Справа № К/9991/22482/12-С
Суддя: Гончар Л.Я.
Дата ухвалення: 2014-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 серпня 2014 року м. Київ
К/9991/22482/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Головуючої: Гончар Л.Я.,

Суддів: Конюшка К.В.,

Донця О.Є.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні адміністративну справу за
касаційною скаргою Київського
міського центру зайнятості на
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 06 липня 2011 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 14 лютого 2012
року у справі за позовом Київського
міського центру зайнятості до ОСОБА_2
про стягнення незаконно отриманих
коштів,

в с т а н о в и л а:

Київський міський центр зайнятості
звернувся до суду з позовом про
стягнення з ОСОБА_2 незаконно отриманих
коштів в розмірі 3 114,49 грн.

Позовні вимоги мотивовано наявністю
факту умисного невиконання
застрахованою особою обов'язку щодо
повідомлення центру зайнятості про
наявність обставин, які впливають на
умови виплати їм забезпечення та
надання соціальних послуг, що є
підставою для стягнення суми
виплаченого забезпечення та вартості
наданих соціальних послуг. Так,
позивачем вказано, що ОСОБА_2 незаконно
отримала матеріальну допомогу по
безробіттю в розмірі 3 114,49 грн.,
оскільки під час перебування на обліку
у Дніпровському районному центрі
зайнятості як безробітна працювала у
суб'єкта підприємницької діяльності
ОСОБА_4 та отримувала заробітну плату.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
06 липня 2011 року, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 14 лютого 2012
року, у задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі Київський
міський центр зайнятості з посиланням
на порушення судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати оскаржувані судові
рішення та ухвалити нове рішення про
задоволення позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді Вищого
адміністративного суду України
стосовно обставин, необхідних для
прийняття рішення судом касаційної
інстанції, перевіривши і обговоривши
доводи касаційної скарги, правильність
правової оцінки обставин справи та
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів вважає, що скарга не
підлягає задоволенню з огляду на
наступне.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та матеріалами справи
підтверджено, що 17.09.2008 ОСОБА_2
звернулася до Дніпровського районного
центру зайнятості із заявою про
надання статусу безробітної з виплатою
допомоги по безробіттю, в якій
зазначила, що не є найманим
працівником, не укладала договір
цивільно-правового характеру, не
отримує пенсію на пільгових умовах і не
зареєстрована як фізична
особа-підприємець.

Наказом Дніпровського районного
центру зайнятості від 17.09.2008 №9424
відповідачу надано статус безробітної
та призначено допомогу по безробіттю
відповідно до статей 22 та 23 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування на
випадок безробіття» та пункту 2.1
Порядку надання допомоги по
безробіттю, у тому числі одноразової її
виплати для організації безробітними
підприємницької діяльності,
затвердженого наказом Міністерства
праці та соціальної політики України
від 20.11.2000 №307.

Наказом Дніпровського районного
центру зайнятості від 14.09.2009 №13540
ОСОБА_2 знято з обліку у зв'язку із
самостійним працевлаштуванням.

Згідно з довідкою-розрахунком від
10.09.2011 №551-07/23/2 відповідач за період з
01.07.2009 по 06.09.2009 отримано допомогу по
безробіттю та індексацію в розмірі 3
114,49 грн.

Згідно з наданими листом Державної
податкової інспекції у Дніпровському
районі м. Києва від 28.01.2011 №6/29-223/1
відомостями з центральної бази даних
Державного реєстру фізичних осіб
Державної податкової адміністрації
України про суми виплачених доходів
відповідача в період з 01.01.2009 по 30.09.2010,
ОСОБА_2 отримано заробітну плату.

Листом Дніпровського районного центру
зайнятості від 11.02.2011 №581-07/23
відповідачеві направлено вимогу про
перерахування на розрахунковий
рахунок Київського міського центру
зайнятості коштів в розмірі 3 114,49 грн.,
які були отримані ОСОБА_2 під час
перебування на обліку в Дніпровському
районному центрі зайнятості як
безробітної.

У зв'язку з відсутністю факту
добровільної сплати відповідачем
зазначених коштів, центр зайнятості
звернувся до суду із даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з позицією якого
погодився суд апеляційної інстанції,
виходив з недоведеності з боку
позивача наявності обставин, з якими
стаття 36 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття" пов'язує наявність підстав
для стягнення виплаченого
забезпечення. Так, судами попередніх
інстанцій із посиланням на докази,
досліджені під час судового розгляду
справи, встановлено факт відсутності
фактичних трудових відносин між
суб'єктом підприємницької діяльності
ОСОБА_4 та відповідачем під час
перебування останньої на обліку в
центрі зайнятості як безробітної.

Згідно з частиною 1 статті 1 Закону
України "Про зайнятість населення",
чинного на момент виникнення спірних
правовідносин зайнятість - це
діяльність громадян, пов'язана із
задоволенням особистих та суспільних
потреб і така що як правило, приносить
їм доход у грошовій або іншій формі.

У відповідності до пункту "а" частини 3
статті 1 Закону України "Про зайнятість
населення" в Україні до зайнятого
населення належать громадяни, що
проживають на території держави на
законних підставах, зокрема, працюючі
по найму на умовах повного або
неповного робочого дня (тижня) на
підприємствах, в установах і
організаціях, незалежно від форм
власності, у міжнародних та іноземних
організаціях в Україні і за кордоном у
фізичних осіб.

За приписами частини першої статті 2
Закону України "Про зайнятість
населення" безробітними визнаються
працездатні громадяни працездатного
віку, які через відсутність роботи не
мають заробітку або інших передбачених
законодавством доходів і
зареєстровані у державній службі
зайнятості як такі, що шукають роботу,
готові та здатні приступити до
підходящої роботи. Безробітними
визнаються також інваліди, які не
досягли пенсійного віку, не працюють та
зареєстровані як такі, що шукають
роботу.

Відповідно до статті 11 Закону України
"Про зайнятість населення" громадяни
мають право на соціальний захист у
сфері зайнятості згідно із
законодавством України про зайнятість.
Особи, визнані у встановленому порядку
безробітними, мають право на одержання
допомоги по безробіттю.

За приписами вимог частин 2 і 3 статті 36
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття" застраховані особи,
зареєстровані в установленому порядку
як безробітні, зобов'язані своєчасно
подавати відомості про обставини, що
впливають на умови виплати їм
забезпечення та надання соціальних
послуг.

Сума виплаченого забезпечення та
вартості наданих соціальних послуг
застрахованій особі внаслідок
умисного невиконання нею своїх
обов'язків та зловживання ними
стягується з цієї особи відповідно до
законодавства України з моменту
виникнення обставин, що впливають на
умови виплати їй забезпечення та
надання соціальних послуг.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що підставою звернення
позивача із вказаним позовом є
встановлений центром зайнятості факт
працевлаштування відповідача та
отримання нею заробітної плати під час
перебування на обліку в центрі
зайнятості як безробітної, що
ґрунтується на даних органу державної
податкової служби щодо розміру сум
доходу, нарахованого (сплаченого)
суб'єктом підприємницької діяльності
ОСОБА_4 на користь платників податків
та сум утриманого з них податку.

У той же час, судами попередніх
інстанцій із посиланням на докази,
досліджені під час судового розгляду
справи, у тому числі, пояснення суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_4
щодо відсутності між ним та
відповідачем будь-яких трудових
відносин; уточнюючий податковий
розрахунок сум доходу, нарахованого
(сплаченого) на користь платників
податку, і сум утриманого з них податку
за формою 1-ДФ, наданого суб'єктом
підприємницької діяльності-фізичною
особою ОСОБА_4 за ІІІ квартал 2009 року;
відомості трудової книжки відповідача,
відсутність укладеного та
зареєстрованого трудового договору
між відповідачем та суб'єктом
підприємницької діяльності ОСОБА_4,
розбіжності в даних органу державної
податкової служби щодо періоду, за який
відповідачеві нараховувалась
заробітна плата, встановлено
відсутність фактичних трудових
відносин із суб'єктом підприємницької
діяльності ОСОБА_4 та ОСОБА_2 під час
перебування останньої на обліку в
центрі зайнятості як безробітної.

Враховуючи викладене, зважаючи на
обставини справи, встановлені судами
попередніх інстанцій, виходячи з меж
касаційного перегляду, встановлених
частиною першою статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів погоджується
із позицією судів попередніх інстанцій
щодо недоведеності з боку позивача
наявності обставин, з якими стаття 36
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття" пов'язує наявність підстав
для стягнення виплаченого
забезпечення, у зв'язку з чим вказує на
обґрунтованість висновків судів щодо
відсутності підстав для задоволення
позову.

Доводи касаційної скарги висновків
судів першої та апеляційної інстанцій
не спростовують.

Правова оцінка встановлених обставин
справи судами першої та апеляційної
інстанцій дана вірно, порушень норм
матеріального чи процесуального права
при ухваленні оскаржуваних судових
рішень судами не допущено.

Відповідно до частини третьої статті
220-1 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної
інстанції відхиляє касаційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

Керуючись статтями 160, 167, 220, 220-1, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів ,-

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Київського міського
центру зайнятості відхилити, а
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 06 липня 2011 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 14 лютого 2012
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута в порядку
ст.ст.235-2391 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Судді: