Справа № 826/10959/14
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2014-08-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 серпня 2014 року 15:30
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючого судді Іщука
І.О., розглянув у порядку письмового
провадження адміністративну справу
за позовомОСОБА_1до третя особаВідділу
державної виконавчої служби
Шевченківського районного управління
юстиції у м. Києві Товариство з
обмеженою відповідальністю
«Виробничо-будівельна компанія
«Мрія»проскасування постанови про
стягнення виконавчого збору, О Б С Т А В
ОСОБА_1 звернувся до Окружного
адміністративного суду м. Києва з
позовом до Відділу державної
виконавчої служби Шевченківського
районного управління юстиції у м.
Києві, в якому просить скасувати
постанову Державного виконавця
Відділу державної виконавчої служби
Шевченківського районного управління
юстиції Нідзельської Аліни Вікторівни
від 16.07.2014 р. у виконавчому провадженні
ВП № 31796050 про стягнення з ОСОБА_1
виконавчого збору в сумі 149 078, 49 грн.
В обґрунтування заявлених позовних
вимог представник позивача зазначив,
що сума боргу була сплачена позивачем
самостійно, а тому примусового
стягнення в порядку, визначеному
Законом України «Про виконавче
провадження» не відбулося, у зв'язку із
чим, не має підстав для стягнення
Представник відповідача в судовому
засіданні проти позовних вимог
заперечив та просив суд відмовити в їх
задоволенні. Зазначив, що оскільки
позивачем виконавчий збір не сплачено,
то постанова про стягнення виконавчого
збору є винесеною у відповідності до
вимог чинного законодавства.
Представник третьої особи в судовому
засіданні проти позовних вимог
Відповідно до ч. 4 ст. 122 Кодексу
адміністративного судочинства України
особа, яка бере участь у справі, має
право заявити клопотання про розгляд
справи за її відсутності. Якщо таке
клопотання заявили всі особи, які
беруть участь у справі, судовий розгляд
справи здійснюється в порядку
письмового провадження за наявними у
справі матеріалами.
В судовому засіданні 14.08.2014 р. сторони
заявили клопотання про подальший
розгляд справи за відсутності
представників сторін в порядку
письмового провадження за наявними у
справі матеріалами.
Враховуючи вищенаведене, суд вважає за
можливе здійснювати подальший розгляд
справи в порядку письмового
Розглянувши подані сторонами
документи, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд,
На виконанні у Відділі державної
виконавчої служби Шевченківського
районного управління юстиції у м. Києві
перебуває виконавче провадження ВП №
31796050 з приводу примусового виконання
виконавчого листа № 2-7232/11 (справа №
2-7232/11), виданого Шевченківським
районним судом м. Києва від 23.12.2011 р. про
стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВТБ
Банк» заборгованості за кредитним
договором № 94/07 від 14.01.2008 р. в розмірі 1
В процесі примусового виконання
рішення Шевченківського районного
суду м. Києва у справі № 2-7232/11, у зв'язку
з укладенням між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ
«Фінансова компанія «Фактор Плюс»
договору про відступлення права вимоги
грошових зобов'язань за кредитним
договором № 03.134-94/07-СК від 14.01.2008 р. та
кредитним договором № 03.142-94/07-СК від
16.01.2008 р., на забезпечення виконання
яких було укладено договір поруки №
03.134-94/07-ДП2 від 14.01.2008 р. та договір
поруки № 03.142-94/07-СК-ДП2 від 16.01.2008 р., які
підтверджують право вимоги позивача -
Публічного акціонерного товариства
«ВТБ Банк» до відповідача - ОСОБА_1,
права кредитора перейшли до ТОВ «ФК
«Фактор Плюс».

В подальшому ТОВ «ФК «Фактор Плюс»
уклало договір про відступлення права
вимоги грошових зобов'язань за
вказаними вище кредитними договорами з
ТОВ «ВБК «Мрія».

Ухвалою Шевченківського районного
суду м. Києва від 20.05.2014 р. у справі №
761/7484/14-ц було замінено первісного
стягувача ПАТ «ВТБ Банк» у виконавчому
провадженні на нового стягувача - ТОВ
«Фінансова компанія «Фактор Плюс».

Ухвалою Шевченківського районного
суду м. Києва від 17.06.2014 р. у справі №
761/7892/14-ц замінено стягувача ТОВ
«Фінансова компанія «Фактор Плюс» у
виконавчому провадженні на нового
стягувача - ТОВ «ВБК «Мрія».

В процесі проведення переговорів між
боржником ОСОБА_1, ТОВ «ПБК «Віндор» та
стягувачем ТОВ «ВБК «Мрія» було
досягнуто згоди щодо погашення
заборгованості за кредитним договором
№ 03.134-94/07-СК від 14.01.2008 р. та кредитним
договором № 03.142-94/07-СК від 16.01.2008 р., на
забезпечення виконання яких було
укладено договір поруки № 03.134-94/07-ДП2
від 14.01.2008 р. та договір поруки №
03.142-94/07-СК-ДП2 від 16.01.2008 р., які
підтверджували право вимоги
Публічного акціонерного товариства
«ВТБ Банк», а в подальшому нового
кредитора ТОВ «ВБК «Мрія» до
відповідача - ОСОБА_1 в добровільному
порядку, про що ОСОБА_1 та ТОВ «ПБК
«Віндор» було надано довідку від 17.06.2014
р. № 21.

Таким чином, заборгованість перед ТОВ
«ВБК «Мрія» щодо виконання рішення
Шевченківського районного суду від
11.05.2011 р. у цивільній справі № 2-7232/11
погашена в добровільному порядку.

На виконання заяви ТОВ «ВБК «Мрія»,
Відділом державної виконавчої служби
Шевченківського РУЮ у м. Києві було
прийнято постанову від 16.07.2014 р. про
закінчення виконавчого провадження.

16.07.2014 р. Відділом державної виконавчої
служби Шевченківського РУЮ у м. Києві
було прийнято постанову про стягнення
з ОСОБА_1 виконавчого збору у сумі 149 078,49
грн.

Позивач, вважаючи, що відповідачем при
винесенні оскаржуваної постанови не
було враховано заяву попереднього
стягувача ПАТ «ВТБ Банк» про закриття
виконавчого провадження та повернення
виконавчого документу без виконання, а
також заяву нового стягувача - ТОВ «ВБК
«Мрія» про завершення процедури
примусового виконання рішення, у
зв'язку з добровільним погашенням
боржником суми заборгованості, чим
порушено його права та законні
інтереси, звернувся до Окружного
адміністративного суду м. Києва з
позовом про скасування оскаржуваної
постанови.

Аналізуючи доводи позивача, а також
вивчивши наявні у матеріалах справи
докази, суд приходить до наступних
висновків.

Частиною 2 статті 19 Конституції України
передбачено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Розглядаючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд
виходить зі змісту положень частини 1
статті 181 Кодексу адміністративного
судочинства України, згідно з якими
учасники виконавчого провадження (крім
державного виконавця) та особи, які
залучаються до проведення виконавчих
дій, мають право звернутися до
адміністративного суду із позовною
заявою, якщо вважають, що рішенням, дією
або бездіяльністю державного
виконавця чи іншої посадової особи
державної виконавчої служби порушено
їхні права, свободи чи інтереси, а також
якщо законом не встановлено інший
порядок судового оскарження рішень,
дій чи бездіяльності таких осіб.

Отже, при визначенні юрисдикції суд
виходить з того, що до юрисдикції
адміністративних судів належать спори
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності державної виконавчої
служби при виконанні всіх виконавчих
документів, передбачених частиною
другою статті 17 Закону України «Про
виконавче провадження», крім тих,
відносно яких законом установлено
інший, виключний порядок їх оскарження.

У той же час, згідно пункту 6 постанови
Пленуму Вищого адміністративного суду
України від 13 грудня 2010 року №3 «Про
практику застосування
адміністративними судами
законодавства у справах із приводу
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності державної виконавчої
служби» з наступними змінами та
доповненнями у редакції на час
виникнення спірних правовідносин,
постанови державного виконавця про
стягнення виконавчого збору та
накладення штрафу належать до видів
відповідальності за невиконання
рішення самостійно та за невиконання
без поважних причин рішення, що
зобов'язує боржника вчинити певні дії,
та рішення про поновлення на роботі.
Виконавчий збір - це санкція
відповідальності майнового характеру,
що накладається на боржника за
невиконання рішення у строк,
встановлений для його самостійного
виконання. Для застосування
виконавчого збору виконавець приймає
постанову, яка, у разі її невиконання
самостійно, виконується примусово в
установленому Законом України «Про
виконавче провадження» порядку.

За змістом пункту 7 частини 2 статті 17
Закону України «Про виконавче
провадження» постанови державного
виконавця про стягнення виконавчого
збору, витрат на проведення виконавчих
дій та накладення штрафу є виконавчими
документами. Якщо виконавче
провадження закінчено, а виконавчий
збір, витрати на проведення виконавчих
дій або штраф не стягнуто, відповідна
постанова виділяється в окреме
провадження і підлягає виконанню в
загальному порядку.

За результатом аналізу наведених
правових норм, Вищий адміністративний
суд України дійшов висновку, що
юрисдикція адміністративних судів
поширюється на справи з приводу
оскарження постанов державного
виконавця про стягнення виконавчого
збору, витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій і накладенням штрафу,
прийнятих у виконавчих провадженнях
щодо примусового виконання усіх
виконавчих документів незалежно від
того, яким органом, у тому числі судом
якої юрисдикції, вони видані.

Умови і порядок виконання рішень судів
та інших органів (посадових осіб), що
підлягають примусовому виконанню у
разі невиконання їх у добровільному
порядку, визначає Закон України «Про
виконавче провадження» від 21.04.1999р. №
606-XIV (далі - Закон № 606-XIV).

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону
№ 606-XIV примусове виконання рішень
покладається на державну виконавчу
службу, яка входить до системи органів
Міністерства юстиції України.

Статтею 1 названого Закону визначено,
що виконавче провадження як
завершальна стадія судового
провадження та примусове виконання
рішень інших органів (посадових осіб) -
це сукупність дій органів і посадових
осіб, визначених у цьому Законі, що
спрямовані на примусове виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), які провадяться на
підставах, в межах повноважень та у
спосіб, визначених цим Законом, іншими
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до цього Закону
та інших законів, а також рішеннями, що
відповідно до цього Закону підлягають
примусовому виконанню (далі - рішення).

Відповідно до частини 2 статті 25 Закону
№ 606-XIV державний виконавець протягом
трьох робочих днів з дня надходження до
нього виконавчого документа виносить
постанову про відкриття виконавчого
провадження.

У постанові державний виконавець
вказує про необхідність боржнику
самостійно виконати рішення у строк до
семи днів з моменту винесення
постанови (у разі виконання рішення про
примусове виселення боржника - у строк
до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у
разі ненадання боржником
документального підтвердження
виконання рішення буде розпочате
примусове виконання цього рішення із
стягненням з боржника виконавчого
збору і витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій, передбачених цим
Законом.

Згідно з частиною 1 статті 27 названого
Закону у разі ненадання боржником у
строки, встановлені частиною другою
статті 25 цього Закону для самостійного
виконання рішення, документального
підтвердження повного виконання
рішення державний виконавець на
наступний день після закінчення
відповідних строків розпочинає
примусове виконання рішення.

Наведені правові норми зобов'язують
боржника добровільно виконати рішення
у строк, встановленим державним
виконавцем та повідомити про таке
виконання у цей же термін. В свою чергу,
дані норми, у разі невиконання
боржником рішення добровільно у
встановлений державним виконавцем
строк, зобов'язують державного
виконавця на наступний день після
закінчення відповідних строків
розпочати примусове виконання рішення,
тобто вчиняти певні дії, спрямовані на
примусове виконання рішення.

У той же час, перебіг строку для
добровільного виконання починається з
моменту отримання боржником постанови
про відкриття виконавчого провадження,
що в свою чергу, покладає на виконавця
обов'язок перед початком примусового
виконання рішення пересвідчитись в
отриманні боржником такої постанови.

Державним виконавцем Відділу
державної виконавчої служби
Шевченківського районного управління
юстиції у м. Києві 22.03.2012 р. винесено
постанову про відкриття виконавчого
провадження, копію якої направлено
боржнику для виконання та стягувачу до
відома.

Постановою про відкриття виконавчого
провадження боржнику надано
семиденний строк для добровільного
виконання рішення суду. У встановлений
строк рішення суду боржником не
виконано, будь-яких документів щодо
такого виконання до Відділу не надано.

Відповідно до ст. 31 Закону № 606-XIV
боржник вважається повідомленим про
відкриття виконавчого провадження,
якщо йому надіслано постанову про
відкриття виконавчого провадження за
адресою, зазначеною у виконавчому
документі.

В судовому засіданні представник
відповідача вказав на те, що постанова
про відкриття виконавчого провадження
була надіслана позивачу.

Водночас, суд зазначає, що матеріали
виконавчого провадження не містять
доказів відправлення останньої та,
відповідно, її отримання позивачем.

Однак, суд враховує, що 18.04.2012 р.
представник позивача звернувся до
Начальника Відділу ДВС
Шевченківського РУЮ в м. Києві про
надання можливості ознайомитися з
матеріалами виконавчого провадження
щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ
«ВТБ Банк» грошових коштів у розмірі
1490784,94 грн.

За таких обставин, суд вважає, що
позивач був повідомлений про відрите
виконавче провадження.

Постанова про відкриття виконавчого
провадження ВП № 31796050 сторонами в
судовому порядку не оскаржувалася.

22.03.2012 р. у зв'язку з невиконанням
боржником рішення суду у строк для
самостійного виконання, державним
виконавцем винесено постанову про
арешт майна боржника, копії якої
направлено на виконання до Державної
автомобільної інспекції м. Києва та до
БТІ м. Києва.

Державним виконавцем здійснено дії
щодо виявлення зареєстрованого на
праві власності рухомого та нерухомого
майна, на яке накладено арешт та
оголошено в розшук.

На адресу Відділу 01.08.2012 р. надійшла
заява боржника від 31.07.2012 р. з проханням
звернути стягнення на транспортний
засіб LEXUS LX 570, реєстраційний номер
НОМЕР_1, PEUGEOT PARTNER реєстраційний номер
НОМЕР_2 та нерухоме майно, а саме: групу
нежитлових приміщень № 417 з № 1 по № 19,
що знаходиться по АДРЕСА_1, мотивуючи це
правом визначення боржником предметів
на які необхідно звернути стягнення.

Виходом державного виконавця за
адресою: м. Київ, АДРЕСА_1 проведено опис
та арешт майна боржника, про що
складено відповідний акт від 02.08.2012 р.

На підставі вищенаведених дій,
відповідачем 02.08.2012 р. накладено арешт
на вищезазначене майно із внесенням
відповідних записів про обтяження до
реєстру обтяжень прав на нерухоме
майно та рухоме майно.

25.02.2013 р. призначено прилюдні торги з
реалізації арештованого нерухомого
майна боржника, які не відбулись через
відсутність зареєстрованих покупців.

18.06.2013 р. призначено прилюдні торги з
реалізації арештованого нерухомого
майна боржника, які не відбулися через
відсутність зареєстрованих покупців.

Отже, вищевказане рухоме та нерухоме
майно, на яке постановами від 16.06.2014 р.
накладено арешт та оголошено в розшук,
залишилося нереалізованим.

З огляду на викладене, суд приходить до
висновку, що відповідачем вчинялися
дії щодо з примусового виконання
виконавчого документа.

24.02.2014 р. на адресу відповідача надійшла
заява ПАТ «ВТБ Банк», з якої стало
відомо про заміну стягувача (кредитора)
на ТОВ «Фінансова компанія «Фактор
Плюс», без документального
підтвердження, та в якій банк просить
повернути виконавчий документ без
виконання.

04.07.2014 р. із заяви ТОВ «Фінансова
компанія «Фактор Плюс» та ухвали
Шевченківського районного суду м.
Києва відповідачу стало відомо про
зміну стягувача на ТОВ «БВК «Мрія».

04.07.2014 р. на адресу відповідача надійшла
заява стягувача про закінчення
виконавчого провадження на підставі п.
8 ст. 49 Закону № 606-XIV.

Відповідно до частини 1 статті 28 Закону
№ 606-XIV у разі невиконання боржником
рішення майнового характеру у строк,
встановлений частиною другою статті 25
цього Закону для самостійного його
виконання, постановою державного
виконавця з боржника стягується
виконавчий збір у розмірі 10 відсотків
суми, що підлягає стягненню, або
вартості майна боржника, що підлягає
передачі стягувачу за виконавчим
документом.

Частиною 2 названої правової норми
також закріплено виключний перелік
виконавчих документів, під час
виконання яких виконавчий збір не
стягується, а саме: про конфіскацію
майна, стягнення періодичних платежів,
стягнення виконавчого збору,
накладення арешту на майно для
забезпечення позовних вимог,
відшкодування витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій, і стягнення штрафів,
накладених відповідно до вимог цього
Закону, а також у разі виконання рішень
у порядку, встановленому Законом
України «Про гарантії держави щодо
виконання судових рішень».

За таких обставин, а також враховуючи
приписи частини 1 статті 6 Закону № 606-XIV,
якою закріплено, що державний
виконавець зобов'язаний
використовувати надані йому права
відповідно до закону і не допускати у
своїй діяльності порушення прав та
законних інтересів фізичних і
юридичних осіб, суд приходить до
висновку про відсутність правових
підстав для визнання оскаржуваної
постанови про стягнення виконавчого
збору ВП № 31796050 від 16.07.2014 року
незаконною та її скасування.

Додатково суд вважає за необхідне
зазначити, що відповідно до пункту 6
постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України від 13
грудня 2010 року №3 «Про практику
застосування адміністративними судами
законодавства у справах із приводу
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності державної виконавчої
служби» з наступними змінами та
доповненнями у редакції на час
виникнення спірних правовідносин,
виконавчий збір визначено як санкцію
відповідальності майнового характеру,
що накладається на боржника за
невиконання рішення у строк,
встановлений для його самостійного
виконання.

Враховуючи те, що позивачем не було в
добровільному порядку у строк,
визначений постановою про відкриття
виконавчого провадження, виконано
виконавчий документ, суд приходить до
висновку про правомірність рішення
суб'єкта владних повноважень щодо
стягнення виконавчого збору.

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого: 1) суд вирішує
справи відповідно до Конституції та
законів України, а також міжнародних
договорів, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України; 2) суд
застосовує інші нормативно-правові
акти, прийняті відповідним органом на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно частини першої статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 69 Кодексу
адміністративного судочинства України
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Відповідно до статті 70 Кодексу
адміністративного судочинства України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмету доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмету доказування.
Обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Відповідно до частини 2 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Доказів, які б спростували доводи
відповідача, позивачем суду не надано.

Оцінивши докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, враховуючи всі наведені
обставини, Окружний адміністративний
суд міста Києва вважає позовні вимоги
необґрунтованими, а позов таким, що не
підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства України
судові витрати не підлягають
поверненню.

Враховуючи вищезазначене, керуючись
статтями 69-71, 94, 160-163, 167, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

У позові ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили
відповідно до статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Суддя
І.О. Іщук