Справа № 826/7956/14
Суддя: Кармазін О.А.
Дата ухвалення: 2014-08-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19 серпня 2014 року 12:10
№ 826/7956/14
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючого судді
Кармазіна О.А., при секретарі Тимчук М.Д.
від позивача: ОСОБА_1 (довіреність від
від відповідача: не з'явився (просив
розглядати справу за його відсутності)
від третьої особи: не з'явився (просив
розглядати справу за його відсутності)
розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу
за позовом:ОСОБА_2до:Дарницького
районного відділу Головного
управління ДМС у місті Києвітретя
особаОСОБА_3про:визнання незаконними
дій та бездіяльності, а також
зобов'язання вчинити певні дії,-
До Окружного адміністративного суду м.
Києва звернувся ОСОБА_2 з позовом до
Дарницького районного відділу
Головного управління ДМС у місті Києві
в якому позивач просить:
- визнати незаконними дії
відповідача з реєстрації місця
проживання ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_2;
- визнати незаконною
бездіяльність відповідача, що полягає
у відмові скасування реєстрації місця
проживання ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_2;
- зобов'язати відповідача
скасувати реєстрацію місця проживання
ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_2.
В обґрунтування позову позивачка
зазначає, що є співвласником вказаної
вище квартири, іншим співвласником є її
колишній чоловік ОСОБА_4, з яким шлюб
було розірвано 18.02.2009 р. та у шлюбі з
яким була придбана квартира, у зв'язку з
чим було видано свідоцтво про право
власності на ім'я позивача.
Згідно із судовим рішенням за
позивачем та ОСОБА_4 було визнано право
власності на 1/2 частини квартири за
кожним. Право власності за ОСОБА_4, як
зазначає позивачка, не зареєстроване
Водночас, як зазначає позивачка, 17.05.2012
р. відповідач зареєстрував місце
проживання малолітньої дитини ОСОБА_4
від нового шлюбу ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_6),
про що позивачці стало відомо з довідки
ф. № 3 від 29.01.2014 р. Разом з тим, як
зазначає позивачка, ОСОБА_4, хоча і є
зареєстрованим за цією адресою, але не
проживає за вказаною вище адресою, а
проживає разом із своєю новою дружиною
поза межами м. Києва з квітня 2008 року.
Від самого народження малолітня дитина
проживає разом із ним за адресою
Позивачка при цьому зазначає, що на
підтвердження того факту, що третя
особа не проживала ще до моменту
реєстрації місця проживання
малолітньої дитини в квартирі мав інше
місце проживання, є акт перевірки
паспортного режиму від 20.11.2008 р., 24.11.2008
р., 24.02.2009 р., 11.02.2010 р. Окрім того, як
зазначає позивачка, під час судових
засідань про сплату аліментів на
користь позивачки, неодноразово
зазначав, що він з дітьми і дружиною
проживає разом. Наразі, як зазначає
позивачка, ОСОБА_4 не проживає у
вищевказаній квартирі, що
підтверджується актом від 20.02.2014 р.
З урахуванням наведеного та положень
абз. 5 ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 6, Закону України
«Про свободу пересування та вільний
вибір місця проживання в Україні», ч. 1
ст. 29, ч. 5 ст. 29 ЦК України позивачка
зазначає, що у відповідача були
відсутні підстави для реєстрації місця
проживання малолітньої дитини за
вищевказаною вище адресою, оскільки
станом на час реєстрації малолітньої
дитини ОСОБА_4 не був власником, ані
квартири, ані її частини. Згоди
позивачки на реєстрації дитини, яка є
обов'язковою, не надавалося. Батьки
малолітньої дитини та сама дитина у
вищезгаданій квартирі не проживають.
Позивачка також зазначає, що
звернулася із заявою до відповідача з
вимогою про скасування реєстрації
місяця проживання малолітньої дитини у
квартирі, однак, відповідачем
протиправно було відмовлено у вчиненні
зазначених дій та не враховано
відсутність згоди власника житла на
реєстрацію місця проживання
малолітньої дитини, а також те, що факт
реєстрації ОСОБА_4 у квартирі, не є
підставою для реєстрації в квартирі
З урахуванням наведеного у сукупності
позивачка просить задовольнити позов.
Відповідач, надавши копії документів,
які надавались у зв'язку з реєстрацією
місця проживання дитини, просив
розглядати справу за його відсутності
Третя особа зазначає про відсутність
правових підстав для задоволення
позову, вказує, що всі дії щодо
реєстрації дитини були здійснені з
дотриманням вимог законодавства. При
цьому, третя особа також просила
розглядати справу за її відсутності.
З огляду на наведене та виходячи з
положень ч. 4 ст. 122 КАС України, справу
розглянуто за відсутності відповідача
На підставі ч. 3 ст. 160 КАС України в
судовому засіданні 19.08.2014 р.
проголошено вступну та резолютивну
Розглянувши наявні в матеріалах справи
документи, заслухавши пояснення
представника позивача, з'ясувавши
фактичні обставини справи, на яких
ґрунтується позов, оцінивши докази, які
мають значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, судом
встановлено наступне.
Як вбачається із наявної у справі копії
свідоцтва про одруження, ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2,
одружилися 29.05.1999 р. Прізвище ОСОБА_6
після одруження - ОСОБА_6.
Головним управлінням житлового
забезпечення КМДА 16.11.1999 р. на ім'я
ОСОБА_2 (позивачки) оформлено Свідоцтво
про право власності на квартиру
АДРЕСА_2 та яка складається з 3-х кімнат,
жилою площею 46,7 кв.м., загальною площею
92,84 кв.м. Згідно відмітки на свідоцтві
квартира зареєстрована в БТІ на праві
приватної власності і записана в
Згідно із свідоцтвом про розірвання
шлюбу від 25.07.2009 р., яке видано
позивачці, шлюб між позивачкою та
ОСОБА_4 було розірвано, про що у Книзі
реєстрації зроблено відповідний
актовий запис за № 149 від 18.02.2009 р.
Як вбачається з ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30.12.2010 р. у справі за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_7
про поділ майна подружжя та за позовом
ОСОБА_7 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, треті особи
Київське БТІ, АТ «Холдингова компанія
«Київміськбуд», АКБ «Аркада», МРЕВ-4 ДАІ
ГУ МВС України, ТОВ «Ніко-Україна»,
КМДА, про визнання права власності,
визнання договорів частково
недійсними, зобов'язання
зареєструвати, у липні 2008 року ОСОБА_4
звернувся до суду з указаним позовом,
мотивуючи свої вимоги тим, що
перебуваючи в шлюбі з відповідачкою з 29
травня 1999 року, було придбане майно:
трикімнатна квартира АДРЕСА_2,
автомобіль «Міцубісі Ланцер»;
автомобіль «Міцубісі Аутлендер»;
земельна ділянка розміром 0,2079 га,
розташована по АДРЕСА_4; у відділенні
АКІБ «УкрСіббанк» на ім'я дружини
відкритий валютний рахунок.
У зв'язку з припиненням шлюбних
відносин з відповідачкою з квітня 2008
року та неможливістю поновлення їх,
просив поділити вказане майно і
визнати за ним право власності на 1/2
частини квартири, 1/2 частини земельної
ділянки, автомобіль «Міцубісі
Аутлендер» та 1/2 частину грошових
коштів на валютному рахунку.
Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 18 січня 2010 року первісний
позов задоволено частково.
Постановлено в порядку поділу майна
подружжя визнати, право власності за
ОСОБА_4 на 1/2 частину квартири, право
власності за ОСОБА_8 на 1/2 частину
вказаної квартири. У порядку
компенсації вартості частки ОСОБА_4 на
автомобіль «Міцубісі Аутлендер»,
стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 52 062
гривні. В задоволенні решти позовних
вимог відмовлено.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_7
відмовлено.

Рішенням колегії суддів судової палати
у цивільних справах Апеляційного суду
м. Києва від 7 жовтня 2010 року рішення
суду першої інстанції в частині поділу
майна подружжя змінено. Виділено у
власність ОСОБА_4 Ѕ частину квартири
вартістю 600000 гривень, виділено у
власність ОСОБА_8 1/2 частину вказаної
квартири вартістю 600000 гривень та
автомобіль «Міцубісі Аутлендер»
вартістю 156187 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_4 78093
гривні 50 копійок грошову компенсацію.

У решті рішення суду першої інстанції
залишено без змін.

Згідно з вищезгаданою ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ рішення суду першої інстанції та
рішення суду апеляційної інстанції
залишено без змін.

Водночас, із довідки ф. № 3 від 29.01.2014 р.
вбачається, що у вищезгаданій квартирі
зареєстровані: ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2),
дата реєстрації - 23.12.1999 р.; ОСОБА_4
(ІНФОРМАЦІЯ_3; колишній чоловік), дата
реєстрації 27.07.2000 р.; ОСОБА_9
(ІНФОРМАЦІЯ_4, донька), дата реєстрації
04.02.2010 р.; ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_5, донька
колишнього чоловіка), дата реєстрації
17.05.2012 р.

Щодо реєстрації місця проживання
ОСОБА_4 за вищевказаною адресою,
відповідачем надано копію заяви про
реєстрацію місця проживання від 16.05.2012
р., яка складена ОСОБА_3 відносно
реєстрації місця проживання його
дитини (від другого шлюбу). У заяві, крім
іншого, зазначено, що підставою для
реєстрації є заява батька. У заяві
міститься відмітка матері ОСОБА_10
(дружина ОСОБА_4 у другому шлюбі),
відносно відсутності заперечень щодо
реєстрації дитини. У бланку заяви, у
виносці, зазначено, що підпис
власника/співвласника житла або їх
уповноважених органів, наймача та
членів його сім'ї не потрібен у разі
внесення до батьків їх неповнолітніх
дітей. В контексті наведеного слід
зазначити, що у бланку заяви відсутній
підпис у графі «Згода
власника/співвласника житла або їх
уповноважених органів, наймача та
членів його сім'ї на реєстрацію місця
проживання заявника у разі відсутності
документів, зазначених як підстава для
реєстрації». У той же час, у графі
«Службові відмітки» зазначено рішення
від 17.05.2012 р. про реєстрацію дитини до
батька.

Як вбачається за наданих відповідачем
матеріалів, до заяви надано довідку
Об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку «Джерела»
від 15.05.2012 р. № 116, яка видана ОСОБА_10
(дружині ОСОБА_4 у другому шлюбі) у тому,
що вона дійсно проживає та прописана за
адресою АДРЕСА_1. У довідці зазначено,
що ОСОБА_4 народжена ІНФОРМАЦІЯ_6 за
вище вказаною адресою не
зареєстрована.

При цьому, особами, які беруть участь у
справі, визнається та не заперечується,
що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6, є донькою
ОСОБА_4 від другого шлюбу,
зареєстрованого 29.10.2011 р. з ОСОБА_11.

У взаємозв'язку з наведеним позивачкою
до позову залучено акти перевірки
паспортного режиму від 20.11.2008 р., 24.11.2008
р., 24.02.2009 р., 11.02.2010 р., складені за участі
майстра ЖЕД № 201, паспортиста, двірника
та мешканців окремих квартир, про те, що
ОСОБА_4 не проживає у квартирі з квітня
2008 р. Згідно аналогічного акту від
20.02.2014 р. у зазначені квартирі також не
проживає ОСОБА_4 з дня народження.

Окрім того, позивачкою також надано
заперечення ОСОБА_4 від 18.02.2013 р. на
позов ОСОБА_2 по справі № 2602/4753/12
Дарницького районного суду м. Києва, де
зазначено адресу ОСОБА_4: АДРЕСА_3.

Як вбачаться з матеріалів справи,
позивачка звернулася із заявою до
керівника Дарницького районного
відділу ГУ ДМС у м. Києві про скасування
місця проживання. Зазначена заява
отримана відділом 13.02.2014 р. У заяві,
посилаючись на наведені у позові
обставини, позивачка просила скасувати
реєстрацію місця проживання ОСОБА_4.

На вказану заяву відділом надано
відповідь від 13.02.2014 р. за № 640, в якій,
відносно скасування реєстрації місця
проживання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6, з
посиланням на норми вищезгаданого
Закону, наказу МВС України № 077 від
22.11.2012 р., ст. 160 СК України, повідомлено,
що місце проживання дитини, яка не
досягла десяти років, визначається за
згодою батьків. Зазначено, що малолітня
дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6,
зареєстрована по особистій заяві
батька дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3,
який з 27.07.2000 р. зареєстрований за
адресою АДРЕСА_2.

Вирішуючи з урахуванням наведеного
спір по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Частиною третьою статті 2 КАС України
встановлено, що у справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; 2) з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; 3) обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); 4) безсторонньо
(неупереджено); 5) добросовісно; 6)
розсудливо; 7) з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
всім формам дискримінації; 8)
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); 9) з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення; 10)
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

В контексті спірних відносин, слід
зазначити, що Закон України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні» (в редакції
на час реєстрації дитини) регулює
відносини, пов'язані зі свободою
пересування та вільним вибором місця
проживання в Україні, що гарантуються
Конституцією України і закріплені
Загальною декларацією прав людини,
Міжнародним пактом про громадянські та
політичні права, Конвенцією про захист
прав людини та основоположних свобод і
протоколами до неї, іншими
міжнародними актами, а також визначає
порядок реалізації свободи
пересування та вільного вибору місця
проживання і встановлює випадки їх
обмеження.

Статтею 3 цього Закону дано визначення
місця перебування, яким є
адміністративно-територіальна
одиниця, на території якої особа
проживає строком менше шести місяців
на рік, а також місця проживання, яким є
адміністративно-територіальна
одиниця, на території якої особа
проживає строком понад шість місяців
на рік.

При цьому, статтею 3 цього Закону (в
редакції на час реєстрації дитини),
визначено, що реєстрація, це внесення
відомостей до паспортного документа
про місце проживання або місце
перебування із зазначенням адреси
житла особи та внесення цих даних до
реєстраційного обліку відповідного
органу спеціально уповноваженого
центрального органу виконавчої влади з
питань реєстрації.

Статтею 6 Закону визначено, що
громадянин України, а також іноземець
чи особа без громадянства, які
перебувають в Україні на законних
підставах, зобов'язані протягом десяти
днів після прибуття до нового місця
проживання зареєструвати місце
проживання.

Для реєстрації особа подає:

письмову заяву. Діти віком від 15 до 18
років подають заяву особисто. У разі
якщо особа з поважної причини не може
самостійно звернутися до
уповноваженого органу, реєстрація може
бути здійснена за зверненням іншої
особи на підставі доручення,
посвідченого в установленому порядку;

паспортний документ. Якщо дитина не
досягла 16-річного віку, подається
свідоцтво про народження або свідоцтво
про належність до громадянства
України.

квитанцію про сплату державного мита
або документ про звільнення від його
сплати;

два примірники талона зняття з
реєстрації.

Надання ОСОБА_4 вказаних документів у
зв'язку з реєстрацією ОСОБА_4, у т.ч.
паспорту, свідоцтва про народження
дитини, особами, які беруть участь у
справі, не заперечується, що вказує на
дотримання в даному випадку вимог
законодавства щодо пакету необхідних
для реєстрації документів, які, як
вбачається із відмітки на заяві, були
перевірені особою, яка їх приймала. Між
тим, як зазначає ОСОБА_4, ним також було
надано вищевказані судові рішення
відносно квартири.

У той же час, статтею 6 Закону
встановлено, що забороняється вимагати
для реєстрації місця проживання
подання особою інших документів.

Заява особи про реєстрацію місця
проживання є єдиною підставою для
реєстрації місця проживання особи.

У взаємозв'язку з наведеним, слід
зазначити, що відповідно до ст. 13 Закону
(в редакції на час реєстрації дитини)
вільний вибір місця проживання
обмежується щодо осіб, які не досягли
16-річного віку.

Відповідно до частини 4 статті 29
Цивільного кодексу України місцем
проживання фізичної особи, яка не
досягла десяти років, є місце
проживання її батьків (усиновлювачів)
або одного з них, з ким вона проживає,
опікуна або місцезнаходження
навчального закладу охорони здоров'я, в
якому вона проживає.

Водночас, згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України
місцем проживання фізичної особи є
житловий будинок, квартира, інше
приміщення, придатне для проживання в
ньому (гуртожиток, готель тощо), у
відповідному населеному пункті, в
якому фізична особа проживає постійно,
переважно або тимчасово.

Частиною 6 ст. 29 ЦК України передбачено,
що фізична особа може мати кілька місць
проживання.

Статтею 160 Сімейного кодексу України
визначено, що місце проживання дитини,
яка не досягла десяти років,
визначається за згодою батьків.

Аналіз викладених приписів
законодавства дає підстави для
висновку, що реєстрація в даному
випадку дитини здійснюється за заявою
одного з батьків, який є її законним
представником за наявності згоди на це
іншого з батьків.

В даному випадку, як вбачається з
наявних матеріалів, дана вимога
законодавства також дотримана.

Відносно посилання позивачки на вимоги
постанови КМ України від 28 липня 2004 р. №
985 «Про затвердження зразків
документів, необхідних для реєстрації
місця проживання в Україні», слід
зазначити, що даною постановою
затверджено зразок заяви про
реєстрацію місця проживання в Україні,
який (зразок заяви) містить графу для
вчинення відповідної відмітки «Згода
власника/співвласників житла або їх
уповноважених органів, наймача та
членів його сім'ї на реєстрацію місця
проживання заявника у разі відсутності
документів, зазначених як підстава для
реєстрації».

Водночас, у бланку заяви, у виносці
(примітці) до вказаної графи, зазначено,
що підпис власника/співвласників житла
або їх уповноважених органів, наймача
та членів його сім'ї не потрібен у разі
вселення до батьків їх неповнолітніх
дітей, що кореспондується з
положеннями ч. 1 ст. 65, ч. 2 ст. 156, ч. 1 ст. 161
ЖК України.

Отже, за загальним правилом місцем
проживання неповнолітньої особи є
місце проживання її батьків
(усиновлювачів), одного з них, з ким вона
проживає, опікуна, місцезнаходження
навчального закладу чи закладу охорони
здоров'я тощо, в якому вона проживає.
При цьому, на вселення до батьків їхніх
неповнолітніх дітей зазначена вище
згода не потрібна.

Водночас, в контексті вимог позивачки
про скасування реєстрації місця
проживання ОСОБА_4, слід зазначити, що
відповідно до статті 7 Закону, зняття з
реєстрації місця проживання
здійснюється протягом семи днів на
підставі заяви особи, запиту органу
реєстрації за новим місцем проживання
особи, остаточного рішення суду (про
позбавлення права власності на житлове
приміщення або права користування
житловим приміщенням, визнання особи
безвісно відсутньою або померлою),
свідоцтва про смерть.

Виходячи з наведеного у сукупності, суд
зазначає, що в даному випадку станом на
дату прийняття та набрання законної
сили 7 жовтня 2010 року вищезгаданим
рішенням Апеляційного суду м. Києва,
тобто до дати реєстрації дитини у
вищевказаній квартирі 17.05.2012 р., у
власність ОСОБА_4 за рішенням суду було
виділено 1/2 частину квартири, що,
відповідно, свідчить про наявність у
ОСОБА_4 відповідних прав співвласника
та, відповідно, житлових прав, прав на
проживання в межах визнаних судом прав
постійно, переважно або тимчасово.

Відтак, враховуючи те, що станом на дату
реєстрації дитини у власність ОСОБА_4
за рішенням суду було виділено 1/2
частину квартири та це право станом на
час розгляду справи не скасовано,
беручи до уваги те, що ОСОБА_4 був
зареєстрований у вказаній квартирі та
його реєстрація на цю дату не була
припинена/скасована (зокрема, у зв'язку
з позбавленням права власності), а
також виходячи з того, що для цілей
реєстрації дитини ОСОБА_4 було надано
необхідний та виключний перелік
документів та, крім іншого, дотримана
вимога щодо наявності згоди матері
дитини на реєстрацію дитини за місцем
реєстрації батька (ОСОБА_4.), у суду
відсутні підстави для висновку про
порушення відповідачем вимог
законодавства у зв'язку з реєстрацією
місця проживання дитини та, відповідно,
відсутні підстави для висновку про
скасування реєстрації місця
проживання дитини.

Наведені позивачкою доводи та надані
нею матеріали не спростовують
наведеного та не доводять зворотного.
Зокрема, надані позивачкою акти за
період 2008 - 2010 року та за 2014 рік, не
свідчать, що станом на дату реєстрації
дитини та упродовж двох років до цього
ОСОБА_4 не реалізовував належних йому, у
зв'язку із виділенням за рішенням суду
у його власність 1/2 частини квартири,
житлових прав постійно, переважно або
тимчасово.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 71 КАС України
передбачено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Враховуючи наведене у сукупності, суд в
даному випадку не вбачає підстав для
задоволення позову та приходить до
висновку про відмову у задоволенні
позову у повному обсязі.

Керуючись вимогами ст.ст. 69-71, 94, 158-163, 167,
254 Кодексу адміністративного
судочинства України, Окружний
адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позовних вимог відмовити
повністю.

Постанова набирає законної сили в
строк і порядку, передбачені статтею 254
Кодексу адміністративного судочинства
України. Постанова може бути оскаржена
за правилами, встановленими ст. ст. 185-187
КАС України.

Суддя
О.А.
Кармазін