Справа № 2а-5297/08/1370
Суддя: Усенко Є.А.
Дата ухвалення: 2014-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"30" липня 2014 р. м. Київ
К/9991/68647/11

№ К/9991/68647/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача:Усенко
Є.А.,суддів: Рибченка А.О., Сіроша
М.В., розглянувши у попередньому
судовому засіданні

касаційну скаргу фізичної
особи-підприємця (СПД) ОСОБА_4

на постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 26.05.2009

та ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 04.10.2011

у справі № 2а-5297/08/1370 Львівського
окружного адміністративного суду

за позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4

до Державної податкової інспекції у
Личаківському районі м. Львова

про скасування податкового
повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 26.05.2009,
залишеною без змін ухвалою Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 04.10.2011, у задоволенні позов
відмовлено.

У касаційній скарзі СПД ОСОБА_4 просить
скасувати ухвалені у справі рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
та прийняти нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити, посилаючись на
порушення судами попередніх інстанцій
норм матеріального та процесуального
права.

Відповідач не скористався своїм правом
надати заперечення на касаційну
скаргу.

Перевіривши правильність застосування
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
приходить до висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню.

Фактичною підставою для визначення СПД
ОСОБА_4 податкових зобов'язань з
податку з доходів фізичних осіб згідно
з податковим повідомленням-рішенням, з
приводу правомірності якого виник
спір, стали висновки контролюючого
органу, викладені в акті перевірки від
30.09.2008 № 388/17-2/НОМЕР_1, про порушення
позивачем норм статті 13 Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
прибутковий податок з громадян»
(Декрет № 13-92), статей 1,5 Указу
Президента України «Про спрощену
систему оподаткування, обліку і
звітності суб'єкта малого
підприємництва» (Указ № 727/98), пункту 7.1
статті 7, пункту 19.1 статті 19 Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб» (Закон № 889-ІV) та
підпункту 4.1.1 пункту 4.1, підпункту 4.4.2
пункту 4.2 статті 4 Закону України «Про
порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетними та
іншими цільовими фондами» (Закон №
2181-ІІІ), а саме: не включення до складу
доходу від підприємницької діяльності
за 2006, 2007 роки грошових коштів в сумах
48300,00 грн. та 51407,00 грн. відповідно,
отриманих як безпроцентна позика на
зворотній основі.

На підставі акта перевірки податковим
органом прийнято податкове
повідомлення-рішення від 14.10.2008 №
/0/23817/17-2, яким позивачу визначено
податкове зобов'язання з податку з
доходів фізичних осіб у розмірі 40505,43
грн.

Судом встановлено, що 05.09.2006 між ОСОБА_4
(позикодавець) та ОСОБА_4 як фізичною
особою-підприємцем (позичальник)
оформлений договір позики № 2,
відповідно до якого позикодавець
зобов'язується надати позичальникові
безпроцентну позику у сумі 100000,00 грн. на
зворотній основі, а останній
зобов'язується повернути позику у
визначений вказаним договором термін.
Зазначена сума перерахована позивачем
на власний рахунок із призначенням
платежу «безпроцентна позика на
зворотній основі».

Згідно із ст.1046 Цивільного кодексу
України (ЦК) за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або
інші речі, визначені родовими ознаками,
а позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей такого ж роду та такої
ж якості.

Договір позики є двостороннім
договором.

Оскільки, відповідно до частини 2
статті 50 ЦК фізична особа здійснює своє
право на підприємницьку діяльність за
умови її державної реєстрації,
правильним є висновок суду, що факт
державної реєстрації позивача як
фізичної особи-підприємця не створює
нового суб'єкта права, а тільки змінює
його правовий статус, наділяючи новими
правами та встановлюючи нові обов'язки,
які пов'язані із здійсненням
підприємницької діяльності.

Згідно зі статтею 606 цього Кодексу
зобов'язання припиняється поєднанням
боржника і кредитора в одній особі.
Звідси укладення договору позики, в
якому позикодавець і позичальник
поєднані в одній особі, не створює
правових наслідків. Такий договір є
недійсним відповідно до частини 5 ст. 203,
частини 1 ст. 215 ЦК.

Відповідно до частини 1 статті 216 ЦК
України недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю.

З огляду на зазначене, суди попередніх
інстанцій, врахувавши, що позивач не
назвав іншого джерела походження
грошових коштів 100000,00 грн., правомірно
визнав ці грошові кошти доходом
позивача, обґрунтовано не прийнявши
посилання позивача на природу цих
коштів як позики в обґрунтування
доводу, що у податкового органу не було
підстав для врахування цієї грошової
суми при визначенні загального обсягу
його виручки від підприємницької
діяльності за 2006 та 2007 роки.

Згідно з пунктом 1 Указу № 727/98 спрощена
система оподаткування, обліку та
звітності запроваджується, зокрема,
для фізичних осіб, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і у трудових
відносинах з якими, включаючи членів їх
сімей, протягом року перебуває не
більше 10 осіб та обсяг виручки яких від
реалізації продукції (товарів, робіт,
послуг) за рік не перевищує 500 тис.
гривень. При цьому, виручкою від
реалізації продукції (товарів, робіт,
послуг) вважається сума, фактично
отримана суб'єктом підприємницької
діяльності на розрахунковий рахунок
або (та) в касу за здійснення операцій з
продажу продукції (товарів, робіт,
послуг).

Статтею 5 цього Указу визначено, що у
разі порушення вимог, установлених
статтею 1 цього Указу, платник єдиного
податку повинен перейти на загальну
систему оподаткування, обліку та
звітності, починаючи з наступного
звітного періоду (кварталу). Суб'єкти
малого підприємництва несуть
відповідальність за правильність
обчислення, своєчасність подання
розрахунків та сплати сум єдиного
податку згідно із законодавством
України.

Реалізація права суб'єкта малого
підприємництва на запровадження
спрощеної системи оподаткування,
обліку та звітності залежить від
дотримання останнім установлених
Указом вимог.

Несплата податку з доходів фізичних
осіб, як це передбачено для платників
єдиного податку статтею 6 Указу № 727/98,
можлива лише в разі дотримання
суб'єктом малого підприємництва умов
перебування на спрощеній системи
оподаткування. Зазначене також
стосується і відповідності граничного
обсягу виручки платника єдиного
податку розмірам, визначеним цим
Указом.

Оскільки Указ не містить положень, які
б регулювали питання оподаткування
доходу, що перевищує граничний обсяг
виручки, такий доход оподатковується
із застосуванням правил загальної
системи оподаткування, врегульованих,
зокрема, Законом «Про податок з доходів
фізичних осіб» (при оподаткуванні
доходу фізичної особи-підприємця).

Оподаткуванням доходів, отриманих
фізичною особою - суб'єктом
підприємницької діяльності або
фізичною особою, яка сплачує ринковий
збір, регулюється пунктом 9.12. статті 9
Закону України «Про податок з доходів
фізичних осіб» з урахуванням вимог
Декрету № 13-92, згідно статті 13 якого
оподаткуванню підлягають доходи
громадян, одержані протягом
календарного року від здійснення
підприємницької діяльності без
створення юридичної особи, а також інші
доходи громадян, не передбачені як
об'єкти оподаткування нормами Декрету.
Оподатковуваним доходом вважається
сукупний чистий доход, тобто різниця
між валовим доходом (виручки у грошовій
та натуральній формі) i документально
підтвердженими витратами,
безпосередньо пов'язаними з одержанням
доходу. Якщо ці витрати не можуть бути
підтверджені документально, то вони
враховуються податковими органами при
проведенні остаточних розрахунків за
нормами, визначеними Головною
державною податковою інспекцією
України за погодженням з Міністерством
економіки України та Державним
комітетом України по сприянню малим
підприємствам та підприємництву.

З урахуванням викладеного, правильними
є висновки суду першої та апеляційної
інстанцій щодо правомірності дій
податкового органу по встановленню
факту перевищення позивачем граничних
обсягів виручки від здійснення
підприємницької діяльності,
встановлених Указом та, як наслідок,
визначення податкового зобов'язання з
податку з доходів фізичних осіб.

Доводи касаційної скарги не
спростовують правильність цих
висновків.

Відповідно до статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанції не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ст.ст. 220, 220-1, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, Вищий адміністративний суд
України

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 залишити без
задоволення.

Постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 26.05.2009 та
ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 04.10.2011 - без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав та в порядку, передбачених
статтями 236-2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя:Є.А. Усенко Судді:
А.О. Рибченко М.В. Сірош