Справа № 820/10354/14
Суддя: Тацій Л.В.
Дата ухвалення: 2014-08-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2014 р.Справа № 820/10354/14Колегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Тацій Л.В.

Суддів: Подобайло З.Г. , Старостіна В.В.

за участю секретаря судового засідання
Гришко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Державної податкової
інспекції у Московському районі м.
Харкова Головного управління
Міндоходів у Харківській області на
постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 09.07.2014р. по
справі № 820/10354/14

за позовом Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1

до Державної податкової інспекції у
Московському районі м. Харкова
Головного управління Міндоходів у
Харківській області

про скасування податкового
повідомлення - рішення,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ФОП ОСОБА_1, звернувся до
Харківського окружного
адміністративного суду з позовом, у
якому, з урахуванням уточнень, просив
скасувати податкове повідомлення -
рішення від 02.10.2013 року № в
частині збільшення суми грошового
зобов'язання в розмірі 12495,84 грн., в тому
числі за основним платежем 9996,67 грн.,
штрафні (фінансові) санкції 2499,17 грн.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 09.07.2014р. по
справі № 820/10354/14 позов задоволено.

Відповідач, не погодившись з даним
судовим рішенням, подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
постанову та прийняти нову, якою у
задоволенні позову відмовити в повному
обсязі.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 та ч. 1 ст. 41
Кодексу адміністративного судочинства
України фіксування судового засідання
26.08.2014 року за допомогою
звукозаписувального технічного запису
не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши суддю доповідача,
перевіривши рішення суду першої
інстанції та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено,
підтверджується наявними в матеріалах
справи доказами, що державної
податкової інспекції у Московському
районі м. Харкова Головного управління
Міндоходів у Харківській області було
проведено документальну планову
виїзну перевірку дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства суб'єкта
підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1
(ідентифікаційний номер НОМЕР_1) за
період з 01.07.2010 року по 31.12.2012 року.

Результати перевірки оформлені актом
№412/20-34-17-20-07/НОМЕР_1 від 18.09.2013 року.

У висновках вказаного акту перевірки
контролюючим органом відображено
висновок про порушення позивачем
приписів: п.138.4 ст. 138, п177.2, 177.4 ст. 177
Податкового кодексу України, а саме:
завищення валового доходу та завищення
валових витрат, що призвело до
включення до податкових декларацій про
майновий стан і доходи за 2011 рік та за
2012 рік перекручених даних, в результаті
чого занижено податок на доходи з
фізичних осіб у сумі 200,00 грн., в т.ч. за
2012 рік у сумі 200,00 грн.; п.п.7.3.1 п.7.3 ст. 7
Закону України "Про податок на додану
вартість", п.187.1 ст. 187, п.198.6 ст. 198, п.201.6
ст. 201 Податкового кодексу України, п.4
Порядку заповнення податкової
накладної, затвердженого наказом
Державної податкової адміністрації
України від 21.12.2010 року №969, що призвело
до заниження податку на додану
вартість у сумі 14113,00 грн., у тому числі
за листопад-грудень 2010 року у сумі 1117,0
грн., у січні 2011 року на суму 500,0 грн., у
лютому 2011 року на суму 1725,0 грн., у червні
2011 року на суму 8,0 грн., у листопаді 2011
року на суму 149,0 грн., у січні 2012 року на
суму 233,0 грн., у червні 2012 року на суму
167,0 грн., серпні 2012 року на суму 9997,0 грн.,
у вересні 2012 року на суму 217,0 грн.; п.176.2
(б) ст. 176, абз. 1 п. 119.2 ст. 119 Податкового
кодексу України та порядок заповнення
та подання податковими агентами
податкового розрахунку сум доходу,
нарахованого (сплаченого) на користь
платників податку, і сум утриманого з
них податку; п.п.164.2.1 п.164.2 ст. 164, п.167.1 ст.
167, п.п.168.1.1 п.168.1 ст. 168 Податкового
кодексу України, не утримання та не
перерахування податку на доходи
фізичних осіб у сумі 3236,10 грн.; ст. 4
Порядку встановлення нормативів збору
за забруднення навколишнього
природного середовища і стягнення
цього збору, затвердженого згідно
постанови Кабінету Міністрів України
№303 від 01.03.1999 року "Про затвердження
Порядку встановлення нормативів збору
за забруднення навколишнього
природного середовища і стягнення
цього збору" не надання розрахунку за 4
квартал 2010 року (а.с. 7-54).

На підставі акту перевірки
№412/20-34-17-20-07/НОМЕР_1 від 18.09.2013 року
відповідачем прийняте податкове
повідомлення-рішення № від 02.10.2013
року на загальну суму 17084,00 грн., з яких:
основний платіж 14113,0 грн., штрафні
(фінансові) санкції (штрафи) 2971,0 грн.
(а.с. 55).

Позивач не погодившись з рішенням
податкового органу скористався правом
адміністративного оскарження в
порядку норм ст. 56 Податкового кодексу
України та звернувся зі скаргою до
Головного управління Міндоходів у
Харківській області.

Рішенням Головного управління
Міндоходів у Харківській області від
06.12.2013 року, скаргу позивача було
залишено без задоволення, відповідно
податкове повідомлення - рішення без
змін (а.с. 156-59).

З дослідженого акту перевірки слідує,
що фактичною підставою для прийняття
контролюючим органом рішення в
частині, в якій воно оскаржено
позивачем, слугував висновок про
неправомірність віднесення позивачем
до податкового кредиту у серпні 2012 року
ПДВ по господарській операції з ПП
«Рембудкомплект - плюс» у розмірі 9996
грн. 67 коп. за податковою накладною від
22.08.2012 року № 767. Також у акті перевірки
контролюючим органом відображено, що
податкова накладна заповнена з
порушенням вимог чинного
законодавства, а саме невідповідність
зазначеного у ній місцезнаходження
контрагента позивача його
зареєстрованому місцезнаходженню; не
співпадають прізвище та ініціали,
особи, яка підписала податкову
накладну (ОСОБА_2А.) з відповідними
даними керівника та головного
бухгалтера ПП «Рембудкомплект - плюс».
Також податковий орган послався на
наявність акту про неможливість
проведення зустрічної звірки ПП
«Рембудкомплект - плюс» (а.с. 43-44).

Перевіряючи юридичну та фактичну
обґрунтованість мотивів, які покладені
суб’єктом владних повноважень в
основу спірного правового акту
індивідуальної дії на відповідність
вимогам ч.3 ст.2 КАС України, колегія
суддів виходить з наступного.

Правовідносини щодо формування
платником податків податкового
кредиту з 01 січня 2011 року врегульовано
статтею 198 Податкового кодексу України
від 02 грудня 2010 року №2755-VI.

Так, в силу пункту 198.3 зазначеної статті
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

А відповідно до положень пункту 198.6
статті 198 вказаного вище Кодексу, не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу).

Таким чином, валові витрати для цілей
визначення об’єкта оподаткування
податком на прибуток, а також
податковий кредит для цілей визначення
об’єкта оподаткування податком на
додану вартість мають бути фактично
здійснені і підтверджені належним
чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, що
є підставою для формування податкового
обліку платника податків.

Водночас за відсутності факту
придбання товарів чи послуг або в разі,
якщо придбані товари чи послуги не
призначені для використання у
господарській діяльності платника
податку, відповідні суми не можуть
включатися до складу валових витрат
для цілей оподаткування податком на
прибуток або податкового кредиту з
податку на додану вартість навіть за
наявності формально складених, але
недостовірних документів або сплати
грошових коштів.

Відтак, надаючи правову оцінку рішенню
контролюючого органу про визначення
платнику податків грошового
зобов’язання, суд досліджує факт
здійснення господарської операції (її
реальність/товарність), на підставі
якої таким платником сформовано дані
податкового обліку.

З матеріалів справи слідує, що між ФОП
ОСОБА_1 (покупець) та ПП
"Рембудкомплект-плюс" (Продавець)
укладено договір купівлі - продажу
№1-22-Д/К від 22.08.2012 року (а.с. 89-90).

Відповідно до умов вказаного договору
продавець зобов'язується передати у
власність покупця, а покупець в порядку
та на умовах, визначених цим договором
зобов'язується прийняти й оплатити
вантажні автомобільні покришки Dunlop
215/65-R17,5.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" господарською
операцією є дія або подія, яка викликає
зміни в структурі активів та
зобов'язань, власному капіталі
підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальній зміни
майнового стану платника податків.

Згідно до ст. 655 Цивільного Кодексу
України за договором купівлі-продажу
одна сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму.

Так, придбання товару підтверджується
видатковою накладною №012208 від 22.08.2012р.
(а.с. 92).

Також у ході виконання договору
позивач отримав від ПП
"Рембудкомплект-плюс" податкову
накладну № 767 від 22.08.2012 року, виписану
контрагентом на суму вартості
товарно-матеріальних цінностей,
придбаних позивачем за договором (а.с.
91).

За результатами вказаної операції
позивачем сформовано податковий
кредит з податку на додану вартість за
серпень 2012р. в сумі 9996,67 грн. на
підставі податкової накладної,
виписаної ПП "Рембудкомплект-плюс".

Надане позивачем платіжне доручення №
134 від 22.08.2012 року (а.с. 94), засвідчує факт
виконання ФОП ОСОБА_1 зобов'язань за
спірним правочином шляхом
перерахування безготівкових грошових
коштів, що означає втрату позивачем
права власності на ці кошти. Доказів
повернення цих коштів до позивача,
наявності у позивача та його
контрагента спільного інтересу щодо їх
отримання позивачем (що могло б мати
місце в разі пов'язаності цих осіб), до
матеріалів справи суб'єктом владних
повноважень не подано. За правилами
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в Україні"
операція по списанню коштів з
банківських рахунків платника податку
призводить до зміни стану та структури
активів і зобов'язань такого платника.

Крім того, позивачем на підтвердження
необхідності закупівлі покришок Dunlop
215/65-R17,5, а отже наявності ділової мети
при здійсненні господарської операції
з контрагентом, надано свідоцтва про
реєстрацію транспортних засобів: ТАТА
(модель LPT613/38, тип бортовий), ТАТА
(модель LPT613/58, тип бортовий), Mercedes-Benz
(модель ATEGO, тип фургон-С), які
знаходяться на балансі позивача (а.с.
97-101, 152-153).

Також позивачем надано наказ №240912 від
24.09.2012 року про внесення в експлуатацію
нових вантажних автомобільних
покришок та встановлення їх на
автомобілі ТАТА (модель LPT613/38, тип
бортовий), ТАТА (модель LPT613/58, тип
бортовий), Mercedes-Benz (модель ATEGO, тип
фургон-С) (а.с. 95), акт №240912 від 24.09.2012
року про ввід в експлуатацію (а.с. 96),
акти про введення в експлуатацію
транспортних засобів позивача (а.с.
149-151).

Доводи відповідача щодо
невідповідності податкової накладної,
вписаної ПП "Рембудкомплект-плюс"
позивачу на виконання умов договору,
вимогам ст. 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність" від 16 липня 1999 року N 996-XIV, а
також Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24 травня 1995 р. N 88, колегія суддів
вважає необґрунтованими та
недоведеними.

Так, відповідачем вказано, що у
податковій накладній зазначено
місцезнаходження продавця: АДРЕСА_1,
яке не відповідає зареєстрованому
місцюзнаходження контрагента позивача
та вказано особу, яка підписала
накладну-Костенко А.А., що, на думку
податкового органу, не відповідає ані
прізвищу керівника, ані головного
бухгалтера підприємства-продавця.

Проте, як слідує з витягу з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб – підприємців,
місцезнаходження юридичної особи на
момент вчинення спірного правочину є:
36004, АДРЕСА_2, а керівником підприємства-
підписантом – ОСОБА_2 (а.с. 142-147).

Крім того, колегія суддів відзначає, що
податкова накладна скріплена печаткою
підприємства.

Таким чином, податкова накладна
містить всі обов’язкові реквізити, а
наявність незначних недоліків у
реквізитах податкової накладної (не
заповнено графу «одиниця виміру» та
«код товару») не робить таку податкову
накладну недійсною та не може ставити
під сумнів достовірність інших
внесених до неї даних. Необхідно
враховувати, що окремі недоліки в її
заповненні не тягнуть за собою втрату
податковою накладною статусу
належного податкового документу.

Податкова накладна є належною та
підтверджує право покупця на
податковий кредит і в тому разі, якщо
вони заповнені з окремими недоліками,
що зумовлені, зокрема, результатом
описок чи механічних помилок, проте при
цьому дають змогу ідентифікувати
продавців, містять достатні дані про
зміст господарських операцій,
підтверджують фактичність здійснення
таких операцій та інші обставини, що
підлягають відображенню в податковому
обліку.

Відтак колегія суддів вважає, що за
наявності у матеріалах справи обсягу
первинних документів бухгалтерського
обліку та податкової звітності щодо
взаємовідносин між позивачем та ПП
«Рембудкомплект - плюс», наявність
недоліків у заповненні податкової
накладної не призводить до
неможливості ідентифікації змісту
проведеної господарської операції та,
відповідно, не тягне втрати нею статусу
належного та допустимого доказу на
підтвердження товарного характеру
вчиненої операції.

Також колегія судів вважає
безпідставними посилання відповідача
у апеляційній скарзі на порушення при
заповненні податкової накладної п. 11
підрозділу 2 розділу ХХ ПК України, а
саме на те, що у податковій накладній
відсутня відмітка про її включення до
Єдиного реєстру податкових накладних,
виходячи з наступного.

Пунктом 11 підрозділу 2 розділу ХХ ПК
України передбачено, що податкова
накладна, виписана при здійсненні
операцій з постачання товарів,
ввезених на митну територію України, з 1
січня 2012 року підлягає включенню до
Єдиного реєстру податкових накладних
не залежно від розміру податку на
додану вартість в одній податковій
накладній.

При цьому, відповідач посилається на
те, що виробником автошин, придбаних
позивачем є Японія країни ЄС та США.

Колегія суддів вважає такий висновок
хибним, оскільки як встановлено судом,
товарно-матеріальні цінності придбані
позивачем не за межами України, а
поставлені з м. Полтави, а отже придбані
позивачем не за міжнародним
контрактом, що виключає ввезення їх на
митну територію України та обов’язок
реєстрації податкової накладної з
розміром ПДВ до 10000 грн.

Проаналізувавши вищенаведені
обставини, суд приходить до висновку,
що позивачем доведено придбання
покришок у свого контрагента та
використання у власній господарській
діяльності, оскільки ними виконані
умови укладеного договору, що
підтверджується первинними
бухгалтерськими та податковими
документами, які виписані з
додержанням вимог п. 201.1 ст. 201
Податкового кодексу України від 02.12.2010
року № 2755-VІ (із змінами та
доповненнями), п. 9.2 ст. 9 Закону України
"Про бухгалтерський облік і фінансову
звітність в Україні" та п. 2.4 "Положення
про документальне забезпечення
записів у бухгалтерському обліку"
(затверджене наказом Міністерства
фінансів України від 24.05.1995 року № 88;
зареєстровано у Міністерстві юстиції
України 05.06.1995 року за № 168/704).

Таким чином, надаючи оцінку всім
наявним в матеріалах справи договорам,
податковим накладним, накладним,
платіжним дорученням,
товарно-транспортним накладним та
іншим первинним документам, якими
позивач доводе перед судом реальність
здійснення господарської операції,
суд, досліджуючи їх, встановлює
наявність обставин реальності
здійснення господарських операцій
платника податку, на підставі яких
таким платником були сформовані дані
податкового обліку.

У ході розгляду справи судом
встановлено, що жодних зауважень чи
претензій до правоздатності і
дієздатності юридичних осіб, які є
сторонами спірних правочинів, до
правового статусу сторін договорів як
платників ПДВ, відповідності спірних
правочинів вимогам закону, належності
складання первинних документів за
спірними правочинами ДПІ ані при
проведенні перевірки, ані в ході
судового розгляду не має. Судом також
встановлено, що мотиви фізичної
відсутності товару у спірних
правовідносинах, невикористання
товару в господарській діяльності
позивача, вартісних показників
придбаного позивачем товару, способу,
порядку та стану розрахунків не були
покладені суб'єктом владних
повноважень в основу спірних рішень.

Викладене в акті судження податкового
органу про вчинення платником податків
порушень закону ґрунтується на мотивах
складеного ДПІ акту про неможливість
проведення зустрічної звірки ТОВ
«Рембудкомплект-плюс».

Проте, колегія суддів вважає за
потрібне відзначити, що судовим
рішенням, яке набуло законної сили
встановлено неправомірність дій
податкового органу щодо складання
даного акту (а.с. 103-121).

Також колегія суддів зазначає, що
належними та допустимими в розумінні
ст.124 Конституції України, ст.70 КАС
України доказами факту вчинення
платником податків нікчемного
правочину або факту відображення в
обліку показників господарських
операцій, які в дійсності не відбулись,
можуть бути або обвинувальний вирок
суду по кримінальній справі (бо діяння
платника податків по протиправному
заволодінню майном іншої особи або
ухиленню від сплати податків, тобто
вчинення нікчемного правочину, є
об'єктивною стороною злочинів,
передбачених ст.191 КК України та ст.212 КК
України), або рішення суду у справі про
стягнення одержаного за нікчемним
правочином (бо наслідком вчинення
платником податків нікчемного
правочину відповідно до ст.ст. 207, 208, 250
Господарського кодексу України є
застосування конфіскаційного заходу у
вигляді стягнення одержаного за
нікчемним правочином), або рішення суду
про визнання правочину недійсним (бо
відповідно до ч. З ст. 228 Цивільного
кодексу України вчинення платником
податків правочину, котрий суперечить
інтересам держави та суспільства, є
підставою для звернення до суду з
вимогою про визнання такого правочину
недійсним).

Проте, відповідачем не подано до суду
жодних доказів порушення кримінальної
справи відносно посадових (службових)
осіб позивача або за викладеними у акті
фактами діяльності платника податків,
наявності обвинувального вироку суду,
рішення суду про стягнення одержаного
за нікчемним правочином, наявності
рішення суду про визнання правочину
недійсним.

Законодавством України не передбачена
відповідальність юридичної особи за
можливими допущеними порушеннями
законодавства інших юридичних осіб, на
господарюючих суб’єктів не
покладається обов’язок та не
надається право контролювати
дотримання законодавства платником
податків, який виступає контрагентом у
господарській операції.

Висновок про те, що платник не несе
відповідальності за порушення,
допущені його контрагентом
узгоджується з практикою
Європейського Суду (Рішення
Європейського Суду від 22 січня 2009 року
у справі «Булвес» АД проти Болгарії
(заява № 3991/03), відповідно до п. 714 якого,
визначено, що компанія-заявник не
повинна нести відповідальність за
наслідки невиконання постачальником
його обов'язків щодо своєчасного
декларування ПДВ і, як наслідок,
сплачувати ПДВ повторно разом із пенею.
Суд вважає, що такі вимоги
прирівнюються до надзвичайного
обтяження для компанії-заявника, що
порушило справедливий баланс, який
повинен був підтримуватися між
вимогами загальних інтересів та
вимогами захисту права власності.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дій чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідно до ст. 200 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову або ухвалу
суду –без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів
відзначає, що суд першої інстанції
дійшов вичерпних юридичних висновків
щодо встановлення обставин справи і
правильно застосував до спірних
правовідносин сторін норми
матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених
вище підстав, висновків суду не
спростовують.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 199,
ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Московському
районі м. Харкова Головного управління
Міндоходів у Харківській області
залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 09.07.2014р. по
справі № 820/10354/14 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
у касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня складання ухвали у
повному обсязі шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя

ОСОБА_3Судді

ОСОБА_4

ОСОБА_5