Справа № 806/3249/14
Суддя: Франовська К.С.
Дата ухвалення: 2014-08-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач:Франовська К.С.
УХВАЛА

іменем України

"18" серпня 2014 р.
Справа № 806/3249/14

Житомирський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді
Франовської К.С.

суддів:
Бондарчука І.Ф.

Моніча Б.С.,

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3
на ухвалу Житомирського окружного
адміністративного суду від "15" липня 2014
р. у справі за позовом ОСОБА_3 до
Міністерства соціальної політики
України про скасування або визнання
нечинним рішення ,-

ВСТАНОВИВ:

В липні 2014 року ОСОБА_3 звернувся в
Житомирський окружний
адміністративний суд з позовом до
Міністерства соціальної політики
України, в якому просив скасувати або
визнати нечинним рішення
відповідача-суб"єкта владних
повноважень, викладеного ним в листі
від 23.06.2014 року №3653/039/161-14 на його
звернення щодо застосування ст.41
Закону України "Про
загальнообов"язкове державне пенсійне
страхування" при перерахунку пенсії
відповідно дост.43 цього Закону.

Ухвалою Житомирського окружного
адміністративного суду від 15 липня 2014
року позовна заява ОСОБА_3 повернута з
підстав порушення правил предметної
підсудності.

Не погоджуючись із даною ухвалою судді
першої інстанції, позивач оскаржив її в
апеляційному порядку. Вважає, що
оскаржена ухвала є незаконною та
необґрунтованою, а тому просить її
скасувати.

В обґрунтування апеляційних вимог,
ОСОБА_3 посилається на те, що
оскаржуване ним рішення Міністерства
соціальної політики не є правовим
актом індивідуальної дії, яке
безпосередньо стосується його прав, а
тому даний спір повинен розглядатися
не місцевим загальним
адміністративним судом , а окружним
адміністративним судом відповідно до
приписів ч.2 ст.18 КАС України.

Особи, які беруть участь у справі, в
судове засідання не з'явились, про дату,
час і місце апеляційного розгляду були
повідомлені належним чином, а тому, суд,
відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України,
вважає можливим проведення розгляду
справи за їхньої відсутності, в порядку
письмового провадження, за наявними у
справі матеріалами та на основі
наявних у ній доказів.

Судом апеляційної інстанції заслухано
суддю-доповідача, досліджено матеріали
справи та проаналізовано доводи
апеляційної скарги, внаслідок чого суд
апеляційної інстанції вважає, що
апеляційну скаргу слід задовольнити ,
ухвалу суду першої інстанції скасувати
і направити справу для продовження
розгляду до суду першої інстанції.

Постановляючи дану ухвалу, суддя суду
першої інстанції прийшов до висновку,
що дана справа предметно непідсудна
Житомирському окружному
адміністративному суду, оскільки
позивач порушує питання про
перерахунок пенсії, а відтак, спір
належить розглядати місцевому
загальному суду, як адміністративному
відповідно до положень п.4 ч.1 ст.18 КАС
України.

Проте, такий висновок є передчасним, і з
ним не погоджується колегія суддів
апеляційного суду з наступних
міркувань.

Відповідно ч.1 ст. 107 КАС України суддя
після одержання позовної заяви
з'ясовує, чи:

1) подана позовна заява особою, яка має
адміністративну процесуальну
дієздатність;

2) має представник належні повноваження
(якщо позовну заяву подано
представником);

3) відповідає позовна заява вимогам,
встановленим статтею 106 цього Кодексу;

4) належить позовну заяву розглядати в
порядку адміністративного
судочинства;

5) подано адміністративний позов у
строк, установлений законом (якщо
подано заяву про поновлення цього
строку, то чи є підстави для її
задоволення);

6) немає інших підстав для повернення
позовної заяви, залишення її без
розгляду або відмови у відкритті
провадження в адміністративній справі,
встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 2 статті 107 КАС
України суддя відкриває провадження в
адміністративній справі на підставі
позовної заяви, якщо відсутні підстави
для повернення .

Послідовність вирішення суддею питань,
для прийняття рішення про відкриття
провадження у справі, визначається з
урахуванням положень ст.108-109 КАС
України.

Зокрема, першою позицією є визначення,
чи належить позовну заяву розглядати в
порядку адміністративного
судочинства.

Відтак, суду належало з"ясувати, чи
належить цей позов до розгляду за
правилами адміністративного
судочинства, оскільки наявність хоча б
однієї підстави для відмови у
відкритті провадження в
адміністративній справі виключає
необхідність перевірки підстав щодо
повернення позовної заяви.

За приписами ст. 8 Конституції України
звернення до суду для захисту
конституційних прав і свобод людини і
громадянина безпосередньо на підставі
Конституції України гарантується. Крім
того, ст. 55 Конституції України
встановлено, що кожному гарантується
право на оскарження в суді рішень, дій
чи бездіяльності органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, посадових чи службових
осіб.

Згідно з пунктом першим частини першої
ст. 3 КАС України справа
адміністративної юрисдикції -
переданий на вирішення
адміністративного суду
публічно-правовий спір, у якому хоча б
однією зі сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування,
їхня посадова чи службова особа або
інший суб'єкт, який здійснює владні
управлінські функції на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень.

Відповідно до частини першої ст. 17 КАС
України юрисдикція адміністративних
судів поширюється на правовідносини,
що виникають у зв'язку зі здійсненням
суб'єктом владних повноважень владних
управлінських функцій, а також у
зв'язку з публічним формуванням
суб'єкта владних повноважень шляхом
виборів або референдуму.

Водночас п. 8 частини першої ст. 3 КАС
України визначено, що позивач - це
особа, на захист прав, свобод та
інтересів якої подано
адміністративний позов до
адміністративного суду, а також суб'єкт
владних повноважень, на виконання
повноважень якого подана позовна заява
до адміністративного суду.

Отже, судовому захисту в
адміністративних судах підлягають
порушені права, свободи та законні
інтереси особи в публічно-правових
відносинах. При цьому визначальним для
вирішення питання про обґрунтованість
вимог особи у розв'язанні
публічно-правового спору є
встановлення факту порушення
відповідних прав, свобод чи інтересів
такої особи. У свою чергу, порушення
прав, свобод та інтересів особи наявне
тоді, коли сталися зміни стану
суб'єктивних прав та обов'язків особи,
тобто припинення чи неможливість
реалізації її права та/або виникнення
додаткового обов'язку в
публічно-правових відносинах.
Відповідні зміни або перешкоди можуть
бути створені протиправними рішеннями,
діями або бездіяльністю суб'єкта
владних повноважень.

Згідно з частиною другою ст. 17 КАС
України юрисдикція адміністративних
судів поширюється на публічно-правові
спори, зокрема спори фізичних чи
юридичних осіб із суб'єктом владних
повноважень щодо оскарження його
рішень (нормативно-правових актів чи
правових актів індивідуальної дії), дій
чи бездіяльності.

Таким чином, до адміністративних судів
можуть бути оскаржені будь-які рішення,
дії чи бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, які породжують, змінюють
або припиняють права та обов'язки у
сфері публічно-правових відносин,
вчинених ними при здійсненні владних
управлінських функцій на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень.

Як нормативний, так і ненормативний
правовий акт завжди виражають волю
волевиявлення уповноваженого суб'єкта
права, його владні приписи; мають
офіційний характер, обов'язковий до
виконання; спрямовані на регулювання
суспільних відносин; встановлюють
правову норму чи конкретне
правовідношення; оформляються у
визначеній формі; є юридичними фактами,
що спричиняють певні правові наслідки.

Ненормативні (індивідуальні) акти -
породжують права і обов'язки у тих
конкретних суб'єктів, яким вони
адресовані, у конкретному випадку.

Правові акти індивідуальної дії своїми
приписами мають породжувати права і
обов'язки конкретних осіб, на яких
спрямована їхня дія. У такому випадку
реалізується компетенція видавця
цього акту як суб'єкта владних
повноважень, уповноваженого управляти
поведінкою іншого суб'єкта і
відповідно інший суб'єкт зобов'язаний
виконувати його вимоги.

Тобто, особливою відмінністю правового
акту від інших управлінських актів є
наявність в ньому змісту управління
певної особи шляхом встановлення прав
і обов'язків для інших суб'єктів.

Як вбачається із матеріалів справи,
позивач у своєму адміністративному
позові просить визнати нечинним або
скасувати рішення Міністерства
соціальної політики, яке міститься у
листі-відповіді на звернення позивача.

Відтак, суду належить з"ясувати,- чи є
оскаржуване рішення -рішенням суб"єкта
владних повноважень, а відтак, чи може
таке рішення бути предметом судового
оскарження і чи поширюється на його
вирішення компетенція
адміністративного суду.

Наступним кроком в алгоритмі прийняття
позовної заяви у адміністративному
процесі є визначення компетентного
суду, якому належить розглядати та
вирішувати дану справу.

Приймаючи до уваги заяву позивача, що
ним порушено питання не перерахунку
призначеної йому пенсії, а питання
роз"яснення порядку застосування
відповідачем окремих норм права, то
суду слід застосувати правила
територіальної підсудності.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 199 КАС України
суд апеляційної інстанції за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на ухвалу суду, яка перешкоджає
подальшому провадженню у справі, має
право скасувати таку ухвалу і
направити справу для продовження
розгляду.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 204 КАС України,
підставами для скасування ухвали суду,
яка перешкоджає подальшому
провадженню у справі, і направлення
справи для продовження розгляду до
суду першої інстанції зокрема є:
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи; порушення
норм процесуального права.

Враховуючи те, що оскаржувана ухвала
суддею першої інстанції поновлена з
неповним з'ясуванням обставин, що мають
значення для справи та з порушенням
норм процесуального права, суд
апеляційної інстанції прийшов до
висновку про її скасування.

При цьому, слід звернути увагу на те, що
відповідно до наданих процесуальним
законом повноважень, суд апеляційної
інстанції не вправі вирішувати
питання, які вирішуються суддею першої
інстанції на стадії відкриття
провадження у справі, а тому скасувавши
оскаржувану ухвалу, справу слід
направити на продовження розгляду до
суду першої інстанції для вирішення
питання про відкриття провадження у
справі.

З огляду на те, що оскаржувана ухвала
суддею першої інстанції постановлена з
неповним з'ясуванням обставин, що мають
значення для справи та з порушенням
норм процесуального права, суд
апеляційної інстанції прийшов до
висновку про її скасування з
направленням справи для продовження
розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.195,197,199, 204-206 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
задовольнити .

Ухвалу Житомирського окружного
адміністративного суду від "15" липня 2014
р. скасувати і направити справу для
продовження розгляду до суду першої
інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та оскарженню не
підлягає.

Головуючий суддя
К.С. Франовська

судді:
І.Ф.Бондарчук

Б.С. Моніч

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу/позивачам: ОСОБА_3
АДРЕСА_1,13301

3- відповідачу/відповідачам:
Міністерство соціальної політики
України вул.Еспланадна, 8/10,м.Київ,01001