Справа № 826/2778/14
Суддя: Катющенко В.П.
Дата ухвалення: 2014-08-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

20 серпня 2014 року 12:26 №
826/2778/14

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі колегії суддів:
головуючого судді Катющенка В.П.,
суддів: Дегтярьової О.В., Гарника К.Ю., за
участю секретаря судового засідання
Савченко А.А., розглянувши у відкритому
судовому засіданні адміністративну
справу

за позовом ОСОБА_1 до
Міністерства юстиції України
про визнання дій протиправними,
скасування наказу, поновлення на
роботі, стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу,
стягнення моральної шкоди

за участю:

позивача - ОСОБА_1;

від відповідача - Пантюхова Л.Р.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач)
28.02.2014, згідно поштової відмітки на
конверті, звернувся до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
позовом до Міністерства юстиції
України (далі по тексту - відповідач), в
якому просить суд:

«- визнати незаконним його
звільнення з роботи та недійсним
внесений відповідачем запис до
трудової книжки про звільнення з
роботи за пунктом 4 статті 40 Кодексу
законів про працю України;

- визнати протиправними дії
відповідача щодо проведення атестації
20.01.2014 після повідомлення позивачем про
припинення трудових правовідносин та
під час хвороби позивача;

- скасувати наказ Міністерства
юстиції України від 03.02.2014 № 178/к про

звільнення позивача з роботи за
пунктом 4 статті 40 Кодексу законів про
працю України як незаконний та
поновити позивача на роботі;

- стягнути з відповідача на користь
позивача середній заробіток за час
вимушеного прогулу з 16 січня 2014 року по
день постановлення рішення у справі (на
дату звернення до суду - 3219,04 грн.);

- стягнути з відповідача на користь
позивача компенсацію за відрив від
звичайних занять, пов'язану з прибуттям
до суду - пропорційно від розміру
мінімальної заробітної плати з
урахуванням судових засідань на час
винесення рішення по справі (участь у
першому судовому засіданні - 22,83 грн.);

- стягнути з відповідача на
користь позивача у рахунок
відшкодування моральної шкоди - 20000
грн.».

В обґрунтування позовних вимог
позивач зазначив, що наказом
заступника Міністра - керівника
апарату Іващенком Ю.І від 03.02.2014 №178/к
«Про звільнення ОСОБА_1.» позивача
звільнено з посади головного
спеціаліста відділу внутрішнього
аудиту діяльності апарату та
територіальних органів Управління
внутрішнього аудиту 03.02.2014 за прогул
без поважних причин, на підставі пункту
4 статті 40 Кодексу законів про працю
України. Вважає своє звільнення
незаконним, а наказ таким, що підлягає
скасуванню, оскільки ним подавалась
заява до відповідача про звільнення на
підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 15 січня
2014 року, отже з 16 січня 2014 року позивач
не перебував у трудових відносинах з
відповідачем. Крім того, відповідачем
не враховано, що на момент звільнення
позивач хворів. Також позивач зазначав
про не проведення розрахунку з ним у
день звільнення та не видачу трудової
книжки. Крім того, посилався на
порушенням чинного законодавства
України при проведенні атестації
позивача без його участі та не
врахування при цьому перебування
позивача на лікарняному.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 08.07.2014 справу
прийнято до провадження та призначено
до судового розгляду на 22.07.2014 на 13:00
год.

22.07.2014 на підставі заяви позивача
про відкладення розгляду справи,
судовий розгляд відкладено на 20.08.2014 на
11:00 год.

У судовому засіданні 20.08.2014 позивач
позов підтримав з підстав, викладених у
позовній заяві, письмових поясненнях
від 07.05.2014 та письмових поясненнях,
долучених до матеріалів справи у
судовому засіданні 20.08.2014.

Представник відповідача у судовому
засіданні 20.08.2014 проти позову
заперечувала, з підстав, викладених у
письмових запереченнях, вважаючи, що
звільнення проведено відповідно до
діючого законодавства. Крім того,
позивачем не надано відповідачу
будь-яких доказів на підтвердження
його тимчасової непрацездатності, а
надані позивачем суду докази на
підтвердження наведеної обставини, не
є належними доказами його тимчасової
непрацездатності як під час проведення
атестації, так і під час звільнення.
Оскільки позивач тривалий час не
виходив на роботу та не надав пояснень
відповідачу щодо причин відсутності на
роботі, його було звільнено з 03.02.2014 за
прогул.

У судовому засіданні 20.08.2014 проголошено
вступну та резолютивну частини
постанови.

Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали справи,
заслухавши пояснення сторін, всебічно
і повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, суд
встановив наступне.

ОСОБА_1 перебував на державній службі
та з 21.11.2011 обіймав посаду головного
спеціаліста відділу контролю за
діяльністю центрального апарату та
територіальних органів
Контрольно-ревізійного управління
Міністерства юстиції України. З 25.01.2012
переведений на посаду головного
спеціаліста відділу внутрішнього
аудиту діяльності апарату та
територіальних органів Управління
внутрішнього аудиту Міністерства
юстиції України, про що свідчить копія
трудової книжки, наявна в матеріалах
справи.

10.01.2014 позивач звернувся із заявою до
заступника Міністра юстиції -
керівника апарату Іващенка Ю.І. про
звільнення його з роботи 15.01.2014
відповідно до частини 3
статті 38 Кодексу законів про працю
України. Крім того, у заяві просив
провести розрахунок та виплату
належної йому заробітної плати,
зокрема, з урахуванням судових рішень,
вихідної допомоги та грошової
компенсації за невикористані
відпустки за 2013-2014 роки.

Листом від 14.01.2014 №14-Я/31 відповідач
повідомив ОСОБА_1 про те, що зазначені у
заяві позивача факти перевірені
Національним агентством України з
питань державної служби та Державною
інспекцією України з питань праці та
порушень з боку Міністерства юстиції
не встановлено. Також зазначено, що
оскільки Міністерство юстиції України
дотримується вимог законодавства про
працю та умов трудового договору,
підстави для звільнення позивача
відповідно до частини 3 статті 38
Кодексу законів про працю України
відсутні.

15.01.2014 позивачем на адресу заступника
Міністра юстиції - керівника апарату
Іващенка Ю.І. скеровано лист, яким
повернено службове посвідчення
Міністерства юстиції України від 10.01.2012
№769 та зазначено, що оскільки за даних
обставин згоди роботодавця щодо
звільнення з роботи законодавством не
вимагається, позивач вважає трудовий
договір розірваним у визначений ним
строк, який надійшов на адресу
Міністерства юстиції України 24.01.2014 та
зареєстровано за вх. № Я-1203.

Доповідною запискою начальника
Управління внутрішнього аудиту
Власової І.А. від 20.01.2014 №18-48/16
повідомлено заступника Міністра
юстиції - керівника апарату Іващенка
Ю.І. про відсутність ОСОБА_1 на робочому
місці протягом 16 та 17 січня 2014 року.

За фактом відсутності позивача на
роботі посадовими особами
Міністерства юстиції України складені
відповідні акти від 16.01.2014, 17.01.2014 та
20.01.2014.

20.01.2014 заступник Міністра юстиції -
керівник апарату Іващенко Ю.І. направив
позивачу лист №14-48/40, у якому просив
надати письмові пояснення щодо причин
відсутності 16, 17 та 20 січня 2014 року на
робочому місці.

Цього ж дня відповідачем на адресу
ОСОБА_1 надіслана телеграма з
повідомленням про те, що в Міністерстві
юстиції України 20.01.2014 відбулась
атестація працівників Управління
внутрішнього аудиту, а тому позивачу
необхідно прибути до Департаменту
кадрової роботи та державної служби
для ознайомлення з результатами
атестації.

За фактом відсутності позивача на
роботі посадовими особами
Міністерства юстиції України складені
відповідні акти від 21.01.2014, 22.01.2014, 23.01.2014,
24.01.2014, 25.01.2014, 27.01.2014, 28.01.2014, 29.01.2014, 30.01.2014,
31.01.2014 та 03.02.2014.

Наказом заступника Міністра -
керівника апарату Іващенка Ю.І від
03.02.2014 №178/к «Про звільнення ОСОБА_1.»
позивача звільнено з посади головного
спеціаліста відділу внутрішнього
аудиту діяльності апарату та
територіальних органів Управління
внутрішнього аудиту 03.02.2014 за прогул (в
тому числі відсутності на роботі
більше трьох годин протягом робочого
дня) без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП
України.

Листом від 04.02.2014 №14-48/95 відповідачем на
адресу ОСОБА_1 надіслано копію
вищевказаного наказу та запропоновано
прибути до Департаменту кадрової
роботи та державної служби для
отримання трудової книжки.

Вказаний лист позивач отримав 06.02.2014 та
07.02.2014 отримав трудову книжку у
відповідача з відповідними записами.

Вважаючи звільнення незаконним, наказ
протиправним та таким, що підлягає
скасуванню, позивач звернувся до суду з
даним позовом за захистом своїх прав.

Вирішуючи спір, суд виходить з
наступного.

Частиною третьою статті 38 Кодексу
законів про працю України встановлено,
що працівник має право у визначений ним
строк розірвати трудовий договір за
власним бажанням, якщо власник або
уповноважений ним орган не виконує
законодавство про працю, умови
колективного чи трудового договору.

Так, позивач посилається на правову
позицію, яка висловлена Верховним
Судом України у постанові від 22.05.2013, а
саме, що для визначення правової
підстави розірвання трудового
договору на підставі частини третьої
статті 38 КЗпП України значення має сам
лише факт порушення законодавства про
працю, що спонукав працівника
припинити трудові відносини з
відповідачем, а не поважність чи
неповажність причин такого порушення
та його істотність.

Разом з тим, суд звертає увагу, що дана
позиція висловлена Вищим
спеціалізованим судом України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в ухвалі від 16.01.2013, про що і
зазначено у постанові Верховного Суду
України від 22.05.2013.

Згідно правової позиції, яка
висловлена Верховним Судом України у
постанові від 22.05.2013, істотність
характеру порушень роботодавцем умов
трудового законодавства та їх
поважність не можуть бути підставою
для відмови працівнику у звільненні за
частиною третьою статті 38 КЗпП України,
оскільки такі критерії цією нормою не
передбачені. Крім того, роботодавець не
має права самостійно змінювати
визначену працівником у заяві причину
звільнення з роботи.

У той же час, в межах розгляду даної
справи позивачем не оспорюється
відмова Міністерства юстиції України
про відсутність правових підстав для
звільнення ОСОБА_1 за частиною третьою
статті 38 КЗпП України від 14.01.2014 та,
відповідно, позовних вимог про
зобов'язання Міністерства юстиції
України звільнити ОСОБА_1 на підставі
частини третьої статті 38 КЗпП України
не заявляється.

Визначення ж обсягу вимог, що
підлягають судовому захисту, є
диспозитивним правом позивача.

За вимог трудового законодавства
працівник вважається звільненим з дати
видання наказу про звільнення або з
дати, зазначеної у наказі про
звільнення.

Аналізуючи вищевикладені доводи у їх
сукупності та зміст заявлених
позивачем позовних вимог, у суду
відсутні правові підстави для
здійснення аналізу наявності або
відсутності правових підстав для
звільнення позивача за частиною
третьою статті 38 КЗпП України.

За таких обставин, при відсутності
наказу про звільнення, трудові
відносини вважаються такими, що не
припинені, та, відповідно, позивач
перебуває у трудових відносинах з
відповідачем.

Разом з тим, позивач у період з 16.01.2014 по
03.02.2014 на роботу не виходив, вважаючи, що
трудовий договір з ним розірвано. Дані
твердження позивачем підтверджені в
судовому засіданні.

Відповідно до п. 4 ст. 40 Кодексу законів
про працю України трудовий договір,
укладений на невизначений строк, а
також строковий трудовий договір до
закінчення строку його чинності можуть
бути розірвані власником або
уповноваженим ним органом у випадку
прогулу (в тому числі відсутності на
роботі більше трьох годин протягом
робочого дня) без поважних причин.

Як вбачається з актів відповідача,
позивач був відсутній на роботі з 16.01.2014
по 03.02.2014, що визнавалось і позивачем у
судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 147
КЗпП України за порушення трудової
дисципліни до працівника може бути
застосовано тільки один з таких
заходів стягнення: догана; звільнення.

Частиною першою статті 147-1 КЗпП України
визначено, що дисциплінарні стягнення
застосовуються органом, якому надано
право прийняття на роботу (обрання,
затвердження і призначення на посаду)
даного працівника.

У судовому засіданні сторонами
визнавалось, що заступник Міністра
юстиції - керівник апарату Іващенко Ю.І.
є саме тим органом, якому надано право
прийняття на роботу.

Статтею 148 КЗпП України визначено, що
дисциплінарне стягнення
застосовується власником або
уповноваженим ним органом
безпосередньо за виявленням проступку,
але не пізніше одного місяця з дня його
виявлення, не рахуючи часу звільнення
працівника від роботи у зв'язку з
тимчасовою непрацездатністю або
перебування його у відпустці.
Дисциплінарне стягнення не може бути
накладене пізніше шести місяців з дня
вчинення проступку.

Відповідно до статті 149 КЗпП України до
застосування дисциплінарного
стягнення власник або уповноважений
ним орган повинен зажадати від
порушника трудової дисципліни
письмові пояснення. За кожне порушення
трудової дисципліни може бути
застосовано лише одне дисциплінарне
стягнення. При обранні виду стягнення
власник або уповноважений ним орган
повинен враховувати ступінь тяжкості
вчиненого проступку і заподіяну ним
шкоду, обставини, за яких вчинено
проступок, і попередню роботу
працівника. Стягнення оголошується в
наказі (розпорядженні) і
повідомляється працівникові під
розписку.

На пропозицію відповідача, викладену у
листі від 20.01.2014, надати письмові
пояснення щодо причин відсутності на
роботі, позивач будь-яких пояснень не
надав.

Таким чином, наказом від 03.02.2014 №178/к
«Про звільнення ОСОБА_1.» позивача
звільнено з посади головного
спеціаліста відділу внутрішнього
аудиту діяльності апарату та
територіальних органів Управління
внутрішнього аудиту 03.02.2014 за прогул (в
тому числі відсутності на роботі
більше трьох годин протягом робочого
дня) без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП
України.

Аналізуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку про відсутність
підстав для визнання незаконним
звільнення ОСОБА_1 за п. 4 ст. 40 КЗпП
України та скасування наказу про
звільнення від 03.02.2014 №178/к ,
відсутність підстав для поновлення
позивача на роботі та, відповідно, про
визнання недійсним запису до трудової
книжки про звільнення з роботи за п. 4
ст. 40 КЗпП України.

Щодо посилань позивача про відсутність
підстав вважати його відсутність на
роботі як прогул, зокрема позивач
посилається на те, що він перебував на
амбулаторному лікуванні у зв'язку з
гіпертонічним кризом з 16.01.2014 по 20.01.2014
та 03.02.2014 у день звільнення на
стаціонарному лікуванні, суд зазначає
наступне.

Відповідно до Інструкції про порядок
видачі документів, що засвідчують
тимчасову непрацездатність громадян,
затвердженої наказом Міністерства
охорони здоров'я України від 13.11.2001 № 455,
тимчасова непрацездатність
працівників засвідчується листком
непрацездатності (п. 1.1. Інструкції).

Видача інших документів про тимчасову
непрацездатність забороняється, крім
випадків, обумовлених п. 1.13, 2.7, 2.16, 2.17,
2.18, 2.19, 2.20, 3.4, 3.16, 6.6. (п. 1.2. Інструкції).

У той же час довідка, надана позивачем
про те, що останній перебував на
амбулаторному лікуванні у період часу
з 16.01.2014 по 20.01.2014, видана Центром
первинної медико-санітарної допомоги
Печерського району м. Києва, не
відноситься до документів, які
підтверджують тимчасову
непрацездатність, визначені
вищевказаною Інструкцією.

Щодо посилань позивача на перебування
у день звільнення 03.02.2014 на
стаціонарному лікуванні, що на думку
позивача підтверджується направленням
від 03.02.2014 до амбулаторної картки № 5300
Клініки амбулаторної допомоги ГВМКЦ
«ГВКГ» та щорічним епікризом на
диспансерного хворого, суд зазначає, що
вказані документи відповідно до
Інструкції про порядок видачі
документів, що засвідчують тимчасову
непрацездатність громадян,
затвердженої наказом Міністерства
охорони здоров'я України від 13.11.2001 № 455,
не є підтвердженням перебування
позивача на стаціонарному лікуванні, а
лише підтверджують факт самостійного
звернення позивача за консультативною
допомогою та не свідчать про тимчасову
непрацездатність.

При цьому суд приходить до висновку, що
звернення позивача 03.02.2014 за
консультативною допомогою, не є
поважною причиною відсутності його на
роботі 03.02.2014, позаяк направлення на
стаціонарне лікування та щорічний
епікріз всупереч положенням п. 2.19.
вищезазначеної Інструкції не містять
часу проведеної консультації, печатки
лікувально-профілактичного закладу та
відсутні докази про госпіталізацію
позивача на стаціонарне лікування.

У частині позовних вимог ОСОБА_1 про
визнання протиправними дій
відповідача щодо проведення атестації
20.01.2014 під час його хвороби, суд
зазначає наступне.

Пунктом 10 Положення про проведення
атестації державних службовців,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 28.12.2000 № 1922
встановлено, що на засідання комісії
запрошуються працівник, який
атестується, та його безпосередній
керівник. Якщо державний службовець не
з'явився на засідання комісії без
поважних причин, комісія має право
провести атестацію за його
відсутності.

Оскільки суд прийшов до висновку про
відсутність доказів, які підтверджують
тимчасову непрацездатність позивача, й
у судовому засіданні встановлено, що
позивач не надавав відповідачу
будь-яких доказів, у тому числі, наданих
позивачем суду, відсутні відповідно і
поважні причини не прибуття ОСОБА_1 на
засідання атестаційної комісії. При
цьому про дату проведення атестації
позивач повідомлявся належним чином,
що підтверджується матеріалами справи.

За таких обставин відсутні підстави
для задоволення позовних вимог у цій
частині.

Відповідно до частини другої статті 235
КЗпП України при винесенні рішення про
поновлення на роботі орган, який
розглядає трудовий спір, одночасно
приймає рішення про виплату
працівникові середнього заробітку за
час вимушеного прогулу або різниці в
заробітку за час виконання
нижчеоплачуваної роботи, але не більш
як за один рік. Якщо заява про
поновлення на роботі розглядається
більше одного року не з вини
працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, виносить рішення про
виплату середнього заробітку за весь
час вимушеного прогулу.

Оскільки суд прийшов до обґрунтованого
висновку про відсутність підстав для
поновлення позивача на роботі,
відповідно до частини другої статті 235
КЗпП України вимоги позивача про
стягнення на його користь середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
задоволенню не підлягають, як і не
підлягають задоволенню вимоги про
стягнення компенсації за відрив від
звичайних занять, пов'язаних з
прибуттям до суду, оскільки останні
відповідно до частини другої статті 91
Кодексу адміністративного судочинства
України сплачуються стороні, на
користь якої ухвалено рішення.

Вимоги позивача про стягнення
моральної шкоди задоволенню також не
підлягають, оскільки є похідними
позовними вимогами, пов'язаними з
незаконним звільненням, факт якого
судом не встановлено.

Відповідно до частини першої статті 11
Кодексу адміністративного судочинства
України розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Відповідно до частини першої статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно частини другої статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов
до висновку про відсутність підстав
для задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 158-163, 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1
відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили
відповідно до частини першої статті 254
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Постанова може бути оскаржена до
суду апеляційної інстанції протягом
десяти днів за правилами,
встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Головуючий суддя
В.П. Катющенко

Судді
О.В. Дегтярьова

К.Ю. Гарник