Справа № 826/5103/14
Суддя: Чаку Є.В.
Дата ухвалення: 2014-08-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: № 826/5103/14
інстанції: Бояринцева М.А.
Суддя-доповідач: Чаку Є.В.
У Х В А Л А

Іменем України

20 серпня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі:

Головуючого судді:
Чаку Є.В.,

суддів:
Файдюка В.В., Бистрик Г.М.

за участю секретаря
Муханькової Т.В.

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в
приміщенні суду апеляційну скаргу
служби у справах дітей Солом'янської
районної в місті Києві державної
адміністрації в інтересах
неповнолітнього громадянина
Афганістану ОСОБА_3 на постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 16 червня 2014 року у
справі за адміністративним позовом
служби у справах дітей Солом'янської
районної в місті Києві державної
адміністрації в інтересах
неповнолітнього громадянина
Афганістану ОСОБА_3 до Державної
міграційної служби України про
визнання нечинним та скасування
рішення, -

В С Т А Н О В И В :

Служба у справах дітей
Солом'янської районної в місті Києві
державної адміністрації звернулася до
суду в інтересах неповнолітнього
громадянина Афганістану ОСОБА_3 з
позовом про визнання нечинним та
скасування рішення Державної
міграційної служби України від 21
березня 2014 року № 132-14; зобов'язання
Державну міграційну службу України
визнати ОСОБА_3 біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту та про
визнання незаконними дії Державної
міграційної служби України в частині
порушення встановленого законом
порядку повідомлення про прийняття
рішення про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Окружний адміністративний суд міста
Києва своєю постановою від 16 червня 2014
року в задоволенні адміністративного
позову відмовив.

Не погоджуючись з судовим
рішенням, служба у справах дітей
Солом'янської районної в місті Києві
державної адміністрації подала
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
16 червня 2014 року та постановити нову
про задоволення адміністративного
позову в повному обсязі. На думку
апелянта, зазначену постанову суду
прийнято з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи.

Розглянувши доводи апеляційної
скарги, перевіривши матеріали справи
та дослідивши докази, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, а постанова суду
не підлягає скасуванню, з наступних
підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
Рішенням № 132-14 від 21 березня 2014 року
Державна міграційна служба України
відмовила громадянину Афганістану
ОСОБА_3 у визнанні його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Головне управління Державної
міграційної служби України в місті
Києві повідомленням від 28 березня 2014
року № 21 повідомило ОСОБА_3, що йому
відмовлено у визнанні його біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, як особі, стосовно якої
встановлено, що умови, передбачені
пунктом 1 та 13 частини першої статті 1
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту», відсутні.

З приводу даних спірних правовідносин,
колегія суддів апеляційної інстанції
звертає увагу на наступне.

При наданні оцінки щодо
неправомірності рішення Державної
міграційної служби України № 132-14 від 21
березня 2014 року, суд виходить з
наступного.

Відповідно до Закону України від 08.07.2011
№ 3671-VI "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту" (в редакції, яка
діяла на час виникнення спірних
правовідносин, далі - Закон № 3671)

Згідно з Конвенцією про статус
біженців 1951 року і Протоколом 1967 року
поняття «біженець» включає в себе
чотири основні підстави, за наявності
яких особі може бути надано статус
біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або,
якщо особа не має визначеного
громадянства, за межами країни свого
колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою
переслідування повинно бути пов'язане
з ознаками, які вказані в Конвенції про
статус біженців, а саме: а) расової
належності; б) релігії; в)
національності (громадянства); г)
належності до певної соціальної групи;
д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи
користуватися захистом країни
походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання
статусу біженця повинні враховуватися
всі чотири підстави. Немає значення, чи
склалися обґрунтовані побоювання
стати жертвою переслідування за однією
з наведених ознак чи за декількома.

Ситуація у країні походження, при
визнанні статусу біженця, є доказом
того, що суб'єктивні побоювання стати
жертвою переслідування є цілком
обґрунтованими, тобто підкріплюються
об'єктивним положенням у країні та
історією, яка відбулася особисто із
заявником.

З матеріалів справи вбачається, що
підставою для надання ОСОБА_3 статусу
біженця, визначено факт того, що в
країні походження до нього може бути
застосований закон кровної помсти.

Разом з тим, під час розгляду даної
адміністративної справи, як й при
зверненні до міграційної служби,
позивачем взагалі не надано доказів на
підтвердження можливого застосування
до нього закону кровної помсти.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів
справи, ОСОБА_3 зазначив дату свого
народження - 11 січня 1998 року, у зв'язку з
чим Головне управління Державної
міграційної служби України в місті
Києві звернулося до начальника Служби
у справах дітей Солом'янської районної
в місті Києві державної адміністрації
з проханням сприяти в якнайшвидшому
призначенні неповнолітньому ОСОБА_3
законного представника для дотримання
його прав та законних інтересів під час
звернення до Головного управління
Державної міграційної служби України в
місті Києві із заявою про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту в Україні та
подальшої процедури визначення
статусу біженця або додаткового
захисту (лист від 04 вересня 2013 року №
1-12/вх.8230).

Згідно законодавства Афганістану,
особи досягають повноліття у 18 років.

Під час судового засідання, було
з'ясовно, що ОСОБА_3 22 жовтня 2013 року
отримав направлення управління у
справах біженців Головного управління
Державної міграційної служби України в
місті Києві на медичний огляд та на
обстеження для встановлення віку,
відповідно до частини дев'ятої статті 9
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту», але ОСОБА_3 не
надав довідки про здійснене
обстеження.

Таким чином, він не виконав свого
обов'язку щодо подання відомостей,
необхідних для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту та щодо
проходження медичного обстеження на
вимогу центрального органу виконавчої
влади, що реалізує державну політику у
сфері біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
чим порушено вимоги законодавства
України.

Разом з тим, вказані обставини свідчать
про надання неправдивих свідчень
ОСОБА_3 або стосовно свого віку, або
стосовно причин виїзду із країни
походження - Афганістану, оскільки
кровна помста застосовується до
близьких родичів після досягнення ними
повноліття, тобто після 18 років.

ОСОБА_3 під час співбесіди 19 листопада
2013 року зазначив, що він покинув
територію Афганістану на підставі
паспорту, який він отримав особисто за
місяць до від'їзду.

Згідно інформації з Консульського
інформаційного порталу (http://www.kdmid.ru),
зазвичай всім громадянам Афганістану
для поїздок за кордон видається
туристичний (закордонний) паспорт.
Паспорт старого зразка видавався
строком на п'ять років, нового зразка
видається на один рік з наступник
продовженням. Діти у віці від 1 року до 18
років, що виїжджають за межі країни
разом зі своїми батьками, вносяться
в паспорт одного з них. Також паспорт
може видаватися дитині віком старше 7
років у тому випадку, якщо він виїжджає
за кордон на лікування. У деяких
випадках для подружніх пар, беручи до
уваги закони шаріату, може видаватися
один паспорт, власником якого є
чоловік, а його дружина вноситься в цей
паспорт на окрему сторінку. Для
студентів, які виїжджають на тривалий
термін навчання (більше 5 років) в інші
країни видається студентський паспорт.

З аналізу інформації по країні
походження вбачається, що неповнолітня
дитина не може виїхати з країни
Афганістану без супроводу батьків.

Вказані обставини також свідчать про
надання заявником можливо
недостовірних даних щодо свого віку.

Крім того, як вбачається з висновку
Головного управління Державної
міграційної служби України в місті
Києві від 25 грудня 2013 року у справі №
2013KYIV0133, що підтверджується матеріалами
особової справи заявника, ОСОБА_3 не
однократно плутався в своїх
твердженнях.

Виходячи з системного аналізу норм
права та фактів, наведених ОСОБА_3 щодо
підстав, за якими він покинув країну
постійного проживання, органи
міграційної служби цілком
обгрунтовано дійшли висновку про те, що
заявник не заслуговує довіри, у зв'язку
з певними протиріччями в його
показаннях, а також з приводу того, що
заявником не було використано право на
захист, передбачене законодавством
Афганістану для припинення ворожнечі
та збройних конфліктіфв між окремими
людьми, сім'ями і племенами.

Колегія суддів апеляційної інстанції
вважає, що органи міграційної служби
обґрунтовано та послідовно дійшли до
висновку про те, що позивач
використовує процедуру визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту для легалізації
свого незаконного перебування на
території України, приховуючи дійсну
інформацію та причини щодо свого
прибуття і перебування на території
України, маючи на меті подальше
слідування до Лондону, де проживає його
дядько із сім'єю.

Таким чином, при прийнятті рішення
відповідачем було проведено збір та
аналіз інформації про країну
походження, про особу заявника, було
враховано ситуацію щодо наявного
закону кровної помсти та обгрунтовано
прийнято рішення про відмову у наданні
статусу біженця або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Як вбачається з матеріалів особової
справи, процедура проведення перевірки
заяви та прийняття рішення по заяві
ОСОБА_3 проведена із дотриманням норм,
визначених Законом № 3671 та Правилами
розгляду заяв та оформлення
документів, необхідних для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, втрату і позбавлення статусу
біженця та додаткового захисту і
скасування рішення про визнання особи
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку про прийняття Державною
міграційною службою України рішення №
132-14 від 21 березня 2014 року в межах
повноважень, своєчасно та з
урахуванням всіх обставин справи
заявника.

Що стосується вимоги позивача про
визнання незаконними дії Державної
міграційної служби України в частині
порушення встановленого законом
порядку повідомлення про прийняття
рішення про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, то вона є
необґрунтованою, оскільки згідно
частини 13 статті 10 Закону № 3671
обов'язок щодо повідомлення заявника
про прийняте Державною міграційною
службою України рішення Законом
покладено на територіальні органи
міграційної служби.

Як вбачається з матеріалів справи,
Державною міграційною службою України
прийнято рішення про відмову у
визнанні громадянина Афганістану
ОСОБА_3 біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту 21 березня
2014 року.

Головне управління Державної
міграційної служби України в місті
Києві повідомленням від 28 березня 2014
року № 21 повідомило ОСОБА_3, що йому
відмовлено у визнанні його біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, як особі, стосовно якої
встановлено, що умови, передбачені
пунктом 1 та 13 частини першої статті 1
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту», відсутні.

Вказане повідомлення ОСОБА_3 отримав 07
квітня 2014 року, що підтверджується його
підписом на конверті.

Таким чином, ОСОБА_3 повідомлено
територіальним органом міграційної
служби про прийняте рішення про
відмову у наданні статусу біженця або
особою, яка потребує додаткового
захисту у відповідності до вимог
чинного законодавства.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів апеляційної інстанції
погоджується з висновком суду першої
інстанції про відмову в задоволенні
адміністративного позову, а тому
апеляційна скарга підлягає залишенню
без задоволення, а постанова суду
першої інстанції підлягає залишенню
без змін.

Відповідно до статті 200 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову або ухвалу
суду - без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 207, 212,
254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу служби у
справах дітей Солом'янської районної в
місті Києві державної адміністрації в
інтересах неповнолітнього громадянина
Афганістану ОСОБА_3 - залишити без
задоволення.

Постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
16 червня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів в
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя:

Судді:

Повний текст ухвали виготовлений 26.08.2014
року.

.

Головуючий суддя
Чаку Є.В.

Судді:
Файдюк В.В.

Бистрик Г.М.