Справа № 826/10761/14
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2014-08-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 11/220
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(в порядку письмового провадження)

м. Київ

20 серпня 2014 року 11:00 №
826/10761/14

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі судді Клочкової Н.В.,
розглянувши у порядку письмового
провадження адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Онікс-ЛТД" до
Державної податкової інспекції у
Шевченківському районі Головного
управління Міндоходів у місті Києва
про визнання протиправним та
скасування податкового повідомлення -
рішення від 14.07.2014 № , В С Т А Н О В И
В:

Товариства з обмеженою
відповідальністю "Онікс-ЛТД" (далі -
позивач) звернулося до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
позовом до державної податкової
інспекції у Шевченківському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві (далі - відповідач) про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення - рішення від
14.07.2014 № .

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 28.07.2014 року
відкрито провадження в
адміністративній справі № 826/10761/14.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 28.07.2014 року
закінчено підготовче провадження та
призначено справу до судового
розгляду.

В судовому засіданні 13.08.2014 представник
позивача підтримав позовні вимоги з
підстав, викладених у позовній заяві,
та просив задовольнити позов у повному
обсязі.

Представник відповідача у судове
засідання не з'явився, хоча був
повідомлений про дату, час та місце
судового засідання по справі.

Згідно ч. 6 ст. 128 Кодексу
адміністративного судочинства України
якщо немає перешкод для розгляду
справи у судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином повідомлені
про дату, час і місце судового розгляду,
суд має право розглянути справу у
письмовому провадженні у разі
відсутності потреби заслухати свідка
чи експерта.

Враховуючи положення ч. 6 ст. 128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, беручи до уваги відсутність
потреби заслухати свідка чи експерта, в
судовому засіданні 13.08.2014 суд ухвалив
перейти до розгляду справи в
письмовому провадженні.

Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, Окружний адміністративний суд
міста Києва, встановив.

На підставі наказу ДПІ у
Шевченківському районі ГУ Міндоходів у
м. Києві від 19.06.2014 року № 520 та на
підставі пп. 78.1.1 п. 78.1 ст. 78 Податкового
кодексу України (далі - ПК України),
проведено документальну позапланову
невиїзну перевірку ТОВ "Онікс-ЛТД" () з питань дотримання вимог
податкового законодавства при
здійсненні фінансово-господарських
взаємовідносин з ТОВ "Семикс" (), за результатом якої
складено акт перевірки від 27.06.2014 №
1195/26-59/22-09/23510152 (Т. 1, арк. 9-20).

Відповідачем за результатами
перевірки встановлені наступні
порушення податкового законодавства:

- п. 198.1, 198.6 ст. 198, п. 201.4, п. 201.6, 201.8 ст. 201 ПК
України, в результаті чого занижено ПДВ
на загальну суму 187 679,69 грн.

На підставі складеного акту перевірки
від 27.06.2014 № 1195/26-59/22-09/23510152 ДПІ у
Шевченківському районі ГУ Міндоходів у
м. Києві винесло податкове
повідомлення-рішення від 14.07.2014 №
, яким збільшено суму грошового
зобов'язання з ПДВ в розмірі 234 599,61 грн.,
в т.ч. за основним платежем - 187 679,69грн.
та за штрафними санкціями - 46 919,92 грн.
(Т. 1, арк. 21).

Не погоджуючись з вищевказаними
висновками податкового органу, позивач
оскаржив їх в адміністративному
порядку та подав заперечення на акт
перевірки від 27.06.2014 № 1195/26-59/22-09/23510152 (Т.
1, арк. 22-24).

Листом ДПІ у Шевченківському районі ГУ
Міндоходів у м. Києві від 10.07.2014 №
8926/10/26-59-22-09 за розглядом заперечень
позивача на акт перевірки податкове
повідомлення-рішення від 14.07.2014 №
залишено без змін (Т. 1, арк. 25-30).

Як вбачається з матеріалів справи,
підставою для прийняття відповідачем
оскаржуваного податкового
повідомлення - рішення стали:

- акт ДПІ у Печерському районі ГУ
Міндоходів у м. Києві від 03.04.2014 №
1012/26-55-22-07/38348306 про неможливість
проведення зустрічної звірки ТОВ
"Семикс" () щодо
підтвердження господарських
взаємовідносин за період з 01.01.2014 по
28.02.2014 (Т. 3, арк. 222-285).

Згідно даного акту вбачається, що до
ДПІ у Печерському районі ГУ Міндоходів
у м. Києві надійшов висновок податкової
міліції від 02.04.2014, відповідно до якого -
встановлено відсутність суб'єкта
господарювання за місцезнаходженням,
непричетність посадових осіб до
діяльності товариства, оскільки,
згідно результатів почеркознавчих
експертиз № 141 від 27.03.2014 (м. Бровари)
вказано, що підпис від імені ОСОБА_1, в
реєстраційній картці на проведення
державної реєстрації, утворення шляхом
застосування нової юридичної особи
виконано однією особою, а підпис від
імені ОСОБА_1 в протоколі № 2 загальних
зборів учасників ТОВ "Семикс" від 10.03.2014,
виконано іншою особою.

У зв'язку з чим, податковий орган дійшов
висновку, що ТОВ "Семикс" здійснювало
діяльність спрямовану на здійснення
операцій пов'язаних з наданням
податкової вигоди третім особам,
оскільки ТОВ "Семикс" документально не
підтвердило задекларовані податкові
зобов'язання з ПДВ та податковий кредит
за період січень - лютий 2014 року, таким
чином, правочини, укладені ТОВ "Семикс"
з контрагентами порушують публічний
порядок, суперечать інтересам держави
та суспільства, вчинені з метою
приховування сплати податків третіх
осіб.

Враховуючи, що ТОВ "Онікс-ЛТД"
задекларувало податковий кредит з ПДВ
по господарським взаємовідносинам з
ТОВ "Семикс", податковий орган дійшов
висновку, що податкові накладні
складені ТОВ "Семикс" не можуть
прийматися до уваги, оскільки складені
не у відповідності до норм чинного
законодавства і не можуть
підтверджувати правомірність
віднесення до податкового кредиту ТОВ
"Онікс-ЛТД" суму ПДВ в розмірі 187 679,69
грн. за січень 2014 року.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді всіх обставин
справи в їх сукупності, та враховуючи,
що кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
суд прийшов до переконання про відмову
у задоволенні позовних вимог виходячи
з наступних міркувань.

Засади регулювання, організації,
ведення бухгалтерського обліку та
складання фінансової звітності в
Україні врегульовані Законом України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" від 16.07.1999 № 996-XIV
(далі - Закон № 996-XIV). Відповідно до
статті 9 розділу 3 Закону № 996-XIV
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Господарські операції, як
зазначено в пункті 5 статті 9 цього
Закону, повинні бути відображені в
облікових регістрах у тому звітному
періоді, в якому вони були здійснені.
Відповідно до статті 11 Закону, на
основі даних бухгалтерського обліку
підприємства зобов'язані складати
фінансову звітність.

Як зазначено в листі Вищого
адміністративного суду України від
02.06.2011 № 742/11/13-11, з метою встановлення
факту здійснення господарської
операції, формування витрат для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток підприємства або
податкового кредиту з податку на
додану вартість належить з'ясувати,
зокрема, такі обставини: рух активів у
процесі здійснення господарської
операції; установлення спеціальної
податкової правосуб'єктності
учасників господарської операції та
установлення зв'язку між фактом
придбання товарів (послуг), спорудження
основних фондів, імпортом товарів
(послуг), понесенням інших витрат і
господарською діяльністю платника
податку

Згідно частини 1 статті 3 Закону № 996-ХІV
метою ведення бухгалтерського обліку і
складання фінансової звітності є
надання користувачам для прийняття
рішень повної, правдивої та
неупередженої інформації про
фінансове становище, результати
діяльності та рух грошових коштів
підприємства.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону
№ 996-ХІV підставою для бухгалтерського
обліку господарських операцій є
первинні документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Визначення терміну "первинний
документ" наведено у статті 1 Закону №
996-ХІV: первинний документ - документ,
який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення.

Частиною 2 статті 9 даного Закону
встановлено, що первинні та зведені
облікові документи можуть бути
складені на паперових або машинних
носіях і повинні мати такі обов'язкові
реквізити: назву документа (форми); дату
і місце складання; назву підприємства,
від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Згідно пункту 198.3 статті 198 ПК України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК
України право на віднесення сум
податку до податкового кредиту
виникає, зокрема, у разі здійснення
операцій з придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та послуг.

Пунктом 198.2 статті 198 ПК України
передбачено, що датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг або
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

При цьому, відповідно до пункту 201.8
статті 201 ПК України право на
нарахування податку та складання
податкових накладних надається
виключно особам, зареєстрованим як
платники податку в порядку,
передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Згідно підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті
14 ПК України податковим кредитом є
сума, на яку платник податку на додану
вартість має право зменшити податкове
зобов'язання звітного (податкового)
періоду, визначена згідно розділу V
цього Кодексу.

Відповідно до пункту 187.1 статті 187 ПК
України датою виникнення податкових
зобов'язань з постачання
товарів/послуг вважається дата, яка
припадає на податковий період,
протягом якого відбувається будь-яка з
подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від
покупця/замовника на банківський
рахунок платника податку як оплата
товарів/послуг, що підлягають
постачанню, а у разі постачання
товарів/послуг за готівку - дата
оприбуткування коштів у касі платника
податку, а в разі відсутності такої -
дата інкасації готівки у банківській
установі, що обслуговує платника
податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі
експорту товарів - дата оформлення
митної декларації, що засвідчує факт
перетинання митного кордону України,
оформлена відповідно до вимог митного
законодавства, а для послуг - дата
оформлення документа, що засвідчує
факт постачання послуг платником
податку.

Пунктом 198.1 статті 198 ПК України
передбачено, що право на віднесення сум
податку до податкового кредиту виникає
у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів
(у тому числі в разі їх ввезення на
митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України;

г) ввезення необоротних активів на
митну територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Крім цього, відповідно до пункту 198.6
статті 198 ПК України не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
або оформлені з порушенням вимог чи не
підтверджені митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Положеннями пункту 201.10 статті 201 ПК
України передбачено, що податкова
накладна видається платником податку,
який здійснює операції з постачання
товарів (послуг), на вимогу їх покупця,
та є підставою для нарахування
податкового кредиту.

Із системного аналізу положень цих
норм законодавства України вбачається,
що право на формування податкового
кредиту з податку на додану вартість
виникає у платника податків за
наступних умов: наявності у сторін
спеціальної податкової
правосуб'єктності (особа, що видає
податкову накладну, повинна бути
зареєстрованою як платник податку на
додану вартість); фактичного
(реального) здійснення оподатковуваних
операцій постачальником на користь
покупця; наявності
причинно-наслідкового зв'язку між
операцією з придбання товарів чи
послуг та потребою використання в
господарській діяльності;
документального підтвердження факту
здійснення господарської операції
сукупністю належним чином складених
(оформлених) первинних та інших
документів (у т.ч. платіжних), які
супроводжують операції певного виду та
підтверджують їх фактичне виконання;
наявності у покупця належним чином
складеної податкової накладної, яка
має усі обов'язкові реквізити.

Отже, виникнення права платника
податку на податковий кредит є
наслідком фактичного проведення
господарської операції, яка є об'єктом
оподаткування податком на додану
вартість, за наявності первинних
документів.

Крім того, в інформаційному листі
Вищого адміністративного суду України
№ 742/11/13-11 від 02.06.2011 зазначено, що судам
належить звертати особливу увагу на
дослідження обставин реальності
здійснення господарських операцій
платника податку, на підставі яких
таким платником були сформовані дані
податкового обліку. При цьому приймати
на підтвердження даних податкового
обліку можна лише достовірні первинні
документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

З метою встановлення факту здійснення
господарської операції, формування
витрат для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість судам належить
з'ясовувати рух активів у процесі
здійснення господарської операції.

При цьому, дослідженню підлягають усі
первинні документи, які належить
складати залежно від певного виду
господарської операції: договори, акти
виконаних робіт, документи про
перевезення, зберігання товарів тощо.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, між ТОВ "Онікс-ЛТД", в
особі директора ОСОБА_2 (Покупець) та
ТОВ "Семикс", в особі директора ОСОБА_1
(Постачальник) було укладено договір
довгострокового постачання товарів №
131018 від 18.10.2013 (Т. 3, арк. 176-178).

Згідно даного договору, постачальник
зобов'язується поставити і передати на
умовах товар у власність покупця, а
покупець приймає та оплачує товар в
асортименті, кількості та за цінами,
вказаними в накладних, що засвідчують
передачу-приймання товару від
постачальника до покупця.

П. 2.1, 2.3 договору визначено, що
постачальник зобов'язується прийняти
від покупця замовлення, яке повинно
містити асортимент та кількість
товару, наданого засобами електронного
чи факсимільного зв'язку або іншим
зручним способом на поставку товару,
погодити його не пізніше 5-ти
календарних днів з дня отримання
замовлення та здійснити поставку
відповідно до умов поставки DDP
(відповідно до Інкотермс).

На підтвердження реальності
господарських операцій за вище
зазначеним договором позивачем надано
до суду: додаток № 1 (специфікація),
довідка з ЄДРПОУ (зазначено, що
директором ТОВ "Семикс" значиться
ОСОБА_1), свідоцтво про реєстрацію ТОВ
"Семикс" платником ПДВ, довідку про
взяття на облік ТОВ "Семикс" у
податкових органах (Т. 3, 179-182), видаткові
накладні та податкові накладні (Т. 3,
арк. 183-202), платіжні доручення проведені
банком (Т. 1, арк. 42-45).

Крім того, позивач надав суду копії
документів, що підтверджують факт
подальшої реалізації робіт (послуг) та
свідчать про наявність господарської
мети при здійсненні операцій з
придбання робіт (послуг) у ТОВ "Семикс"
(Т. 1, арк. 94-183, Т. 2, арк. 1-218, Т. 3, арк. 1-174).

Проте, суд зазначає, що позивачем не
були надані замовлення на поставку
товару, згідно умов договору, крім того,
із видаткових накладних вбачається, що
товар був отриманий ОСОБА_4 технік за
довіреністю № 1 від 08.01.2014, проте,
позивач не надав копію витягу із
журналу виданих довіреностей для
підтвердження факту повноважень у
даної особи для отримання товару.

Позиція відповідача ґрунтується на
акті ДПІ у Печерському районі ГУ
Міндоходів у м. Києві від 03.04.2014 №
1012/26-55-22-07/38348306 про неможливість
проведення зустрічної звірки ТОВ
"Семикс" та висновку податкової міліції
від 02.04.2014, відповідно до якого, згідно
результатів почеркознавчих експертиз
№ 141 від 27.03.2014 (м. Бровари) вказано, що
підпис від імені ОСОБА_1, в
реєстраційній картці на проведення
державної реєстрації, утворення шляхом
застосування нової юридичної особи
виконано однією особою, а підпис від
імені ОСОБА_1 в протоколі № 2 загальних
зборів учасників ТОВ "Семикс" від 10.03.2014,
виконано іншою особою, у зв'язку із чим
ТОВ "Онікс-ЛТД" не мало права
враховувати видані ТОВ "Семикс"
податкові накладні під час формування
податкового кредиту.

Враховуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку, що податковий
орган, вірно визначив правопорушення у
ТОВ "Онікс-ЛТД", оскільки для
підтвердження даних податкового
обліку можуть братися до уваги лише ті
первинні документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції, мають всі необхідні
реквізити та відповідають вимогам ч. 2
ст. 9 Закону № 996-ХІV, згідно якої
первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Здійснюючи правовий аналіз
обґрунтованості висновків податкового
органу щодо нікчемності правочинів,
укладених між позивачем та
контрагентами, суд вважає за необхідне
зазначити наступне.

Одним із юридичних елементів дійсності
правочину є його спрямування на
реальне настання правових наслідків,
обумовлених ним. При цьому в первинних
документах, які є підставою для
бухгалтерського обліку, фіксуються
дані лише про фактично здійснені
господарські операції. В свою чергу
дані бухгалтерського обліку та
податкового обліку відображуються у
податкових деклараціях платників
податків.

Вирішення спорів, пов'язаних із
правомірністю формування платниками
податку валових витрат та податкового
кредиту потребує встановлення всіх
обставин, що підтверджують реальне
здійснення господарських операцій, на
підставі яких визначено суми
податкового кредиту та валових
витрат підприємства.

За вимогами цивільного законодавства
існує презумпція правомірності
правочину (ст. 204 ЦК України). Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оскаржуваний правочин). До
оскаржуваних правочинів належить
зокрема фіктивний правочин, який
вчинено без наміру створення правових
наслідків, які обумовлювалися цим
правочином. Фіктивний правочин
визнається судом недійсним (ст. 234 ЦК
України).

Відповідно до статті 228 ЦК України
правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

У складі цивільного правопорушення,
передбаченого ст. 228 ЦК України
міститься обов'язкова ознака -
специфічна мета - порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Наявність мети,
включеної до складу правопорушення
підлягає обов'язковому доведенню.

Мета юридичної особи має бути доведена
через мету відповідного керівника -
фізичної особи, яка на момент укладання
угоди виконувала представницькі
функції за статутом (положенням) або за
довіреністю. Слід зазначити, що
наявність мети зазначеної в диспозиції
ст. 228 ЦК України у фізичної особи тягне
кримінальну відповідальність за
відповідними статтями кримінального
кодексу України за скоєний злочин,
замах на злочин або готування до
злочину. Такі обставши можуть бути
доведені лише обвинувальним вироком.

Статтею 207 Господарського кодексу
України передбачено, що господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.
Недійсною може бути визнано також
нікчемну умову господарського
зобов'язання, яка самостійно або в
поєднанні з іншими умовами
зобов'язання порушує права та законні
інтереси другої сторони або третіх
осіб. Нікчемними визнаються, зокрема,
такі умови типових договорів і
договорів приєднання, що: виключають
або обмежують відповідальність
виробника продукції, виконавця робіт
(послуг) або взагалі не покладають на
зобов'язану сторону певних обов'язків;
допускають односторонню відмову від
зобов'язання з боку виконавця або
односторонню зміну виконавцем його
умов; вимагають від одержувача товару
(послуги) сплати непропорційно
великого розміру санкцій у разі
відмови його від договору і не
встановлюють аналогічної санкції для
виконавця.

Таким чином, необхідними умовами для
визнання угоди недійсною є її
укладання з метою, що завідомо
суперечною інтересам держави і
суспільства та наявність умислу хоча б
у однієї із сторін щодо настання
відповідних наслідків.

В ході розгляду даної справи в суді
відповідачем було пред'явлено до суду
належні докази нікчемності правочинів,
укладених між ТОВ "Онікс-ЛТД" та ТОВ
"Семикс", а саме: висновок податкової
міліції від 02.04.2014, відповідно до якого,
згідно результатів почеркознавчих
експертиз № 141 від 27.03.2014 (м. Бровари)
вказано, що підпис від імені ОСОБА_1, в
реєстраційній картці на проведення
державної реєстрації, утворення шляхом
застосування нової юридичної особи
виконано однією особою, а підпис від
імені ОСОБА_1 в протоколі № 2 загальних
зборів учасників ТОВ "Семикс" від 10.03.2014,
виконано іншою особою.

Податковий кредит позивача за період,
що перевірявся, сформований на
підставі податкових накладних
отриманих від ТОВ "Семикс", які виписані
директором ОСОБА_1 та містяться в
матеріалах справи.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК
України не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними або оформлені з
порушенням вимог чи не підтверджені
митними деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу).

У зв'язку з чим, позивач не мав права
формувати податковий кредит на
підставі виданих директором ОСОБА_1 від
імені ТОВ "Семикс" податкових
накладних, оскільки документи складені
з порушенням норм законодавства, так як
згідно висновку податкової міліції від
02.04.2014 вказано, що підпис від імені
ОСОБА_1, в реєстраційній картці на
проведення державної реєстрації,
утворення шляхом застосування нової
юридичної особи виконано однією
особою, а підпис від імені ОСОБА_1 в
протоколі № 2 загальних зборів
учасників ТОВ "Семикс" від 10.03.2014,
виконано іншою особою.

Згідно частини першої статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідач довів суду правомірність
прийнятого податкового повідомлення -
рішення від 14.07.2014 № .

Зважаючи на викладене, суд дійшов
висновку про відмову у задоволенні
позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 2, 69-71, 94, 158-163, 167, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Відмовити у задоволенні позову
товариства з обмеженою
відповідальністю "Онікс-ЛТД" повністю.

2. Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю "Онікс-ЛТД" () решту суми судового збору
у розмірі 2 861,99 грн. (дві тисячі триста
вісімсот шістдесят одну грн. 99 коп.) на
розрахунковий рахунок № 4007 у ГУ
ДКСУ у місті Києві, код 38004897, МФО 820019,
код класифікації доходів бюджету 22030001.

Постанова набирає законної сили згідно
ст. 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, після закінчення
строку на апеляційне оскарження,
встановленого Кодексом
адміністративного судочинства
України, якщо постанова не оскаржена в
апеляційному порядку. У разі подання
апеляційної скарги судове рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції протягом десяти
днів за правилами, встановленими ст.ст.
185-187 Кодексу адміністративного
судочинства України, шляхом подання
через суд першої інстанції апеляційної
скарги.

Суддя
Н.В. Клочкова