Справа № 2а-4861/10/1070
Суддя: Головчук С.В.
Дата ухвалення: 2014-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 серпня 2014 року
м. Київ К/9991/27829/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого суддіГоловчук С.В.
(суддя-доповідач),суддівОлендера І.Я.,
Черпака Ю.К.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства
«Укргідроенерго»

на постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 26 січня 2012
року

у справі за позовом Київського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів (далі -
Київське ОВФСЗІ) до Публічного
акціонерного товариства
«Укргідроенерго» (далі - ПАТ
«Укргідроенерго») про стягнення
адміністративно-господарських
санкцій,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2010 року Київське ОВФСЗІ
звернулось до суду з вказаним позовом,
в якому зазначило, що у 2009 році
відповідач не працевлаштував на роботу
необхідну кількість інвалідів
відповідно до статті 19 Закону України
від 21 березня 1991 року № 875-ХІІ «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» (далі - Закон №
875-ХІІ) та не сплатив
адміністративно-господарські санкції
за порушення вимог зазначеної норми.
Вважаючи дії ПАТ «Укргідроенерго»
неправомірними, позивач просив суд
стягнути з відповідача
адміністративно-господарські санкції
в сумі 2098857,00 грн та пеню в розмірі 3777,96
грн.

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 08 червня 2011
року в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 26 січня 2012
року скасовано рішення суду першої
інстанції та ухвалено нову постанову
про часткове задоволення позовних
вимог. Стягнуто з ПАТ «Укргідроенерго»
на користь Київського ОВФСЗІ
адміністративно-господарські санкції
за невиконання нормативу робочих місць
для працевлаштування інвалідів у 2009
році та пеню, а всього 2013710, 42 грн.

У касаційній скарзі відповідач порушує
питання про скасування рішення суду
апеляційної інстанції та залишення в
силі рішення суду першої інстанції,
посилаючись на порушення апеляційним
судом норм матеріального та
процесуального права, зокрема,
неправильне застосування норм Закону
№ 875-ХІ. Вказує, що робочі місця на
підприємстві створювались з
урахуванням положень частини 8 статті 21
Закону України від 16 жовтня 1997 року №
575/97-ВР «Про електроенергетику» (далі -
Закон № 575/97-ВР).

Перевіривши доводи касаційної скарги,
матеріали справи, правильність
застосування норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
вважає, що касаційна скарга
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

Судами встановлено, що 15 березня 2010
року ПАТ «Укргідроенерго» подало до
Київського ОВФСЗІ звіт про зайнятість
і працевлаштування інвалідів, згідно з
яким у 2009 році на підприємстві
працювало 55 осіб, яким встановлено
інвалідність.

23 грудня 2010 року позивачем проведено
планову перевірку з питань дотримання
відповідачем вимог статей 19-20 Закону №
875-ХІІ, якою встановлено, що у 2009 році
норматив щодо кількості робочих місць
для працевлаштування інвалідів для ПАТ
«Укргідроенерго» становив 104 робочих
місця, у зв'язку з чим, відповідач
зобов'язаний сплатити позивачу,
нараховані ним
адміністративно-господарські санкції
за 47 нестворених робочих місць.

Посилаючись на те, що кількість робочих
місць для працевлаштування інвалідів
обчислено ПАТ «Укргідроенерго»
правильно, з урахуванням частини 8
статті 21 Закон № 575/97-ВР, відповідач
вважає неправомірним застосування до
нього фінансових санкцій.

Відповідно до частини 3 статті 18 Закону
№ 875-ХІІ підприємства, установи,
організації, фізичні особи, які
використовують найману працю,
зобов'язані виділяти та створювати
робочі місця для працевлаштування
інвалідів, у тому числі спеціальні
робочі місця, створювати для них умови
праці з урахуванням індивідуальних
програм реабілітації і забезпечувати
інші соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Згідно з частиною 1 статті 19 вказаного
Закону для підприємств, установ,
організацій, у тому числі підприємств,
організацій громадських організацій
інвалідів, фізичних осіб, які
використовують найману працю,
установлюється норматив робочих місць
для працевлаштування інвалідів у
розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб - у кількості
одного робочого місця.

За умовами частини 1 статті 20 Закону N
875-XII підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, які
використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, які
використовують найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом.

Адміністративно-господарські санкції
за незайняті інвалідами робочі місця
не є податком, збором (обов'язковим
платежем), обов'язкова сплата яких
передбачена Конституцією України та
Законом України від 25 червня 1991 року №
1251-XII «Про систему оподаткування», а є
заходом впливу на правопорушника у
сфері господарювання у зв'язку зі
скоєнням правопорушення.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції дійшов висновку, що
відповідач не порушив норматив
працевлаштованих інвалідів, оскільки
за умовами частини 8 статті 21 Закону
№ 575/97-ВР чотири відсотка
відраховується від чисельності
працівників непромислового персоналу.
Крім того, специфіка професії не
дозволяє залучати інвалідів для
спеціальних робіт на підприємстві.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції і частково задовольняючи
позов, суд апеляційної інстанції
дійшов висновку, що кількість
працюючих у відповідача інвалідів не
відповідала нормативу, встановленому
статтею 19 Закону № 875-ХІІ. Відповідачем
не здійснені всі необхідні дії для
працевлаштування інвалідів, не
створені місця для працевлаштування
інвалідів, до центру зайнятості не
подавалися звіти форми 3-ПН про
наявність вільних робочих місць для
інвалідів.

Апеляційним судом правильно зазначено,
що до обов'язків роботодавців стосовно
забезпечення прав інвалідів на
працевлаштування входить створення
робочих місць для працевлаштування
інвалідів, а також надання державній
службі зайнятості інформації,
необхідної для організації
працевлаштування інвалідів.

Такі вимоги закону реалізуються
відповідно до частини 4 статті 20 Закону
України «Про зайнятість населення», за
якою підприємства, установи і
організації незалежно від форми
власності реєструються у місцевих
центрах зайнятості за їх
місцезнаходженням як платники збору до
Фонду загальнообов'язкового
державного соціального страхування
України на випадок безробіття,
щомісяця подають цим центрам
адміністративні дані у повному обсязі
про наявність вільних робочих місць
(вакансій), у тому числі призначених для
працевлаштування інвалідів.

За умовами частини 11 статті 19 Закону №
875-ХІІ, норматив робочих місць,
призначених для працевлаштування
інвалідів, порядок його встановлення
визначається виключно цим Законом.
Якщо іншими законами встановлюються
нормативи робочих місць, призначених
для працевлаштування інвалідів, або
порядок їх встановлення, відмінні від
зазначених у цьому Законі,
застосовуються положення цього Закону.

Таким чином, на законодавчому рівні
імперативно визначено єдиний для всіх
роботодавців норматив робочих місць
для працевлаштування інвалідів та
порядок його обчислення.

Отже, посилання відповідача на частину
8 статті 21 Закону № 575/97-ВР, згідно з якою
створення робочих місць для
працевлаштування інвалідів
провадиться підприємствами
електроенергетики в розмірі чотирьох
відсотків від чисельності працівників,
зайнятих у непромисловому виробництві,
є необґрунтованим, оскільки положення
цієї норми, яка встановлює інші
нормативи, до спірних правовідносин
застосуванню не підлягає.

Враховуючи, те, що відповідачем у 2009
році не створено 47 робочих місць для
працевлаштування інвалідів, у зв'язку з
чим звіти форми 3-ПН про наявність
вільних робочих місць для інвалідів до
центру зайнятості не подавалися, ПАТ
«Укргідроенерго» повинно сплатити
нараховані Київським ОВФСЗІ
адміністративно-господарські санкції
та пеню у розмірі 2013710,42 грн.

За таких обставин, суд апеляційної
інстанцій обґрунтовано скасував
рішення суду першої інстанції та
правильно задовольнив позовні вимоги.

Доводи касаційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом норм матеріального
чи процесуального права, що призвело
або могло призвести до неправильного
вирішення спору, тому підстав для
скасування ухваленого судового
рішення колегія суддів не вбачає.

Відповідно до частини першої статті 224
КАС України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства
«Укргідроенерго» відхилити.

Постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 26 січня 2012
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі та
оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя
С.В. Головчук Судді
І.Я. Олендер
Ю.К. Черпак