Справа № 826/1338/14
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2014-08-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

826/1338/14

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

20 серпня 2014 року № 826/1338/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Келеберди В.І. розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом

Комунального підприємства "Київський метрополітен"

до

Управління охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської державної адміністрації)

треті особи без самостійних вимог на предмет спору: Департамент комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), комунальне підприємство «Київреклама»

про

визнання протиправною та скасування постанови

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідач, приймаючи дану постанову, перевищив свої повноваження.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 11.03.2014 у справі №826/1338/14 відмовлено в задоволенні позовних вимог КП «Київській метрополітен» до Управління охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), треті особи без самостійних вимог на предмет спору: Департамент комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), Комунальне підприємство "Київреклама" про скасування постанови.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 27.05.2014 згадувану постанову залишено без змін.

В подальшому, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 15.07.2014 вказані вище постанову та ухвалу скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою від 31.07.2014 справу прийнято до провадження та призначено до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивача наполягав на задоволенні позовних вимог.

Відповідач - Управління охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) – заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав викладених у письмових запереченнях, які долучено до матеріалів справи.

Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору - Департамент комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) – в судому засіданні надав пояснення по суті позовних вимог.

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Комунальне підприємство "Київреклама" – надала суду письмові пояснення по суті позовних вимог, з яких вбачається, що саме на позивача (балансоутримувача) покладено обов’язок при укладанні договорів, отримати від контрагентів всі визначені законодавством погодження.

Відповідач явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, хоча був належним чином повідомлений про час, дату та місце судового вирішення справи.

Згідно з частиною 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Суд, встановивши відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, керуючись частиною 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, ухвалив розглядати справу у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення їх представників, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачу на праві господарського відання належить майно київського метрополітену, в тому числі станції метро: “Університет”, “Хрещатик”, “Вокзальна”, “Арсенальна”.

Судом встановлено, що рішенням Київського міськвиконкому від 21.01.1986 №49 комплекси станцій «Хрещатик», «Вокзальна», «Арсенальна», «Університет» включено до переліку пам'яток архітектури і монументального мистецтва місцевого значення, охоронний № 169, включено до Зводу пам'яток історії та культури України.

Крім того, в матеріалах справи наявні копії паспортів пам’ятника історії та культури СССР, згідно яких з 1960 року станції метро «Хрещатик», «Вокзальна», «Університет» визнані пам’ятниками історії та культури союзної республіки Україна. Також,

Представниками Управління охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) 06.12.2013 проведено візуальне обстеження та здійснено фото фіксацію комплексів станцій метрополітену “Арсенальна”, “Вокзальна”, Університет”, “Хрещатик” та складено відповідні акти, у яких зафіксовано факт розміщення рекламних і торгових об’єктів, банкоматів і терміналів у приміщеннях зазначених станцій та зміни освітлювального обладнання на балюстрадах ескалатора без погодження відповідного органу культурної спадщини.

На підставі проведеної перевірки відповідач склав акт від 26.12.2013 №29 про вчинення правопорушення, згідно якого позивача визнано винним у порушенні вимог законодавства у сфері охорони культурної спадщини, а саме: статей 23, 24, 25 Закону України “Про охорону культурної спадщини” в частині проведення робіт на станціях метрополітену із встановленням рекламних засобів та торгівельних об’єктів за відсутності охоронних договорів та без погодження з відповідним органом виконавчої влади.

На підставі акту перевірки прийнято постанову від 10.01.2014 №13-14 на підставі положень пункту 20 статті 6, статей 44, 45 Закону України «Про охорону культурної спадщини», якою на Комунальне підприємство «Київреклама» (надалі позивач) накладено фінансові санкції у вигляді штрафу на загальну суму 187 000,00 грн.

Твердження позивача про невідповідність форми постанови від 10.01.2014 №13-14 вимогам наказу Мінкульту України від 23.09.2011 №796/16-11 та наказу Управління охорони пам’яток історії, культури та історичного середовища Київської міської державної адміністрації від 28.12.2001 №185 «Про затвердження тимчасових типових форм інспекційних документів» на думку суду не свідчить про протиправність оскарженої постанови, оскільки недоліки при складанні оскаржуваної постанови не нівелюють фактів виявлених відповідачем порушень та не можуть бути самостійною підставою для скасування такої постанови.

Судом встановлено та сторонами не заперечується, що станції “Університет”, “Хрещатик”, “Вокзальна”, “Арсенальна” є пам’ятками архітектури місцевого значення, а тому на них поширюється спеціальний правовий режим, встановлений Законом України від 8 червня 2000 року № 1805-ІІІ «Про охорону культурної спадщини» (Закон № 1805-ІІІ).

Згідно з частиною першою статті 23 Закону № 1805-ІІІ усі власники пам'яток, щойно виявлених об'єктів культурної спадщини чи їх частин або уповноважені ними органи (особи) незалежно від форм власності на ці об'єкти зобов'язані укласти з відповідним органом охорони культурної спадщини охоронний договір.

Відповідно до частини п’ятої статті 24 Закону № 1805-ІІІ розміщення реклами на пам'ятках місцевого значення, в межах зон охорони цих пам'яток дозволяється за погодженням з органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим, обласною, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями.

Сторонами не заперечується факту розміщення рекламоносіїв на відповідних станціях метрополітену без погодження з КМДА та за відсутності охоронних договорів.

Вказані факти відповідно до норм ч. 3 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України не потребують доказування.

Відповідно до пункту 5.2 статті 3 Статуту Комунального підприємства “Київський метрополітен” затвердженого розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 15.02.1999 №204 (в редакції розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 20.05 2011 №788), майно Підприємства є комунальною власністю територіальної громади міста Києва і закріплено за ним на праві господарського відання. Здійснюючи право господарського відання, Підприємство володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником або уповноваженим ним органом, з обмеженням правомочності розпоряджання щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених законодавством України та цим Статутом.

Чинним законодавством та статутом КП «Київський метрополітен» не передбачено право позивача передавати майно (комунальну власність територіальної громади міста Києва), яке закріплено за ним на праві господарського відання, іншим юридичним чи фізичним особам, з огляду на що, суд дійшов висновку, що КП «Київреклама» не міг набути права володіння, користування чи управління комплексами станцій «Хрещатик», «Вокзальна», «Арсенальна», «Університет» на підставі вищезазначених договорів.

Отже, доводи позивача про те, що погодження на розміщення рекламних засобів мало отримувати КП «Київреклама» та штраф має бути накладено на останнього є необґрунтованими.

Статтею 44 Закону України “Про охорону культурної спадщини” передбачено відповідальність юридичних осіб за порушення законодавства про охорону культурної спадщини, так, зокрема відповідний орган охорони культурної спадщини накладає на юридичну особу, яка є власником або уповноваженим ним органом чи замовником робіт, фінансові санкції за недодержання вимог щодо захисту, збереження, утримання, використання, реставрації, реабілітації пам'яток, у тому числі тих вимог, що передбачені охоронними договорами, умисне доведення їх до стану руйнації - у розмірі від тисячі до десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, розміри фінансових санкцій визначаються посадовими особами, які приймають рішення про їх накладення, в межах, визначених статтею 44 Закону, з урахуванням тяжкості вчиненого проступку та шкоди, нанесеної об'єкту культурної спадщини.

Зі змісту оскарженої постанови вбачається, що на позивача накладено штраф у максимальному розмірі за порушення, зміст об’єктивної сторони, якого у постанові не конкретизовано.

Об’єктивна сторона правопорушення включає в себе не тільки дії суб’єкта, але й обов’язково вимагає наявності наслідку у вигляді шкоди (у тому числі потенційної) та причинно-наслідкового зв’язку між такими діями та наслідком.

Така конструкція виключає можливість застосування санкції за відсутності хоча б одного з перелічених елементів об’єктивної сторони правопорушення.

Крім того, логічною вбачається пов’язаність розміру санкції з наслідками вчинення правопорушення, зокрема, застосування максимального її розміру не може ґрунтуватись лише на потенційній можливості настання незначної шкоди. З матеріалів справи вбачається та сторонами не заперечується, що в даному випадку відсутня реальна або потенційна шкода охоронним об’єктам, внаслідок розміщення реклами, отже на думку суду відповідачем безпідставно застосовано до позивача штраф у максимальному розмірі визначеному згадуваною нормою ст. 44 Закону України “Про охорону культурної спадщини”, що свідчить про необґрунтованість оскарженої постанови.

Порядок застосування фінансових санкцій за порушення законодавства у сфері охорони культурної спадщини встановлений статтею 45 Закону України “Про охорону культурної спадщини” (в редакції Закону від 16.10.2012 р. N 5461-VI), відповідно до якої фінансові санкції, передбачені статтею 44 цього Закону, накладаються керівником, заступниками керівника центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим, головою чи заступником голови обласної, районної, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, головою чи заступником голови відповідної місцевої ради після розгляду матеріалів, які засвідчують факт правопорушення.

Разом з тим п. 20 ч.1 ст. 6 Закону України “Про охорону культурної спадщини” (в редакції Закону від 16.12.2004 № 2245-IV) встановлено, що До повноважень органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органів охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій відповідно до їхньої компетенції належить: застосування фінансових санкцій за порушення цього Закону.

Отже, фактично наявна колізія норм права. За загальним правилом вирішення колізії норм права у разі існування неузгодженості між нормами, виданими одним і тим самим нормотворчим органом, застосовується акт, виданий пізніше, навіть якщо прийнятий раніше акт не втратив своєї чинності. З огляду на викладене, до спірних правовідносин підлягає застосуванню саме ст 45 Закону України “Про охорону культурної спадщини” (в редакції Закону від 16.10.2012 р. N 5461-VI) відповідно до якої фінансові санкції, передбачені статтею 44 цього Закону, накладаються керівником, заступниками керівника центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим, головою чи заступником голови обласної, районної, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, головою чи заступником голови відповідної місцевої ради після розгляду матеріалів, які засвідчують факт правопорушення.

Оскільки оскаржувана постанова про накладення санкцій підписана виконуючим обов’язки начальника Управління, а не головою чи заступником голови КМДА, суд дійшов висновку, що оскаржена постанова прийнята з перевищенням повноважень, в супереч норм ст. 45 Закону України “Про охорону культурної спадщини”.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов до висновку, що оскаржувана постанова є необґрунтованою та прийнята з перевищенням повноважень в порушення норм ст. 45 Закону України “Про охорону культурної спадщини”, отже позовні вимоги є обґрунтованими та відповідно такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись положеннями статей 2, 7, 69-71, 160-163, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов задовольнити.

Постанова відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.І. Келеберда