оскільки
перевіряючим не було надано
специфікації на інших документів, які б
підтверджували використання
вищевказаного складського приміщення.

На підставі акту перевірки Луцькою
ОДПІ 07 березня 2013 року винесено:

- податкове повідомлення-рішення №
, яким ТзОВ «Вілк Україна»
збільшено суму грошового зобов'язання
в сумі 298195 грн. з податку на додану
вартість із вироблених в Україні
товарів (робіт, послуг), в тому числі 238556
грн. за основним платежем та 59639 грн. за
штрафними санкціями.

- податкове повідомлення-рішення №
, яким підприємству збільшено
суму грошового зобов'язання з податку
на прибуток в розмірі 295142, 75 грн., в тому
числі 261835 грн. за основним платежем та
33307, 75 грн. за штрафними санкціями.

Відповідно до частин першої, другої
статті 71 КАС України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, встановлених статтею 72
цього Кодексу. В адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Колегія суддів погоджується із
висновком суду першої інстанції про те,
що відповідач не довів правомірність
оскаржуваних в даній адміністративній
справі податкових повідомлень-рішень,
з огляду на наступне.

Як слідує із оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень від 07.03.2013 року №
та № , позивачу збільшено
суму грошового зобов'язання за
платежем податок на прибуток
підприємств та збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість у зв'язку із виявленими
плановою перевіркою порушеннями
підпунктів 14.1.36, 14.1.71 пункту 14.1 статті
14, пункту 135.4 ст.135, ст.137, п. 138.1, п.138.2, п.138.4
ст.138, ст.185, ст.187, ст.188, п. 198.1, п. 198.3 ст.198
ПК України. При цьому, як слідує з акту
перевірки №1259/22.1/36959411 від 25.02.2013 року та
наданих в судових засіданнях
представником відповідача пояснень,
стосуються реалізації імпортної
продукції (пластмасових ковпачків та
макаронних виробів) покупцям нижче їх
повної собівартості.

Як передбачено підпунктом 14.1.181 пункту
14.1 статті 14 ПК України, податковий
кредит - сума, на яку платник податку на
додану вартість має право зменшити
податкове зобов'язання звітного
(податкового) періоду, визначена згідно
з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до п.185.1 ст.185 Податкового
кодексу України об'єктом оподаткування
є операції платників податку з: а)
постачання товарів, місце постачання
яких розташоване на митній території
України, відповідно до статті 186 цього
Кодексу, у тому числі операції з
передачі права власності на об'єкти
застави позичальнику (кредитору), на
товари, що передаються на умовах
товарного кредиту, а також з передачі
об'єкта фінансового лізингу в
користування
лізингоотримувачу/орендарю; б)
постачання послуг, місце постачання
яких розташоване на митній території
України, відповідно до статті 186 цього
Кодексу; в) ввезення товарів на митну
територію України; г) вивезення товарів
за межі митної території України; е)
постачання послуг з міжнародних
перевезень пасажирів і багажу та
вантажів залізничним, автомобільним,
морським і річковим та авіаційним
транспортом.

З метою оподаткування цим податком до
операцій з ввезення товарів на митну
територію України та вивезення товарів
за межі митної території України
прирівнюється поміщення товарів у
будь-який митний режим, визначений
Митним кодексом України.

Правові підстави віднесення сум
податку на додану вартість до
податкового кредиту визначено статтею
198 Податкового кодексу України, пунктом
198.1 якої визначено, що право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з: а) придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; б) придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності); в) отримання послуг,
наданих нерезидентом на митній
території України, та в разі отримання
послуг, місцем постачання яких є митна
територія України; г) ввезення
необоротних активів на митну територію
України за договорами оперативного або
фінансового лізингу.

Пунктами 198.2. та 198.3 статті 198 ПК України
визначено, що датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше; дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до п. 188.1 ст.188 ПК України
база оподаткування операцій з
постачання товарів/послуг
визначається виходячи з їх договірної
(контрактної) вартості, але не нижче
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, з
урахуванням загальнодержавних
податків та зборів.

Згідно п.п. 14.1.71. п. 14.1 ст.14 ПК України
звичайна ціна - ціна товарів (робіт,
послуг), визначена сторонами договору,
якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Якщо не доведено зворотне, вважається,
що така звичайна ціна відповідає рівню
ринкових цін.

Пунктом 1 розділу ХІХ ПК України
передбачено, що стаття 39 цього Кодексу
(методи визначення та порядок
застосування звичайної ціни) набирає
чинності з 1 січня 2013 року. В пункті 89
підрозділу 10 розділу ХХ ПК України
вказано, що у випадках, визначених цим
Кодексом до в вступу в дію статті 39
цього Кодексу застосовується пункт 1.20
ст.1 Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств».

Відповідно до пп.1.20.1, 1.20.2 п. 1.20 ст.1
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств», якщо цим
пунктом не встановлено інше, звичайною
вважається ціна товарів (робіт, послуг),
визначена сторонами договору. Якщо не
доведене зворотне, вважається, що така
звичайна ціна відповідає рівню
справедливих ринкових цін.

Справедлива ринкова ціна - це ціна, за
якою товари (роботи, послуги)
передаються іншому власнику за умови,
що продавець бажає передати такі
товари (роботи, послуги), а покупець
бажає їх отримати за відсутності
будь-якого примусу, обидві сторони є
взаємно незалежними юридично та
фактично, володіють достатньою
інформацією про такі товари (роботи,
послуги), а також ціни, які склалися на
ринку ідентичних (а за їх відсутності -
однорідних) товарів (робіт, послуг).

Для визначення звичайної ціни товару
(робіт, послуг) використовується
інформація про укладені на момент
продажу такого товару (роботи, послуги)
договори з ідентичними (однорідними)
товарами (роботами, послугами) у
співставних умовах. Зокрема,
враховуються такі умови договорів, як
кількість (обсяг) товарів (наприклад,
обсяг товарної партії), строки
виконання зобов'язань, умови платежів,
звичайних для такої операції, а також
інші об'єктивні умови, що можуть
вплинути на ціну. При цьому умови
договорів на ринку ідентичних (у разі
їх відсутності - однорідних) товарів
(робіт, послуг) визнаються
співставними, якщо відмінність між
такими умовами суттєво не впливає на
ціну, або може бути економічно
обґрунтована. При цьому враховуються
звичайні при укладанні угод між
непов'язаними особами надбавки чи
знижки до ціни. Зокрема, але не
виключно, враховуються знижки,
пов'язані з сезонними та іншими
коливаннями споживчого попиту на
товари (роботи, послуги), втратою
товарами якості або інших
властивостей; закінченням (наближенням
дати закінчення) строку зберігання
(придатності, реалізації); збутом
неліквідних або низьколіквідних
товарів; маркетинговою політикою, у
тому числі при просуванні товарів
(робіт, послуг) на ринки; наданням
дослідних моделей і зразків товарів з
метою ознайомлення з ними споживачів.

Відтак, звичайна ціна товарів (робіт,
послуг) має бути визначена виходячи з
інформації про укладені на момент
продажу такого товару договори з
ідентичними товарами у співставних
умовах.

Колегія суддів враховує ту обставину,
що відповідачем не встановлено, що ТзОВ
«Вілк Україна» здійснювалась
реалізація товарів за цінами нижчими
від звичайних, які склалися на ринку на
час продажу виготовленої продукції.
Вказуючи на продаж імпортованих
пластмасових корків та імпортованих
макаронних виробів за цінами нижче їх
собівартості, відповідач вдався до
визначення матеріальної складової
придбаної та реалізованої продукції у
спосіб, який не передбачений законом.

Як вбачається з пояснень представника
позивача наданих у судовому засіданні
24.04.2013 р., придбані товариством
імпортовані товари не підлягали
будь-якій подальшій переробці, обробці,
вдосконаленню тощо, а були реалізовані
в тому ж вигляді і стані, що й
придбавалися. Тобто, вони не переходили
в категорію сировини чи готової
продукції, а відразу ж обліковувалися
на рахунку «товари». З цього слідує, що
у собівартість такої придбаної і
реалізованої продукції не включаються
загальновиробничі витрати,
адміністративні витрати та витрати на
збут, оскільки вони напряму не
пов'язані з придбанням та реалізацією
продукції, що передбачено п. 14.1.228 ст.14
ПК України.

Суд бере до уваги твердження
представника позивача, що оскільки
ТзОВ «Вілк Україна» у даному випадку не
є виробником імпортованого товару, а
лише придбаває та реалізовує його у
незмінному вигляді, то товариством
правомірно сформовано собівартість
такого товару на підставі п. 138.6 ст.138
Податкового кодексу України, згідно
якого собівартість придбаних та
реалізованих товарів формується
відповідно до ціни їх придбання з
урахуванням ввізного мита і витрат на
доставку та доведення до стану,
придатного для продажу.

Водночас колегія суддів приходить до
висновку, що податковим органом
неправомірно при визначенні
собівартості імпортованих
пластмасових корків та макаронних
виробів застосовано п. 138.8 ст.138 ПК
України, оскільки в даному випадку ТзОВ
«Вілк Україна» не є виробником
продукції, а вказаний пункт регулює
саме собівартість виготовлених та
реалізованих товарів.

Так, з акту перевірки слідує, що
державні податкові ревізори -
інспектори, досліджуючи питання
збитковості підприємства, проводили
аналіз цін, підраховували собівартість
придбаних та реалізованих товарів,
вираховували витрати на збут,
адміністративні витрати,
рентабельність, встановлювали
відпускну ціну продукції, і на підставі
проведених дій прийшли до висновку, що
ТзОВ «Вілк Україна» веде збиткову
діяльність.

Проте, всупереч нормам чинного
законодавства України, при проведенні
перевірки державні податкові ревізори
- інспектори за допомогою власного
розрахунку, який полягав у визначенні
собівартості продукції та який не
врахував всі обставини, фактично
втрутилися у цінову політику
підприємства та встановили, що позивач
здійснює реалізацію за цінами, нижче
повної собівартості, зазначили, які
саме підприємство повинно
встановлювати ціни, і таке визначення є
прямим втручанням у господарську
діяльність підприємства.

В частині донарахування податку на
прибуток, то тут суд апеляційної
інстанції виходить з наступного.

Згідно п. 134.1.1 п. 134.1 ст.134 ПК України
об'єктом оподаткування податком на
прибуток підприємств є прибуток із
джерелом походження з України та за її
межами, який визначається шляхом
зменшення суми доходів звітного
періоду, визначених згідно зі статтями
135 - 137 цього Кодексу, на собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг та суму інших витрат
звітного податкового періоду,
визначених згідно зі статтями 138 - 143
цього Кодексу, з урахуванням правил,
встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Згідно п. 135.1 , 135.2 ст.135 ПК України
доходи, що враховуються при обчисленні
об'єкта оподаткування, включаються до
доходів звітного періоду за датою,
визначеною відповідно до статті 137, на
підставі документів, зазначених у
пункті 135.2 цієї статті, та складаються
з:

доходу від операційної діяльності,
який визначається відповідно до пункту
135.4 цієї статті;

інших доходів, які визначаються
відповідно до пункту 135.5 цієї статті, за
винятком доходів, визначених у пункті
135.3 цієї статті та у статті 136 цього
Кодексу.

Доходи визначаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
отримання платником податку доходів,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Відповідно до підпунктів 14.1.27, 14.1.36,
14.1.228 пункту 14.1 статті 14 ПК України
витрати - сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних для провадження
господарської діяльності платника
податку, в результаті яких
відбувається зменшення економічних
вигод у вигляді вибуття активів або
збільшення зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником); господарська діяльність -
діяльність особи, що пов'язана з
виробництвом (виготовленням) та/або
реалізацією товарів, виконанням робіт,
наданням послуг, спрямована на
отримання доходу і проводиться такою
особою самостійно та/або через свої
відокремлені підрозділи, а також через
будь-яку іншу особу, що діє на користь
першої особи, зокрема за договорами
комісії, доручення та агентськими
договорами; собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг для цілей розділу III цього
Кодексу - витрати, що прямо пов'язані з
виробництвом та/або придбанням
реалізованих протягом звітного
податкового періоду товарів, виконаних
робіт, наданих послуг, які визначаються
відповідно до положень (стандартів)
бухгалтерського обліку, що
застосовуються в частині, яка не
суперечить положенням цього розділу).

Пунктом 44.1 статті 44 цього ж Кодексу
визначено, що для цілей оподаткування
платники податків зобов'язані вести
облік доходів, витрат та інших
показників, пов'язаних з визначенням
об'єктів оподаткування та/або
податкових зобов'язань, на підставі
первинних документів, регістрів
бухгалтерського обліку, фінансової
звітності, інших документів, пов'язаних
з обчисленням і сплатою податків і
зборів, ведення яких передбачено
законодавством. Платникам податків
забороняється формування показників
податкової звітності, митних
декларацій на підставі даних, не
підтверджених документами, що
визначені абзацом першим цього пункту.

Як передбачено пунктом 138.1 статті 138 ПК
України, витрати, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування,
складаються із: витрат операційної
діяльності, які визначаються згідно з
пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 -
138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї
статті: інших витрат, визначених згідно
з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6
пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї
статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею
141 цього Кодексу; крім витрат,
визначених у пунктах 138.3 цієї статті та
у статті 139 цього Кодексу. При цьому,
підпунктом 138.1.1 пункту 138.1 статті 138
цього ж Кодексу визначено, що витрати
операційної діяльності, зокрема,
включають: собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг та інші витрати беруться для
визначення об'єкта оподаткування з
урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї
статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140,
статей 142 і 143 та інших статей цього
Кодексу, які прямо визначають
особливості формування витрат
платника податку.

Відповідно до пп.139.1.9 пункту 139.1 ст.139 ПК
України, не включаються до складу
валових витрат, витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Правові засади регулювання,
організації, ведення бухгалтерського
обліку та складання фінансової
звітності в Україні регулює Закон
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні".

Стаття 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" передбачає
первинні облікові документи та
регістри бухгалтерського обліку. Так,
згідно з частиною 1 цієї статті,
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Відповідно до частини 2 статті 9 Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні "
первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Згідно із статтею 1 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні " первинний
документ - це документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

Згідно договору суборенди № 1/12-11 від 01
грудня 2011 року ТзОВ «Волиньтабак»,
надалі «Орендар» та ТзОВ «Вілк
Україна» надалі «Суборендар» уклали
договір про те, що орендар
зобов'язується передати у зворотне,
строкове, платне користування частину
нежитлового приміщення загальною
площею 1775 кв.м., а суборендар
зобов'язується прийняти дану частину
нежитлового приміщення та сплачувати
орендареві суборендну плату
відповідно до умов цього договору.
(а.с.35).

Згідно п.3.1.1. вказаного договору за
користування суборендованим майном
суборендар сплачує суборендну плату з
розрахунку 80 грн. за 1 м.кв. Загальний
розмір суборендної плати за один
місяць становить 142 000грн.

На виконання вимог вищевказаного
договору ТзОВ «Волиньтабак» (орендар)
передав, а ТзОВ «Вілк Україна»
(суборендар) прийняв приміщення, що
розташоване за адресою: м. Луцьк, вул.
Дубнівська, 1 та сплачено суборендну
плату за один місяць у розмірі 142 000 грн.

Вказані обставини пітверджуються:
актом приймання-передачі об'єкту
суборенди від 01.12.2011 року, актом № 538
здачі-прийняття робіт (наданих послуг),
податковою накладною № 538 від 31.12.2011
року на суму 142 000 грн., платіжними
дорученнями № 1277 від 26.01.2012 року на суму
50 000 грн., платіжним дорученням № 1343 від
13.02.2012 року на суму 50 000 грн., платіжним
дорученням № 1384 від 27.02.2012 року на суму
42000 грн.

Договір суборенди, податкова накладна,
акт приймання-передачі об'єкту
суборенди, розрахункові (платіжні)
документи є первинними документами,
мають всі необхідні встановлені ними
реквізити, оформлені належним чином,
підписані повноважними особами та
завірені печатками підприємств, а
відтак повністю підтверджують факт
здійснення відповідної господарської
операції і відповідно право ТзОВ «Вілк
Україна» на включення до складу своїх
валових витрат вартості придбаних
послуг.

Угодою щодо дострокового припинення
договору суборенди № 1/12-11 від 30 грудня
2011 року ТзОВ «Волиньтабак» та ТзОВ
«Вілк Україна» погодились достроково
припинити договір суборенди з 01 січня
2012 року.

Колегія суддів не приймає до уваги
тверджень представника відповідача
про те, що ТзОВ «Вілк Україна» зайво
віднесено до загальновиробничих
витрат суму витрат у розмірі 118333 грн.,
що затрачені на оренду приміщення, яке
не використовувалось в господарській
діяльності, з огляду на наступне.

З пояснень представника позивача, що
підтверджується матеріалами справи,
вбачається, що договір суборенди
складського приміщення з ТзОВ
«Волиньтабак» було укладено з метою
реалізації довгострокового проекту на
поставку в Україну широкого
асортименту елітних товарів з країн
Західної Європи. Придбані в межах
проекту товари повинні були
реалізовуватись в мережі магазинів
ТзОВ «Пакко Холдинг», у зв'язку з чим
було укладено договір поставки № 211011
/1п від 21.10.2011 року. Вказані товари
повинні були зберігатись у складському
приміщенні, винайнятому згідно
договору суборенди № 1/12-11 від 01 грудня
2011 року. Першу партію товарів було
закуплено в жовтні 2011 року і на умовах
вищезгаданого договору було
поставлено ТзОВ «Пакко Холдинг». Проте,
покупець не виконав своєчасно
зобов'язання по оплаті товару, чим
поставив під загрозу реалізацію
проекту. Внаслідок цього та враховуючи
складність поставок вибраної
категорії товарів, було прийнято
рішення відмовитися від проекту, а
укладені договори припинити. В
результаті чого договір суборенди з
ТзОВ «Волиньтабак» достроково
розірвано з 31.12.2011 року.

Разом з тим, суд прийшов до вірного
висновку, що умовами для кваліфікації
витрат платника як валових витрат є їх
понесення в рамках господарської
діяльності, а також документальна
підтвердженість. При цьому
господарський характер витрат
визначається з урахуванням обставин,
що свідчать про намір платника
отримати економічний ефект в
результаті економічної діяльності, а
не в залежності від фактично
одержаного доходу.

Господарська діяльність пов'язана з
підприємницьким ризиком і може
призвести до того, що товар (послуги) не
буде використаний в оподатковуваних
операціях, у зв'язку з
непередбачуваними обставинами
діяльності, попиту ринку тощо. Отже,
збитковість господарської діяльності
сама по собі не може бути підставою для
виключення витрат на таку діяльність
зі складу загальних витрат
підприємства, оскільки при здійснення
господарських операцій існує
звичайний ризик не отримати дохід.

При вирішенні спору суд також враховує,
що відповідач не оспорює реальність
господарської операції щодо укладення
договору суборенди, а стверджує лише
що вказане складське приміщення не
використовувалось в господарській
діяльності позивача.

Таким чином, колегія суддів поділяє
висновок суду першої інстанції про те,
що оскаржувані податкові
повідомлення-рішення, якими позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
за платежем податок на прибуток
підприємств та податку на додану
вартість винесені відповідачем
протиправно, в ході судового розгляду
справи не знайшли свого підтвердження
доводи податкового органу про
порушення позивачем вимог
законодавства про оподаткування
прибутку підприємств.

З огляду на викладені обставини, суд
апеляційної інстанції вважає, що
податкові повідомлення-рішення від 07
березня 2013 року № та № є
протиправними та підлягають до
скасуванню.

Відповідно до частини першої статті 159
Кодексу адміністративного судочинства
України судове рішення повинно бути
законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав
вказані вимоги процесуального закону,
оскільки до спірних правовідносин
вірно застосував норми матеріального
та процесуального права, що призвело до
ухвалення законного рішення, яке
скасуванню не підлягає.

Керуючись ч.3 ст.160 ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205,
206, 254 КАС України, суд -

ухвалив:

Апеляційну скаргу Луцької об'єднаної
державної податкової інспекції у
Волинській області Державної
податкової служби залишити без
задоволення, а постанову Волинського
окружного адміністративного суду від
24.04.2013 р. по справі № 803/684/13-а - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання ухвалою
законної сили, а у разі складення
ухвали в повному обсязі відповідно до
ст. 160 КАС України - з дня складення
ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя
І.В. Глушко

Судді
В.Я. Макарик

Т.І. Шинкар

Ухвала складена в повному обсязі 19.08.2014
року.