Справа № 826/6256/14
Суддя: Клименчук Н.М.
Дата ухвалення: 2014-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 червня 2014 року № 826/6256/14
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючої судді
Клименчук Н.М. суддів Арсірія Р.О.,
Костенко Д.А. розглянувши у порядку
письмового провадження
адміністративну справу
За позовом ОСОБА_1 доДержавної
виконавчої служби Українипровизнання
протиправним та скасування постанови О
Б С Т А В И Н И С П Р А В И
До Окружного адміністративного суду
міста Києва звернувся ОСОБА_1 (надалі -
позивач) з адміністративним позовом до
Державної виконавчої служби України
(надалі відповідач) про визнання
протиправною та скасування постанови
старшого державного виконавця відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
про закінчення виконавчого
провадження ВП № 16297402 від 14.03.2014 та
визнання протиправними дій.
Позовні вимоги мотивовані тим, що
державний виконавець не вчинив всіх
передбачених Законом України «Про
виконавче провадження» дій щодо
примусового виконання рішення суду, а
отже виконавче провадження не може
бути закінченим а невиконаний
виконавчий документ - повернутий до
суд.
Позивач також зазначив, що Держава
повинна виконувати взяті на себе
зобов'язання та не може посилатися на
власне порушення зобов'язань для
запобігання відповідальності.
Відповідачем в судовому засіданні
надано матеріали виконавчого
провадження та зазначено наступне, що
виконавче провадження відкрито в 2009
році тривалий час здійснювалось
виконання, відповідно до Закону
України «Про виконавче провадження»
всі дії щодо виконання виконавчого
листа №2-а-1157 від 30.07.2009 державним
виконавцем було вчинено. Враховуючи
викладене представник відповідача в
задоволені позову просив відмовити в
Відповідно до положень п.1 ст.6
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, кожен має право
на справедливий і публічний розгляд
його справи упродовж розумного строку
незалежним і безстороннім судом,
встановленим законом, який вирішить
спір щодо його прав та обов'язків
цивільного характеру або встановить
обґрунтованість будь-якого висунутого
проти нього кримінального
обвинувачення. Більше того, відповідно
до рішень Європейського суду з прав
людини, що набули статусу остаточного,
зокрема «Іззетов проти України»,
«Пискал проти України», «Майстер проти
України», «Субот проти України»,
«Крюков проти України», «Крат проти
України», «Сокор проти України»,
«Кобченко проти України», «Шульга
проти України», «Лагун проти України»,
«Буряк проти України», «ТОВ «ФПК
«ГРОСС» проти України», «Гержик проти
України» суду потрібно дотримуватись
розумного строку для судового
Відповідно до вимог ч.6 ст.128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо немає перешкод для
розгляду справи у судовому засіданні,
але прибули не всі особи, які беруть
участь у справі, хоча і були належним
чином повідомлені про дату, час та
місце розгляду справи, суд має право
розглянути справу у письмовому
провадженні у разі відсутності потреби
заслухати свідка чи експерта.
Суд встановивши відсутність потреби
заслухати свідка чи експерта у справі,
так само, як і відсутні перешкоди для
розгляду справи у судовому засіданні
переходить до розгляду справи в
порядку письмового провадження.
Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд
Умови і порядок виконання рішень судів
та інших органів (посадових осіб), що
відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню у разі
невиконання їх у добровільному порядку
визначено Законом України «Про
виконавче провадження» (надалі - Закон).
Відповідно до ст1 Закону виконавче
провадження як завершальна стадія
судового провадження та примусове
виконання рішень інших органів
(посадових осіб) - це сукупність дій
органів і посадових осіб, визначених у
цьому Законі, що спрямовані на
примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), які
провадяться на підставах, в межах
повноважень та у спосіб, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, прийнятими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню.

Примусове виконання рішень
покладається на державну виконавчу
службу, яка входить до системи органів
Міністерства юстиції України (ч.1 ст.2
Закону).

Згідно ст.17 Закону передбачено, що
примусове виконання рішень державною
виконавчою службою здійснюється на
підставі виконавчих документів,
визначених цим Законом. Відповідно до
Закону підлягають виконанню державною
виконавчою службою такі виконавчі
документи: виконавчі листи, що
видаються судами, і накази
господарських судів, у тому числі на
підставі рішень третейського суду та
рішень Міжнародного комерційного
арбітражного суду при
Торгово-промисловій палаті і Морської
арбітражної комісії при
Торгово-промисловій палаті; ухвали,
постанови судів у цивільних,
господарських, адміністративних,
кримінальних справах та справах про
адміністративні правопорушення у
випадках, передбачених законом; судові
накази; виконавчі написи нотаріусів;
посвідчення комісій по трудових
спорах, що видаються на підставі
відповідних рішень таких комісій;
постанови органів (посадових осіб),
уповноважених розглядати справи про
адміністративні правопорушення у
випадках, передбачених законом;
постанови державного виконавця про
стягнення виконавчого збору, витрат,
пов'язаних з організацією та
проведенням виконавчих дій і
накладенням штрафу; рішення інших
органів державної влади, якщо їх
виконання за законом покладено на
державну виконавчу службу; рішення
Європейського суду з прав людини з
урахуванням особливостей,
передбачених Законом України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини».

Хмельницьким міськрайонним судом
видано виконавчий лист №2-а-1157 від
30.07.2009, яким зобов'язано Державну судову
адміністрацію України нарахувати та
виплатити ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_1 суми недоотриманої заробітної
плати за червень - грудень 2005 року та
компенсацію витрати частини доходів у
зв'язку з порушенням строків,
розраховану відповідно до порядку
проведення компенсації громадянам
втрати частини грошових доходів у
зв'язку з порушенням термінів їх
виплати, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України № 159 від
21.02.2001.

Державним виконавцем винесена
постанова про відкриття виконавчого
провадження ВП №16297402 від 09.12.2009, якою
боржнику надано 7-денний строк з
моменту отримання постанови на
самостійне виконання рішення суду.

Постановою старшого державного
виконавця відділу примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України Кушнір Л.В. від 14.03.2014
закінчено виконавче провадження №16297402
з примусового виконання виконавчого
листа №2-а-1157. виданого Хмельницьким
міськрайонним судом, про зобов'язання
Державної судової адміністрації
України нарахувати та виплатити ОСОБА_1
суму недоотриманої заробітної плати за
червень-грудень 2005 року та компенсацію
витрати частини доходів у зв'язку з
порушенням строків, розраховану
відповідно до порядку проведення
компенсації громадянам втрати частини
грошових доходів, у зв'язку з
порушенням термінів їх виплати,
затвердженого постановою КМУ № 159 від
21.02.2001.

Як вбачається з пояснень відповідача в
судовому засіданні, 05.06.2014 на адресу
Відповідача надходили листи Державної
судової адміністрації України, яким
повідомлено про неможливість
виконання рішення суду фактично у
зв'язку з відсутністю відповідних
асигнувань в Державному бюджеті на
виплати за рішенням судів.

Державним виконавцем направлялись
вимоги №С-34647-25 від 02.03.2010, №1422/6 від
19.07.2012, № 54/6 від 28.01.2014, 54/6 від 26.02.2014
якими попереджено про кримінальну
відповідальність винних осіб
Державної судової адміністрації
України у разі не виконання законних
вимог державного виконавця, Державною
судовою адміністрацією України не
вчинених жодних дій з метою виконання
рішення суду та не повідомлено
Державну виконавчу службу про
наявність поважних причин, що не дають
змоги виконати рішення суду.

Відповідно до ст.89 Закону у разі
невиконання без поважних причин у
встановлений державним виконавцем
строк рішення, що зобов'язує боржника
виконати певні дії, та рішення про
поновлення на роботі державний
виконавець виносить постанову про
накладення штрафу на боржника - фізичну
особу від десяти до двадцяти
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян; на посадових осіб - від
двадцяти до сорока неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян; на
боржника - юридичну особу - від сорока
до шістдесяти неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян та
встановлює новий строк виконання. У
разі повторного невиконання рішення
боржником без поважних причин
державний виконавець у тому ж порядку
накладає на нього штраф у подвійному
розмірі та звертається до
правоохоронних органів з поданням
(повідомленням) про притягнення
боржника до кримінальної
відповідальності відповідно до закону.

Таким чином, у зв'язку з не виконанням
рішення суду старшим державним
виконавцем Державної виконавчої
служби винесено постанови про
накладення штрафу ВП №16297402 від 12.02.2014 в
розмірі 680,00грн. та ВП №16297402 від 11.03.2014 в
подвійному розмірі 1360,00грн.

Старшим державним виконавцем
Державної виконавчої служби прийнято
постанову ВП№16297402 від 14.03.2014 про
стягнення з боржника витрат на
проведення виконавчих дій сума
стягнення підтверджується актом
державного виконавця про витрати на
проведення виконавчих дій від 14.03.2014.

Зважаючи на вищезазначене, предметом
судового розгляду в даній
адміністративній справі є позовні
вимоги щодо скасування постанови про
закінчення виконавчого провадження ВП
№16297402 від 14.03.2014.

Із викладеного в оскаржуваній
постанові вбачається, що відповідач
вважає, що вжитими у встановленому
законодавством порядку примусовими
заходами виконати рішення без участі
боржника неможливо, у зв'язку із чим,
керуючись п.11 ч.1 ст.49, ст.50 Закону
України «Про виконавче провадження»,
закінчує виконавчого провадження.

Однак, з даними діями відповідача
погодитись не можливо, оскільки
закінчивши виконавче провадження
відповідач не дотримався в повному
обсязі вимог, передбачених Законом
України «Про виконавче провадження»,
адже закінчення виконавчого
провадження за п.11 ч.1 ст.49 вказаного
Закону передбачається тільки після
вжиття державним виконавцем всіх
передбачених цим Законом заходів
примусового виконання рішень.

Направивши подання (повідомлення) щодо
притягнення до кримінальної
відповідальності винних посадових
осіб Державної судової адміністрації
України за невиконання рішення суду і
закінчивши виконавче провадження,
державний виконавець не звернув уваги
на те, що за змістом ч.3 ст.75, ч.2 ст.89
Закону України «Про виконавче
провадження» до кримінальної
відповідальності може бути притягнуто
боржника. В даному випадку боржником у
відповідності до виконавчого листа є
державний орган - Державна судова
адміністрація України.

Разом з тим, ст.382 КК України
(Невиконання судового рішення), як і
інша стаття Кримінального кодексу
України, не визначає суб'єктом злочину
юридичну особу. В такому випадку згідно
ст.90 Закону України «Про виконавче
провадження» за порушення вимог цього
Закону, невиконання законних вимог
державного виконавця фізичними,
юридичними чи посадовими особами,
несвоєчасне подання або неподання
звітів про відрахування із заробітної
плати та інших доходів боржника,
неподання або подання неправдивих
відомостей про доходи і майновий стан
боржника, а також неповідомлення
боржником про зміну місця проживання
чи місцезнаходження або місця роботи
(отримання доходів), а також за неявку
без поважних причин за викликом
державного виконавця винні особи
несуть відповідальність у
встановленому законом порядку. За
наявності ознак злочину в діях особи,
яка умисно перешкоджає виконанню
рішення чи іншим чином порушує вимоги
закону про виконавче провадження,
державний виконавець складає акт про
порушення і звертається до
правоохоронних органів з поданням
(повідомленням) про притягнення особи
до кримінальної відповідальності
відповідно до закону.

Як вбачається з оскаржуваної
постанови, державний виконавець
направляв боржнику відповідні вимоги,
які, в силу приписів ст.5 Закону України
«Про виконавче провадження», є
обов'язковими, але останнім не
виконувались, однак відповідач ніяких
дій, передбачених сг.90 Закону України
«Про виконавче провадження», щодо
невиконання законних вимог державного
виконавця фізичними, юридичними чи
посадовими особами не вживав.

Завданням адміністративного суду є
перевірка правомірності (легальності)
даних рішень з огляду на чіткі
критерії, які зазначені у ч3 ст.2 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Відповідно до ч.3 ст.2 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлені критерії, якими керується
адміністративний суд при перевірці
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень. Відповідність
рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта
владних повноважень передбаченим ч.3
ст.2 Кодексу адміністративного
судочинства України критеріям
перевіряється судом з урахуванням
закріпленого ст.9 Кодексу
адміністративного судочинства України
принципу законності, відповідно до
якого органи державної влади, органи
місцевого самоврядування, їхні
посадові і службові особи зобов'язані
діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Так, відповідно до ч.3 ст.2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; 2) з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; 3) обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); 4) безсторонньо
(неупереджено); 5) добросовісно; 6)
розсудливо; 7) з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації; 8)
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); 9) з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення; 10)
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

«На підставі» означає, що суб'єкт
владних повноважень: 1) повинен бути
утвореним у порядку, визначеному
Конституцією та законами України; 2)
зобов'язаний діяти на виконання закону,
за умов та обставин, визначених ним.

«У межах повноважень» означає, що
суб'єкт владних повноважень повинен
приймати рішення, а дії вчиняти
відповідно до встановлених законом
повноважень, не перевищуючи їх.

«У спосіб» означає, що суб'єкт владних
повноважень зобов'язаний
дотримуватися встановленої законом
процедури і форми прийняття рішення
або вчинення дії і повинен обирати лише
визначені законом засоби.

Зазначені критерії, хоч і адресовані
суду, але одночасно вони є і вимогами
для суб'єкта владних повноважень, який
приймає відповідне рішення, вчиняє дії
чи допускається бездіяльності.

Відповідно до ч.2 ст.8 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд застосовує принцип верховенства
права з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

Згідно з ст.17 Закону України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини» суди застосовують при розгляді
справ Конвенцію та практику Суду як
джерело права.

Згідно з висновком Європейського суду
з прав людини у справі «Проніна проти
України» (рішення від 18.07.2006), - п.1 ст.6
Конвенції зобов'язує суди давати
обґрунтування своїх рішень, але це не
може сприйматись як вимога надавати
детальну відповідь на кожен аргумент.
Межі цього обов'язку можуть бути
різними в залежності від характеру
рішення. Крім того, необхідно брати до
уваги, між іншим, різноманітність
аргументів, які сторона може
представити в суд, та відмінності, які
існують у державах-учасницях, з огляду
на положення законодавства, традиції,
юридичні висновки, викладення та
формулювання рішень і, таким чином,
кожен доречний і важливий аргумент
особи має бути проаналізований і суд
має надати відповідь на кожен з таких
аргументів заявника.

Згідно положень, вищевказаної практики
Європейського Суду з прав людини, Суд
оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному й
об'єктивному розгляді всіх обставин
справи в їх сукупності, та, враховуючи
те, що кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
звертає увагу на наступне.

Правові засади функціонування
бюджетної системи України, її принципи,
основи бюджетного процесу і
міжбюджетних відносин та
відповідальність за порушення
бюджетного законодавства визначаються
Бюджетним Кодексом України (надалі
також - «Кодекс»).

Відповідно до ч. 1 ст. 25 Кодексу Державна
казначейська служба України здійснює
безспірне списання коштів державного
бюджету та місцевих бюджетів на
підставі рішення суду.

Судом встановлено, що постановою
Хмельницького міськрайонного суду від
задоволено позовні вимоги
ОСОБА_1 до Державної судової
адміністрації України про зобов'язання
перерахувати та виплатити суму
недоотриманої заробітної плати за
червень - грудень 2005 року.

Відповідно до ст.48 Кодексу
розпорядники бюджетних коштів беруть
бюджетні зобов'язання та здійснюють
платежі тільки в межах бюджетних
асигнувань, встановлених кошторисами,
враховуючи необхідність виконання
бюджетних зобов'язань минулих років,
узятих на облік органами Державної
казначейської служби України.
Розпорядники бюджетних коштів беруть
бюджетні зобов'язання за спеціальним
фондом бюджету виключно в межах
відповідних фактичних надходжень
спеціального фонду бюджету. Державна
казначейська служба України здійснює
реєстрацію та облік бюджетних
зобов'язань розпорядників бюджетних
коштів і відображає їх у звітності про
виконання бюджету. При реєстрації та
обліку бюджетних зобов'язань
здійснюється перевірка відповідності
напрямів витрачання бюджетних коштів
бюджетному асигнуванню, паспорту
бюджетної програми (у разі
застосування програмно-цільового
методу у бюджетному процесі).

Таким чином, враховуючи вищенаведене
та положення Наказу Міністерства
Фінансів України №309 від 02.03.2012 «Про
затвердження Порядку реєстрації та
обліку бюджетних зобов'язань
розпорядників бюджетних коштів та
одержувачів бюджетних коштів в органах
Державної казначейської служби
України» суд звертає увагу на наступне.
Державна судова адміністрація України
зобов'язана на підставі рішення суду
зареєструвати бюджетне зобов'язання в
органах державного казначейства,
подавши платіжне доручення на
погашення бюджетного фінансового
зобов'язання. Бюджетні зобов'язання
обліковуються органами Державного
казначейства України незалежно від
установлених на ці цілі бюджетних
призначень і бюджетних асигнувань,
оскільки зазначені соціальні виплати є
соціальною гарантією і одержувачу не
може бути відмовлено у їх виплаті у
разі призначення.

Відповідно до рішень Європейського
суду з прав людини від 29.06.2004 у справі
«Півень проти України» та від 07.05.2002 у
справі «Бурдов проти Росії», державний
орган не може посилатися на
відсутність коштів щоб не виплачувати
борг, підтверджений судовим рішенням.
Відсутність грошових коштів не є для
влади держави виправданням для
невиконання рішення суду.

Відповідно до п.29 рішення
Європейського суду з прав людини від
13.07.2006 по справі «Васильєв проти
України» виконання рішення щодо
боржника залишається обов'язком
держави.

Рішення Європейського Суду з прав
людини згідно зі ст.17 Закону України
«Про виконання рішень та застосування
практики Європейського Суду з прав
людини» мають в Україні значення
джерела права. Більше того, ч.2 ст.8
Кодексу адміністративного судочинства
України вимагає врахування практики
Європейського Суду з прав людини при
вирішенні справ.

Таким чином, оскільки Виконавчим
листом Хмельницького міськрайонного
суду №2-а-1157 від 30.07.2009 покладено
зобов'язання виплатити суму
недоотриманої заробітної плати за
червень - грудень 2005 року та
компенсації витрат частини доходів у
зв'язку з порушенням термінів їх
виплат, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України №159 від
21.02.2001.

Слід зазначити, що в судовому засідання
відповідач зазначив про листи, які
надходили з Державної судової
адміністрації України щодо
відсутності бюджетних асигнувань для
забезпечень даної виплати. Суд вважає,
що таке твердження - є неправомірним.

Відповідно до ст.124 Конституції України
рішення суду ухвалюється іменем
України та є обов'язковим до виконання
на всій території України. Статтею 22
Конституції України визначено, що
конституційні права і свободи
гарантуються. Таким чином, держава
взяла на себе зобов'язання забезпечити
реалізацію громадянами своїх
конституційних прав.

При цьому, реалізація особою права, що
пов'язане з отриманням бюджетних
коштів, яке базується на спеціальних та
чинних на час виникнення спірних
правовідносин нормативно-правових
актів національного законодавства, не
може бути поставлена у залежність від
бюджетних асигнувань, таким чином
посилання Державної судової
адміністрації України на відсутність
коштів для виконання судового рішення,
як на поважну причину невиконання
своїх зобов'язань, критично оцінюються
колегією суддів.

Отже, виконавче провадження не може
бути закінчене, а невиконаний
виконавчий документ - повернутий до
суду, так як державний виконавець не
вчинив всіх передбачених Законом
України «Про виконавче провадження»
дій щодо примусового виконання рішення
суду.

Також суд бере до уваги той факт, що
виконавчим листом Хмельницького
міськрайонного суду №2-а-1157 від 02.04.2009
визначено обов'язок Держаної судової
адміністрації України перерахувати
кошти ОСОБА_1

Відтак, враховуючи вищезазначене, Суд
приходить до висновку про
обґрунтованість позовних вимог.

Частиною 1 ст.11 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що розгляд і вирішення справ
в адміністративних судах здійснюється
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості, а ч.1 ст.71 Кодексу
адміністративного судочинства України
зазначено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч.1 ст.71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються вимоги
та заперечення, крім випадків,
встановлених ст.72 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, керуючись
статтями 2, 7, 8, 9, 99, 100, 158, 159, 160, 161, 162, 163, 177
та 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, Окружний
адміністративний суд міста Києва,

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити
частково.

2. Визнати протиправною та скасувати
постанову відділу примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
м. Києві від 14.03.2014 про закінчення
виконавчого провадження ВП № 16297402.

3. Зобов'язати Державну виконавчу
службу України виконати судове
рішення, на підставі якого
Хмельницьким міськрайонним судом
виданий виконавчий лист №2-а-1157 про
зобов'язання Державної судової
адміністрації України нарахувати та
виплатити ОСОБА_1 суму недоотриманої
заробітної плати за червень - грудень
2005 року та компенсацію витрат частини
доходів у зв'язку з порушенням строків,
розраховану відповідно до порядку
проведення компенсації громадянам
витрат частини грошових доходів, у
зв'язку з порушенням термінів їх
виплат, затвердженого постановою КМУ
№159 від 21.02.2001.

4. Присудити з Державного бюджету
України на користь ОСОБА_1 судові
витрати у розмірі 73 (сімдесят три) грн. 08
коп.

Покласти на відповідний
підрозділ Державної казначейської
служби України виконання постанови
суду в частині стягнення судових
витрат за рахунок бюджетних асигнувань
Державної виконавчої служби України.

Постанова набирає законної сили в
порядку, встановленим статтею 254
Кодексу адміністративного судочинства
України. Постанова може бути оскаржена
до суду апеляційної інстанції протягом
десяти днів за правилами,
встановленими статтями 185-187 КАС
України, шляхом подання через суд
першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий суддя
Н.М. Клименчук

Судді
Р.О.Арсірій

Д.А. Костенко