Справа № 2а-10083/10/1370
Суддя: Хома Олена Петрівна
Дата ухвалення: 2014-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Львівський окружний адміністративний
суд в складі:
головуючого - судді
з участю секретаря судового засідання
з участю представників: позивача
Дереки Д.В., відповідача Квасніцького
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові адміністративну
справу за позовом Публічного
акціонерного товариства «ДТЕК
Західенерго» до Головного управління
Державної казначейської служби
України у Львівській області, треті
особи Спеціалізована державна
податкова інспекція по роботі з
великими платниками податків у м.
Львові Державної податкової служби,
Міністерство фінансів України про
визнання незаконним та скасування
подань, визнання протиправними дій та
зобов'язання утриматись від вчинення
Відкрите акціонерне товариство
«Західенерго» (правонаступником якого
є Публічне акціонерне товариство «ДТЕК
Західенерго») звернулося до суду з
позовом до Головного управління
Державного казначейства України у
Львівській області (правонаступником
якого є Головне управління Державної
казначейської служби України у
Львівській області), треті особи
Спеціалізована державна податкова
інспекція по роботі з великими
платниками податків у м. Львові
Державної податкової служби (надалі -
СДПІ по роботі з ВПП), Міністерство
фінансів України з вимогами, з
урахуванням заяв про збільшення
розміру позовних вимог від 01.04.2013р. та
- визнати протиправними дії Головного
управління Державної казначейської
служби України у Львівській області з
нарахування ПАТ «ДТЕК Західенерго »
пені у розмірі 52 423 237 грн 70 к. за
Договором про надання субкредиту від
26.11.1996 р. №2014/1, укладеним між
Міністерством фінансів України та ВАТ
- визнати недійсним та скасувати
подання Головного управління
Державної казначейської служби
України у Львівській області №9 від
20.08.2010 р. та №1 від 24.01.2013р. до
Спеціалізованої державної податкової
інспекції по роботі з великими
платниками податків у м. Львові
Державної податкової служби про
здійснення заходів щодо стягнення пені
за простроченою заборгованістю по
іноземному кредиту за Договором про
надання субкредиту від 26.11.1996 р. №2014/1,
укладеного між Міністерством фінансів
України та ВАТ «Західенерго»;
- зобов'язати Головне управління
Державної казначейської служби
України у Львівській області
утриматися від вчинення певних дій, а
саме: нараховувати ПАТ «ДТЕК
Західенерго» пеню за Договором про
надання субкредиту від 26.11.1996р. №2014/1,
укладеного між Міністерством фінансів
України та ВАТ «Західенерго» та
надсилати подання до органів державної
податкової служби про її стягнення;
- стягнути з Державного бюджету України
на користь ПАТ «ДТЕК Західенерго»
витрати на проведення
судово-економічної експертизи у
В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на те, що Головним
управлінням Державної казначейської
служби України у Львівській області
(надалі - ГУ ДКСУ у Львівській області)
протиправно здійснено нарахування
пені Публічному акціонерному
товариству «ДТЕК Західенерго» (надалі -
ПАТ «ДТЕК Західенерго) у розмірі 52 423 237
грн 70 к., оскільки, ані Договором про
надання субкредиту від 26.11.1996р. №2014/1,
укладеним між Міністерством фінансів
України та ВАТ «Західенерго», ані
законодавством, як нині діючим, так і
діючим на час укладення Договору, не
передбачено відповідальності у
вигляді пені за несвоєчасне погашення
субкредиту. Законодавство, на яке
посилається відповідач при
нарахуванні пені, не підлягає
застосуванню. Зокрема, Постанова
Кабінету Міністрів України №1002 від
14.12.1995р. «Про порядок відшкодування
збитків державного бюджету, що виникли
внаслідок настання гарантійних
випадків за іноземними кредитами,
одержаними юридичними особами України
під гарантії Уряду України» не може
застосовуватися, оскільки субкредит
наданий позивачу не під гарантії
Кабінету Міністрів України. Порядок
обліку заборгованості, в тому числі
простроченої, перед державою за
кредитами, залученими державою або під
державні гарантії, бюджетними
позичками/фінансовою допомогою
наданими Міністерством фінансів у
1993-1998 роках, нарахування пені та
списання безнадійної заборгованості,
затверджений Постановою Кабінету
Міністрів України №174 від 02.03.2011р.
передбачає, що пеня нараховується у
порядку, передбаченому відповідними
законодавчими актами чи кредитною
(субкредитною) угодою. Тобто можливість
нарахування пені повинна бути
передбачена іншим нормативно-правовим
актом. Окрім того, вищевказаним
Порядком передбачається право
нараховувати пеню саме Міністерством
фінансів України, а не відповідачем.
Стаття 17 Бюджетного кодексу України та
Закони України про бюджет на
відповідні роки не визначають порядок
нарахування пені та не надають
повноважень щодо її нарахування
відповідачу, оскільки передбачають
застосування механізму, визначеного
податковим законодавством, тільки для
стягнення вже нарахованої пені на
підставах інших законодавчих актах і
тільки органами податкової служби, а не
органами казначейства. Закон України
«Про порядок відшкодування зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами» не
регулює питання погашення та
обслуговування позик, залучених
державою або під державні гарантії, про
що прямо зазначено в преамбулі, а тому
не підлягають застосуванню й
інструкції про порядок нарахування
пені, які прийняті на його виконання.
Податковим кодексом України визначено
можливість його застосування тільки
щодо погашення простроченої
заборгованості суб'єкта
господарювання перед державою за
кредитом, залученим державою або під
державну гарантію у порядку,
визначеному главою 9 розділу 2 цього
Кодексу. В той час, як положення про
нарахування пені містяться у главі 12, а
не 9 розділу ІІ Податкового кодексу
України, а тому їх застосування є
неправомірним. Окрім цього,
відповідачем не надано жодних
первинних документів, які
підтверджують розрахунок пені. За
таких обставин вважає, що у відповідача
немає підстав та повноважень для
Представник позивача Дерека Д.В. в
судовому засіданні позовні вимоги
підтримала з підстав, викладених у
позовній заяві та заявах про уточнення
позовних вимог. Просила позов
задовольнити повністю.
Представник відповідача Квасницький
О.В. в судовому засіданні позову не
визнав з підстав, викладених у
письмовому запереченні від 29.11.2010р. та
від 18.04.2013р., суть яких полягає в тому, що
всі дії відповідача, пов'язані з
нарахуванням пені та надсиланням
оскаржених подань були правомірними.
Субкредит був наданий позивачу під
гарантії Уряду України, а тому ГУ ДКСУ у
Львівській області здійснило
нарахування пені, виніс подання та
направив його до СДПІ по роботі з ВПП у
м. Львові ДПС на підставі Постанови
Кабінету Міністрів України №1002 від
14.12.1995р. «Про порядок відшкодування
збитків державного бюджету, що виникли
внаслідок настання гарантійних
випадків за іноземними кредитами,
одержаними юридичними особами України
під гарантії Уряду України».
Застосовуючи податкове законодавство
під час нарахування пені, ГУ ДКСУ у
Львівській області керувалося статтею
17 Бюджетного кодексу України та
статтею 21 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2010 рік»,
якими визначено що заборгованість за
кредитами, залученими державою або під
державні гарантії, стягується органами
державної податкової служби України у
порядку, визначеному податковим
законодавством. Однак, ГУ ДКСУ у
Львівській області користується не
Законом України «Про порядок
відшкодування зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними
цільовими фондами», а Інструкцією про
порядок нарахування та погашення пені,
затвердженої наказом Державної
податкової адміністрації України від
11.06.2003р. Нарахування пені позивачу було
здійснене також на підставі статей 129-131
Податкового кодексу України та Порядку
обліку заборгованості, в тому числі
простроченої, перед державою за
кредитами, залученими державою або під
державні гарантії, бюджетними
позичками/фінансовою допомогою
наданими Міністерством фінансів у
1993-1988 роках, нарахування пені та
списання безнадійної заборгованості,
затверджений Постановою Кабінету
міністрів України №174 від 02.03.2011р.
Просив відмовити у задоволенні позову
Прокурор, який вступив у справу на
стороні відповідача, в судове
засідання, яке було призначено на
14.08.2014р., не з'явився, про місце дату і
час його проведення повідомлено
належним чином, що підтверджується
повідомленнями про вручення поштового
відправлення (том 4, а.с.184). Своє
відношення до позову та правову
позицію прокурор висловив у попередніх
судових засіданнях, ствердивши, що
підстав для задоволення даного позову
Представник третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог, СДПІ по
роботі з ВПП, Антонюк І.Б. просив
відмовити у задоволенні позову з тих
мотивів, що оскаржене позивачем
рішення відповідача прийнято у
відповідності з вимогами чинного
законодавства.

Третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог, Міністерство фінансів України,
у поясненнях від 27.05.2013 р.
вих.№31-/16122 (том 3, а.с.47-50) просила
відмовити у задоволенні позовних вимог
та розглянути справу без участі її
представника. Третя особа вважає, що
відповідач діяв правомірно та мав
право нараховувати пеню у зв'язку з
порушенням строків оплати позивачем за
субкредитною угодою та посилався на ті
ж самі нормативно-правові акти, що й
відповідач.

Суд, заслухавши пояснення
представників позивача, відповідача,
третьої особи, прокурора, з'ясувавши
обставини, на які сторони посилаються
як на підставу своїх вимог та
заперечень, дослідивши докази, якими
вони обґрунтовуються, встановив
наступні фактичні обставини та
відповідні їм правовідносини.

01.11.1996 р. між Україною та Міжнародним
банком реконструкції та розвитку
(надалі - МБРР) укладено Договір про
надання позики (Проект розвитку ринку
електроенергії) №4098-1 UA (надалі -
Кредитна угода) у відповідності до
якого МБРР виступає Банком, який надає
кредит Україні, як Позичальнику (том 4,
а.с.191-207).

Статтею 3 «Рахунок кредиту. Відсотки та
інші нарахування. Погашення. Місце
здійснення платежів» Кредитної угоди
передбачені наступні платежі
Позичальника Банку:

• Комісія за зобов'язання, що
сплачується Банку по невикористаній
частині кредиту (Розділ 3.02. Кредитної
угоди);

• Відсотки (Розділ 3.03.Кредитної угоди);

• Основна сума Кредиту (Розділ 3.04.
Кредитної угоди)

Інших платежів, зокрема, у разі
порушення строків розрахунків
Позичальником з Банком, Кредитною
угодою не передбачено.

Тобто у Кредитній угоді не передбачено
відповідальності у вигляді сплати пені
як безпосередньо Позичальником, так і
іншими особами.

У відповідності до статті 1 Кредитної
угоди «Параграф 1.01. Встановлені Банком
«Загальні умови щодо позик та надання
гарантій для позик, що надаються в
одній валюті» від 30 травня 1995 року
(«Загальні умови»), є складовою
частиною даного Договору».

У відповідності статті 1 Загальних умов
(том 4, а.с.208-217), ці загальні умови
містять терміни і умови, які
поширюються на Кредитну угоду та
Гарантійну угоду у межах із
дотриманням будь-яких змін, які
визначені такими угодами.

Загальними умовами передбачено
наступні наслідки несвоєчасного
виконання зобов'язань Позичальника
перед Банком щодо погашення платежів
за Кредитною угодою:

• Призупинка Банком права
Позичальника на вилучення кредитних
коштів (Розділ 6.02. Стаття 6 Загальних
умов);

• Анулювання Банком права
Позичальника на вилучення кредитних
коштів (Розділ 6.03. Стаття 6 Загальних
умов);

• Дострокове погашення (Розділ 7.01.
Стаття 6 Загальних умов).

Кредитна угода не містить положень
щодо відповідальності у вигляді пені
за несвоєчасне погашення основної суми
боргу, процентів або комісії.

У Преамбулі Кредитної угоди визначено:
(D) Реалізація розділів A (3) та B (3)
Проекту здійснюється Західенерго
(акціонерною компанією, яку було
створено та яка функціонує відповідно
до законів Позичальника) за допомогою
Позичальника і, у рамках такої
допомоги, Позичальник надаватиме
Західенерго частину коштів Позики, як
це передбачено даним Договором.

Умови реалізації Проекту визначені
Статтею 3 Кредитної угоди і полягають в
наступному:

Параграф 3.01. (b) Позичальник переказує
частину надходжень Позики кожній з
генеруючих компаній та НДЦ у
відповідності до договорів про надання
субкредитів, які має бути укладено між
Позичальником та кожною з генеруючих
компаній і НДЦ на умовах, які
включатимуть умови, визначені в
Додатковій статті 7 до даного Договору.

(c) Позичальник здійснює свої права
згідно з Договорами про надання
субкредитів таким чином, щоб
забезпечити захист інтересів
Позичальника і Банку та досягнення
цілей Позики, а також, за винятком
випадків, коли з Банком узгоджено інше,
Позичальник не повинен передавати
прав, анулювати або відмовлятись від
прав щодо Договорів про надання
субкредитів або будь-яких з їхніх
положень.

Умови надання субкредиту визначені в
Додатковій статті 7 до Кредитної угоди,
а саме:

1. Позичальник зобов'язується позичати
надходження Позики, що виділяються час
від часу для: (a) категорій 1 (a) і 2 (a)
таблиці, наведеної в пункті 1
Додаткової статті 1 до даного Договору
з Донбасенерго, в рамках Договору з
Донбасенерго про надання субкредиту
(субкредит, наданий Донбасенерго); (b)
категорій 1 (b) і 2 (b) таблиці, наведеної в
пункті 1 Додаткової статті 1 до даного
Договору з Дніпроенерго, в рамках
Договору з Дніпроенерго про надання
субкредиту (субкредит, наданий
Дніпроенерго); (c) категорій 1 (c) і 2 (c)
таблиці, наведеної в пункті 1
Додаткової статті 1 до даного Договору
з Західенерго, в рамках Договору з
Західенерго про надання субкредиту
(субкредит, наданий Західенерго); (d)
категорій 1 (d) і 2 (d) таблиці, наведеної в
пункті 1 Додаткової статті 1 до даного
Договору з Центренерго, в рамках
Договору з Центренерго про надання
субкредиту (субкредит, наданий
Центренерго); та (e) категорій 3 і 4
вказаної таблиці, що стосуються НДЦ, в
рамках Договору з НДЦ про надання
субкредиту (субкредит, наданий НДЦ).
Виплати відсотків за субкредит НДЦ,
нарахованих на дату вказану в
категорії (5) згаданої таблиці або перед
цією датою, будуть капіталізовані й
виплачуватимуться з надходжень Позики
згідно з директивами, які
задовольнятимуть Банк.

2. Основна сума кожного із субкредитів,
наданих Донбасенерго, Дніпроенерго,
Західенерго, та Центренерго: (a)
визначена у доларах США; (b) сплачена
протягом періоду в 10 років, включаючи
трирічний період звільнення від сплати
процентів; (с) плата за зобов'язання, яка
періодично нараховується на невибрану
частину основної суми позики, ставка
цієї плати дорівнює величині ставки,
яку час від часу платить Позичальник
згідно параграфа 2.04 даного Договору; та
(d) процентів, які періодично
нараховуються на основну суму вибраної
та не сплаченої позики, процентна
ставка дорівнює процентній ставці, яку
час від часу платить Позичальник за
використання коштів Позики згідно
параграфа 2.05 даного Договору, плюс
маржа у розмірі 1,0%.

На виконання вищевказаних положень
Кредитної угоди, 26.11.1996р. між
Міністерством фінансів України та АК
«Західенерго» укладено Договір про
надання субкредиту стосовно
використання коштів, наданих Україні
Міжнародним банком реконструкції та
розвитку (Договір про надання позики
№4098-1 UA від 01 листопада 1996р.) для
фінансування Проекту розвитку ринку
електроенергії №2014-1 (надалі -
Субкредитний договір) (том 1 а.с.16-28).

Розділом 3 Субкредитного договору
передбачено розмір, вимоги та умови
субкредитування, а саме:

3.1. Міністерство фінансів у
відповідності зі статтею 3 (параграф 3.01
(b)) Договору про надання позики надає АО
субкредит із коштів Позики. МБРР в
доларах США, що не перевищує суми,
передбаченої Додатковою статтею 1
Договору про надання позики, для оплати
вартості товарів та послуг для
реалізації розділів А(3) та В(3) Проекту і
який становить 50 800 000 (п'ятдесят
мільйонів вісімсот тисяч) доларів США.

3.2. Цей субкредит надається на строк 10
(десять) років, включаючи пільговий
період протягом 3 (три) роки, і виключно
на фінансування Проекту.

3.6. Сплата відсотків та інші виплати
здійснюються кожні півроку 1 травня та 1
листопада за умовами, зазначеними у
п.2.04, 2.05 статті 2 Договору про надання
позики.

3.11. Кошти, на момент їх нарахування МБРР
на Спеціальний рахунок, розглядаються
сторонами як субкредит, отриманий АО
від Міністерства фінансів.

3.14. АО сплачує Міністерству фінансів
кожні півроку на дату, зазначену в п.3.6
даного Договору, комісію за
зобов`язання по основній
невикористаній сумі субкредиту, що
дорівнює ставці, яка сплачується час
від часу Позичальником у відповідності
до статті 2 (параграф 2.04) Договору про
надання позики і становить ѕ (три
четвертих) від 1 (одного) відсотка, якщо
Банк не повідомить про її зниження.

3.15. АО здійснює погашення своїх
боргових зобов'язань перед
Міністерством фінансів по основній
сумі субкредиту шляхом перерахування
Міністерству фінансів у формі
піврічних внесків, починаючи з моменту
закінчення пільгового періоду,
відповідних сум згідно з Графіком
погашення позики (Додаткова стаття 1
даного Договору).

3.16. Відсотки по основній сумі
субкредиту, використаної та
непогашеної, сплачуватимуться АО час
від часу згідно з п. 3.6. даного Договору
з використанням ставки, яку
Позичальник сплачує час від часу МБРР у
відповідності до статті 2 (параграф 2.05)
Договору про надання позики плюс маржа
в розмірі 1 (одного) відсотку, яка
перераховується АО на спеціальний
рахунок Міністерства фінансів.

3.17. Сума, яку АО зобов'язана повернути
Міністерству фінансів згідно з умовами
цього Договору, виплачується в доларах
США.

3.18. За прострочку виплати на погашення
основної суми субкредиту та відсотків
по ньому АО виплачує Міністерству
фінансів штраф у обсягах та порядку,
встановленому для цього чинним
законодавством України, та в указаних в
Договорі про позику між Україною та
МБРР.

Якщо будь-який платіж, який має бути
здійсненим АО на користь Міністерства
фінансів за умовами цієї Угоди,
припадає на будь-який день, що не є
робочим, такий платіж буде здійснений
АО без затримки на наступний робочий
день і штраф в цьому випадку не
стягуватиметься.

Розділом 5 (5.2.2.) Субкредитного договору
передбачено право Міністерства
фінансів України в разі порушення АО
строків погашення основної суми
субкредиту та відсотків по ній,
самостійно в безакцептному порядку
списувати з рахунку АО суму
заборгованості.

Відповідальність і порядок вирішення
спорів закріплені у Розділі 6
Субкредитного договору, пунктом 6.1.
якого передбачено, що АО несе
відповідальність перед Міністерством
фінансів за своєчасність повернення в
повному обсязі суми субкредиту,
відсотків по ньому та за дотримання
цілей використання цих коштів.

В разі неспроможності АО належним
чином виконати свої боргові
зобов'язання перед Міністерством
фінансів в повному обсязі АО несе
відповідальність власним майном
згідно з чинним законодавством
України.

Системний аналіз наведених вище
положень договорів дає підстави
стверджувати, що умовами Субкредитного
договору не передбачено нарахування
пені та не визначено методу її
нарахування.

20.08.2010 р. ГУ ДКСУ у Львівській області
винесено подання №9 (том 1 а.с. 111).

Як слідкує з подання, відповідач виніс
його на виконання листа Державного
казначейства України від 19.08.2010р.
№10-26/1249-15495 і згідно зі статтею 17
Бюджетного кодексу України та направив
СДПІ по роботі з ВПП у м. Львів для
ведення претензійно-позовної роботи та
безспірного стягнення з ДАЕК
«Західенерго» пені за простроченою
заборгованість (код 21081000) по
субкредитній угоді, укладеною між
Міністерством фінансів України в
рамках спільних зі Світовим банком
проектів. Сума пені за період з 01.01.2000 р.
по 01.08.2010 р. становить 46 595 421 грн 48 к.

ГУ ДКСУ у Львівській області повторно
винесено подання №1 від 24.01.2013р. (том 1
а.с. 207).

Як слідкує з подання, відповідач виніс
його на виконання постанови Кабінету
Міністрів України від 02.03.2011р. №174 та
направив СДПІ по роботі з ВПП у м. Львів
для здійснення до ПАТ «Західенерго»
заходів щодо стягнення пені (код 21081000)
за простроченою заборгованістю по
іноземному кредиту за субкредитною
угодою від 26.11.1996р. №2014-1, укладеною між
Міністерством фінансів України в
рамках спільних зі Світовим банком
проектів, станом на 01.01.2013р. в сумі 52 423 237
грн. 70 коп.

Вищевказані подання були винесені
внаслідок нарахування ГУ ДКСУ у
Львівській області пені за несвоєчасне
виконання ПАТ «Західенерго»
зобов'язань щодо погашення
заборгованості за Субкредитним
договором, що не заперечується
сторонами.

Предметом оскарження даного спору є
дії відповідача з нарахування позивачу
пені у розмірі 52 423 237 грн 70 к. за
Субкредитним договором та скасування у
зв'язку з цим подань відповідача №9 від
20.08.2010р. та №1 від 24.01.2013р. до СДПІ по
роботі з ВПП у м. Львові ДПС про
здійснення заходів щодо стягнення пені
за простроченою заборгованістю по
іноземному кредиту за Субкредитним
договором.

При вирішенні даного спору суд
керувався наступними нормами
законодавства.

У відповідності до пунктів 22 частини 1
статті 92 Конституції України від
28.06.1996р. № 254к/96-ВР «виключно законами
України визначаються засади
цивільно-правової відповідальності;
діяння, які є злочинами,
адміністративними або дисциплінарними
правопорушеннями, та відповідальність
за них».

Якщо у вчиненому сторонами правочині
розмір та базу нарахування пені не
визначено, суму пені може бути стягнуто
лише в разі, якщо обов'язок та умови її
сплати визначено певним законами.

У відповідності до статті 178 Цивільного
кодексу Української РСР від 18.06.1963р.
(термін дії з 01.01.1964 р. по 01.01.2004 р.), на яку
посилається відповідач, та який діяв на
час укладання Субкредитного договору,
виконання зобов'язань може
забезпечуватися згідно з законом або
договором неустойкою (штрафом, пенею),
заставою і поручительством. Крім того,
зобов'язання між громадянами або з їх
участю можуть забезпечуватися
завдатком, а зобов'язання між
соціалістичними організаціями -
гарантією.

Статтею 180 Цивільного кодексу
Української РСР визначено, що угода про
неустойку (штраф, пеню) повинна бути
укладена в письмовій формі.
Недодержання письмової форми тягне
недійсність угоди про неустойку (штраф,
пеню).

Аналогічні положення містяться в
Цивільному кодексі України від 16.01.2003 р.
№ 435-IV (термін дії з 01.01.2004 р. по
теперішній час), а саме:

Стаття 546. Види забезпечення виконання
зобов'язання

1. Виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком.

2. Договором або законом можуть бути
встановлені інші види забезпечення
виконання зобов'язання.

Стаття 547. Форма правочину щодо
забезпечення виконання зобов'язання

1. Правочин щодо забезпечення виконання
зобов'язання вчиняється у письмовій
формі.

2. Правочин щодо забезпечення виконання
зобов'язання, вчинений із
недодержанням письмової форми, є
нікчемним.

Виходячи із положень статей 178, 180
Цивільного кодексу Української РСР та
статей 546, 547 Цивільного кодексу
України, для визначення методу та
порядку нарахування пені за
невиконання або неналежне виконання
зобов'язань за Субкредитним договором
акти цивільного законодавства
застосуванню не підлягають.

У відповідності до статті 1 Бюджетного
кодексу України від 21.06.2001р. № 2542-III
(термін дії з 25.07.2001р. по 01.01.2011р.) ним
регулюються відносини, що виникають у
процесі складання, розгляду,
затвердження, виконання бюджетів та
розгляду звітів про їх виконання, а
також контролю за виконанням
Державного бюджету України та місцевих
бюджетів.

Так, частиною 4 статті 20 Бюджетного
кодексу України передбачено, що у разі
невиконання юридичними особами своїх
зобов'язань щодо погашення та
обслуговування наданих на умовах
повернення кредитів, залучених
державою або під державні гарантії,
інших гарантованих державою
зобов'язань, та стягнення
заборгованості перед Державним
бюджетом України з наданих
підприємствам і організаціям позичок
із державного бюджету, позичок, наданих
за рахунок коштів, залучених державою
або під державні гарантії, плати за
користування цими позичками органи
стягнення застосовують механізм
стягнення цієї заборгованості у
порядку, передбаченому законом для
стягнення не внесених у строк податків
і неподаткових платежів, включаючи
погашення такої заборгованості за
рахунок майна боржників.

При цьому до органів стягнення згідно
підпункту 30 частини 1 статті 20
Бюджетного кодексу України
відносяться податкові, митні та інші
державні органи, яким відповідно до
закону надано право стягнення до
бюджету податків, зборів (обов'язкових
платежів) та інших надходжень.

Державна казначейська служба України
та її територіальні органи у переліку
органів стягнення відсутні.

У відповідності до статті 112 Бюджетного
кодексу України Державне казначейство
України здійснює виключно
бухгалтерський облік всіх надходжень
та витрат Державного бюджету України.

Ураховуючи викладене, суд приходить до
висновку, що оскільки відповідач не є
органом стягнення, то Бюджетним
кодексом України йому не надано
повноважень щодо застосування
законодавства для стягнення не
внесених у строк податків і
неподаткових платежів.

Так, згідно з пункту 11 частини 1 статті 10
Законом України «Про державну
податкову службу в Україні» від 04.12.1990р.
№ 509-XII (термін дії з 21.12.2000 р. по 01.01.2011р.)
функції державних податкових
інспекцій в районах, містах без
районного поділу, районах у містах,
міжрайонних та об'єднаних
спеціалізованих державних податкових
інспекцій, у тому числі включають
подання до судів позовів до
підприємств, установ, організацій та
громадян про визнання угод недійсними
і стягнення в доход держави коштів,
одержаних ними за такими угодами, а в
інших випадках - коштів, одержаних без
установлених законом підстав, а також
про стягнення заборгованості перед
бюджетом і державними цільовими
фондами за рахунок їх майна.

Аналогічні положення містяться у
законах України про державний бюджет
на відповідні роки:

• Стаття 20 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2000 рік»
17.02.2000р. №1458-III: Установити, що в 2000 році
для відшкодування витрат Державного
бюджету України, які виникли внаслідок
невиконання юридичними особами своїх
зобов'язань щодо погашення та
обслуговування наданих на умовах
повернення кредитів, залучених
державою або під державні гарантії,
інших гарантованих державою
зобов'язань, та стягнення
заборгованості перед Державним
бюджетом України з наданих
підприємствам і організаціям позичок з
державного бюджету, позичок, наданих за
рахунок коштів, залучених державою або
під державні гарантії, плати за
користування цими позичками, органи
державної податкової служби України
застосовують механізм безспірного
стягнення цієї заборгованості у
порядку, передбаченому законодавством
для стягнення не внесених у строк
податків і неподаткових платежів,
включаючи погашення такої
заборгованості за рахунок майна
боржників.»;

• Стаття 23 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2001 рік»
07.12.2000р. №2120-III: Установити, що в 2001 році
для відшкодування витрат Державного
бюджету України, які виникли внаслідок
невиконання юридичними особами своїх
зобов'язань щодо погашення та
обслуговування наданих на умовах
повернення кредитів, залучених
державою або під державні гарантії,
інших гарантованих державою
зобов'язань, та стягнення
заборгованості перед Державним
бюджетом України з наданих
підприємствам і організаціям позичок
із державного бюджету, позичок, наданих
за рахунок коштів, залучених державою
або під державні гарантії, плати за
користування цими позичками, органи
державної податкової служби України
застосовують механізм стягнення цієї
заборгованості у порядку,
передбаченому законом для стягнення не
внесених у строк податків і
неподаткових платежів, включаючи
погашення такої заборгованості за
рахунок майна боржників;

• Закон України «Про Державний бюджет
України на 2002 рік» від 20.12.2001 р. №2905-III не
визначає механізму стягнення;

• Стаття 22 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2003 рік» від
26.12.2002 р. №380-IV: Визнати в 2003 році органи
державної податкової служби України
органом стягнення простроченої
заборгованості за кредитами,
залученими державою або під державні
гарантії, та бюджетними позичками.;

• Стаття 24 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2004 рік» від
27.11.2003 р. №1344-IV: Визнати в 2004 році органи
державної податкової служби України
органом стягнення простроченої
заборгованості за кредитами,
залученими державою або під державні
гарантії, та бюджетними позичками.;

• Стаття 24 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2005 рік» від
23.12.2004 р. № 2285-IV: Визнати в 2005 році органи
державної податкової служби України
органом стягнення простроченої
заборгованості за кредитами,
залученими державою або під державні
гарантії, та бюджетними позичками.;

• Стаття 22 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2006 рік» від
20.12.2005 р. № 3235-IV: Визнати в 2006 році органи
державної податкової служби України
органами стягнення простроченої
заборгованості юридичних осіб перед
державою за кредитами, залученими
державою або під державні гарантії, та
бюджетними позичками.;

• Стаття 21 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2007 рік» від
19.12.2006 р. №489-V: Визначити в 2007 році
органи державної податкової служби
України органами стягнення
заборгованості юридичних осіб перед
державою за кредитами, залученими
державою або під державні гарантії,
бюджетними позичками та фінансовою
допомогою, наданою на поворотній
основі (яка надходить за кодами
програмної класифікації видатків та
кредитування державного бюджету 2801440
та 3511630).;

• Стаття 20 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2008 рік» від
28.12.2007 р. №107-VI: Визначити в 2008 році
органи державної податкової служби
України органами стягнення
заборгованості юридичних осіб перед
державою за кредитами, залученими
державою або під державні гарантії,
бюджетними позичками та фінансовою
допомогою, наданою на поворотній
основі (кошти від повернення якої
надходять за кодами програмної
класифікації видатків та кредитування
державного бюджету 2801380, 2801400, 2801410, 2801440,
3401360, 3511550, 3511560, 3511630).;

• Стаття 21 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2009 рік» від
26.12.2008 р. №835-VI: Визначити в 2009 році
органи державної податкової служби
України органами стягнення
заборгованості юридичних осіб перед
державою за кредитами, залученими
державою або під державні гарантії,
бюджетними позичками та фінансовою
допомогою, наданою на поворотній
основі (кошти від повернення якої
надходять за кодами програмної
класифікації видатків та кредитування
державного бюджету 2801380, 2801400, 2801410, 2801440,
3401360, 3511550, 3511560, 3511630).;

• Стаття 21 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2010 рік» від
26.04.2010 р. №2154-VI: Визначити у 2010 році
органи державної податкової служби
України органами стягнення
заборгованості суб'єктів
господарювання перед державою за
кредитами, залученими державою або під
державні гарантії, бюджетними
позичками та фінансовою допомогою,
наданою на поворотній основі (кошти від
повернення якої надходять за кодами
програмної класифікації видатків та
кредитування державного бюджету 2801380,
2801400, 2801410, 2801440, 3511530, 3511550, 3511560, 3511630, 3511660),
а також заборгованості з відсотків за
користування позиками, наданими за
рахунок коштів, залучених державою, та
з плати за надання гарантій та позик,
отриманих за рахунок коштів, залучених
державою та/або під державні гарантії.

При цьому така заборгованість
вважається податковим боргом і
стягується відповідно до Закону
України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами» від 21.12.2000р. № 2181-III (надала -
Закон № 2181-III).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов
висновку, що вказаними нормами
бюджетного законодавства передбачено
можливість застосування порядку
стягнення заборгованості саме
податковими органами. Водночас,
бюджетним законодавством не
регулюються питання нарахування пені
за Субкредитним договором органами
державного казначейства та можливість
застосування відповідачем податкового
законодавства для визначення порядку
нарахування та розміру заборгованості
за Субкредитним договором, а також
відсутнє будь-яке посилання на
відповідальність у вигляді пені.

У абзаці 2 преамбули Закону № 2181-III
(термін дії з 01.04.2001р. по 01.01.2011 р.),
зазначено, що цей Закон не регулює
питання погашення та обслуговування
кредитів, наданих за рахунок бюджетних
коштів або позик, залучених державою чи
під державні гарантії, інших
зобов'язань, що випливають з угод,
укладених державними органами та/або
від імені держави, які регулюються
нормами цивільного законодавства та
іншими законами з питань державного
боргу та його обслуговування.

Суд звертає увагу, що зупинення цієї
норми пунктом 12 Прикінцевих положень
Закону України «Про державний бюджет
України на 2010 рік» від 27.04.2010 р. визнано
неконституційним Рішенням
Конституційного суду України №22-рп/2010
від 30.11.2010 р., а виключення цієї норми на
підставі Закону України «Про внесення
змін до деяких законодавчих актів
України у зв'язку з прийняттям
Бюджетного кодексу України» №2457 від
08.07.2010 р., відбулося тільки 01 січня 2011 р.,
одночасно з втратою сили Закону
№2181-ІІІ.

Отже сфера правового регулювання
Закону №2181-ІІІ не охоплює
правовідносини за Субкредитним
договором щодо нарахування пені і
застосуванню не підлягає.

З аналогічних підстав не може бути
застосована Інструкція про порядок
нарахування та погашення пені,
затверджена наказом Державної
податкової адміністрації від 01.03.2001р.
№77, на яку посилається відповідача.
Адже згідно преамбули ця Інструкція
затверджена відповідно до статті 16
Закону України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами», який, як встановлено судом, не
може застосовуватися для визначення
методу нарахування пені за
Субкредитним договором.

Інструкція про порядок нарахування та
погашення пені за платежами, що
контролюються органами державної
податкової служби №290 від 11.06.2003 р.
(надалі - Інструкція) також прийнята на
виконання Закону №2181-ІІІ та регулює
порядок ведення органами державної
податкової служби обліку нарахування
та погашення пені, що справляється з
платника податків у зв'язку з
несвоєчасним погашенням узгодженого
податкового зобов'язання.

Так, цією Інструкцією передбачено
певний метод нарахування пені.

У відповідності до пункту 3.2
нарахування пені розпочинається:

а) при самостійному нарахуванні суми
податкового зобов'язання платником
податків - від першого робочого дня,
наступного за останнім днем граничного
строку сплати податкового
зобов'язання;

б) при нарахуванні суми податкового
зобов'язання податковим органом - від
першого робочого дня, наступного за
останнім днем граничного строку сплати
такого податкового зобов'язання,
визначеного у податковому
повідомленні (за винятком випадків,
коли платник податків у встановлені
Законом терміни розпочинає процедуру
апеляційного узгодження);

в) при нарахуванні суми податкового
зобов'язання податковим органом (якщо
платник податків у встановлені Законом
терміни розпочинає процедуру
апеляційного узгодження суми
податкового зобов'язання) - від першого
робочого дня, наступного за останнім
днем граничного строку сплати
податкового зобов'язання, визначеного
за результатами апеляційного
узгодження.

При цьому, пункт 3.11.1 Інструкції містить
вичерпний перелік документів, що
підтверджують суму податкових
зобов'язань платника податків та
граничний строк їх сплати. Такими
документами є: податкова декларація (у
тому числі уточнююча) з позитивною
сумою податкових зобов'язань;
податкове повідомлення; договір про
розстрочення (відстрочення) податкових
зобов'язань; рішення суду.

Однак у матеріалах справи відсутні
податкові декларації, податкові
повідомлення, договори про
розстрочення податкових зобов'язань чи
рішення суду, якими б було встановлено
граничний строк сплати платежів за
Субкредитним договором як податкових
зобов'язань. Сторони таких документів
не подали по причині їх відсутності.

Ураховуючи викладене, суд дійшов
висновку, що для визначення строку
сплати зобов'язання за Субкредитним
договором такий механізм не
застосовується, що підтверджує
неможливість використання методу
нарахування пені, визначеного Законом
№2181-ІІІ та інструкціями, прийнятими на
його виконання.

Стосовно Методичних рекомендацій щодо
порядку погашення у 2010 році
заборгованості суб'єктів
господарювання перед державою за
кредитами, залученими державою або під
державні гарантії, бюджетними
позичками та фінансовою допомогою,
наданою на поворотній основі,
затверджених Наказом Державної
податкової адміністрації України №701
від 14.09.2010 р., на які посилається
відповідач як на такі, що ним
застосовувались при нарахуванні пені
позивачу, суд зазначає таке.

Статтею 1 Указу Президента України «Про
державну реєстрацію
нормативно-правових актів міністерств
та інших органів виконавчої влади»
№493/92 від 03.10.1992 р. встановлено, що з
01.01.1993р. нормативно-правові акти, які
видаються міністерствами та які
впливають на права, свободи та законні
інтереси громадян або мають
міжвідомчий характер, підлягають
державній реєстрації.

Оскільки Методичні рекомендації не
зареєстровані в Міністерстві юстиції
України, то за своєю правовою природою
вони не є нормативно-правовим актом.

Частиною 9 статті 17 Бюджетного кодексу
України від 08.07.2010р. № 2456-VI (термін дії з
01.01.2011р. по теперішній час) встановлено,
що прострочена заборгованість суб'єкта
господарювання перед державою
(Автономною Республікою Крим чи
територіальною громадою міста) за
кредитом (позикою), залученим державою
(Автономною Республікою Крим чи
територіальною громадою міста) або під
державну (місцеву) гарантію, а також за
кредитом з бюджету (включаючи плату за
користування такими кредитами
(позиками) та пеню) стягується з такого
суб'єкта господарювання органами
доходів і зборів, що є органами
стягнення такої заборгованості у
порядку, передбаченому Податковим
кодексом України або іншим законом,
включаючи погашення такої
заборгованості за рахунок майна цього
суб'єкта господарювання.

Пунктом 1 підрозділу 10 розділу ХХ
перехідних положень Податкового
кодексу України встановлено, що
погашення простроченої заборгованості
суб'єкта господарювання перед державою
(Автономною Республікою Крим чи
територіальною громадою міста) за
кредитом (позикою), залученим державою
(Автономною Республікою Крим чи
територіальною громадою міста) або під
державну (місцеву) гарантію, а також за
кредитом з бюджету (включаючи плату за
користування такими кредитами
(позиками) та пеню) здійснюється у
порядку, визначеному главою 9 розділу II
цього Кодексу.

Главою 9 Розділу ІІ «Адміністрування
податків, зборів (обов'язкових
платежів) Податкового кодексу України,
врегульовано порядок погашення
податкового боргу платників податків,
зокрема: джерела сплати грошових
зобов'язань або погашення податкового
боргу платника податків (стаття 87);
зміст податкової застави (стаття 88);
виникнення права податкової застави
(стаття 89); податковий пріоритет (стаття
90); податковий керуючий (стаття 91);
узгодження операцій із заставленим
майном (стаття 92); припинення
податкової застави (стаття 93);
адміністративний арешт майна (стаття
94); продаж майна, що перебуває у
податковій заставі (стаття 95);
погашення податкового боргу державних
підприємств, які не підлягають
приватизації, та комунальних
підприємств (стаття 96); погашення
грошових зобов'язань або податкового
богу в разі ліквідації платника
податків, не пов'язаної з банкрутством
(стаття 97); порядок погашення грошових
зобов'язань або податкового боргу у
разі реорганізації платника податків
(стаття 98); порядок виконання грошових
зобов'язань фізичних осіб у разі їх
смерті або визнання безвісно
відсутніми чи недієздатними, а також
неповнолітніх осіб (стаття 99);
розстрочення та відстрочення грошових
зобов'язань або податкового боргу
платника податків (стаття 100); списання
безнадійного податкового боргу (стаття
101); строки давності та їх застосування
(стаття 102).

Наведені вище норми Податкового
кодексу України не містить жодного
посилання на метод нарахування пені.

Можливості застосування інших
розділів Податкового кодексу України
для стягнення заборгованості за
Субкредитним договором не передбачено,
у тому числі не передбачено можливості
застосування статей 129-131 глави 12 «Пеня»
розділу ІІ «Порядок адміністрування
податків, зборів (обов'язкових
платежів) Податкового кодексу України,
якою передбачено порядок та випадки
застосування відповідальності у
вигляді пені та метод її нарахування.

Отже, бюджетним законодавством та
Податковим кодексом України
встановлена можливість застосування
норм податкового законодавства
виключно щодо стягнення податковим
органом пені, вже нарахованої у
передбаченому договором або іншими
законодавчими актами порядку.
Вищевказані норми не визначають
повноважень відповідача щодо
нарахування пені на підставі
податкового законодавства, а тому не
можуть застосовуватися до спірних
правовідносин.

Постановою Кабінету Міністрів України
№1002 від 14.12.1995р. «Про порядок
відшкодування збитків державного
бюджету, що виникли внаслідок настання
гарантійних випадків за іноземними
кредитами, одержаними юридичними
особами України під гарантії Уряду
України» (із змінами і доповненнями,
внесеними постановою Кабінету
Міністрів України від 25.08.1998 року N 1336)
(термін дії з 23.01.1996р. по 11.03.2011р.)
встановлено наступне:

1. Установити, що у разі здійснення
гарантом платежів для покриття
заборгованості юридичних осіб України
за іноземними кредитами, одержаними
під гарантії Уряду України,
відповідальність позичальників перед
державним бюджетом виникає в межах
витрат державного бюджету на виконання
їх зобов'язань, визначених умовами
кредитної угоди між банком - агентом
Уряду України і позичальником, з
моменту здійснення гарантом
зазначених платежів.

Банк - агент Уряду України за п'ять днів
до здійснення планового платежу з
обслуговування іноземного кредиту
інформує Міністерство фінансів щодо
сум коштів, потрібних для погашення
заборгованості у разі порушення
позичальником розкладу платежів,
визначених кредитною угодою.

2. Органам державної податкової служби
у разі невідшкодування у місячний
термін позичальником іноземного
кредиту, одержаного під гарантії Уряду
України, витрат державного бюджету, що
виникли у зв'язку з покриттям гарантом
заборгованості за цим кредитом,
забезпечити за поданням відповідних
фінансових органів за місцем
знаходження позичальника стягнення з
нього у безспірному порядку повної
суми нездійснених у строк платежів з
урахуванням пені.

Зі змісту вказаних норм слідує, що для
стягнення заборгованості з
урахуванням пені необхідна наявність
таких двох факторів, як здійснення
гарантом платежів для покриття
заборгованості юридичних осіб України
за іноземними кредитами, одержаними
під гарантії Уряду України, та
іноземний кредит повинен бути
одержаний юридичними особами України
під гарантії Уряду України.

Вищевказаною постановою не
передбачено методу нарахування пені
(розмір, період нарахування, сума, на
яку нараховується пеня).

Судом встановлено, що відсутні
документи, які б підтверджували
здійснення Міністерством фінансів
України, як гарантом, платежів для
покриття заборгованості за
Субкредитним договором, а також
документи, що підтверджують надання
кредиту за Субкредитним договором під
гарантії Уряду України.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 02.09.1996р. №1027 «Про гарантії Кабінету
Міністрів України за іноземними
кредитами» передбачено, що рішення про
надання Кабінетом Міністрів України
гарантій за іноземними кредитами
оформлюється постановами Кабінету
Міністрів України за поданням
Валютно-кредитної ради Кабінету
Міністрів України». Судом встановлено,
що така постанова не приймалася.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 17.08.1995р. № 655 «Про додаткове
забезпечення гарантій або інших
зобов'язань Уряду України, які
надаються іноземним кредиторам щодо
погашення кредитів в іноземній валюті,
що залучаються українськими
юридичними особами» (у редакції від
18.12.1995 р. № 1020, що діяла на момент
укладання Субкредитного договору)
встановлено, що Валютно-кредитна рада
Кабінету Міністрів України розглядає
питання про доцільність надання
гарантій або інших зобов'язань Уряду
України іноземним кредиторам для
забезпечення погашення заборгованості
українських юридичних осіб за
кредитами в іноземній валюті, які
залучаються на умовах валютної
самоокупності, за умови укладання
зазначеними юридичними особами та
Державним експортно-імпортним банком
України або іншим уповноваженим Урядом
України фінансовим агентом кредитних
та інших угод і договорів застави.

Валютно-кредитна рада подає на розгляд
Кабінетові Міністрів України
матеріали стосовно надання іноземним
кредиторам гарантій або інших
зобов'язань Уряду України за наявності
нотаріально посвідчених договорів
застави.

Як встановлено судом, документальне
підтвердження наявності
нотаріально-посвідченого договору
застави, що є обов'язковою умовою
надання кредиту під гарантії Уряду
України, відсутнє.

У відповідності до статті 2 Загальних
умов, які поширюються на Кредитні і
Гарантійні угоди для моновалютних
кредитів від 30.05.1995 р. та які є
невід'ємною частиною Кредитної угоди,
передбачено наступні означення:

1. «Банк» означає Міжнародний банк
реконструкції і розвитку.

3. «Кредитна угода» означає кредитну
угоду між Банком і Позичальником про
надання Кредиту, в яку час від часу
можуть вноситися поправки. Кредитна
угода включає ці Загальні умови, які
поширюються на неї, і всі додатки і
додаткові умови до Кредитної угоди.

4. «Кредит» означає кредит,
передбачений Кредитною угодою.

5. «Гарантійна угода» означає угоду між
членом Банку і Банком, якою надаються
гарантії щодо Кредиту, в яку час від
часу можуть вноситься поправки.

Гарантійна угода включає ці Загальні
умови, які поширюються на неї, і всі
додатки і додаткові угоди до
Гарантійної угоди.

6. «Позичальник» означає сторону
Кредитної угоди, якій надається Кредит.

7. «Гарант» означає члена Банку, який є
стороною Гарантійної угоди.

У відповідності до Кредитної угоди
МБРР виступає Банком, який надає кредит
Україні, саме як Позичальнику.

В тексті Кредитної угоди та у тексті
Субкредитного договору відсутнє
посилання на гарантійну угоду та на те,
що Уряд України виступає гарантом та є
стороною гарантійної угоди. Сторони
ствердили, що гарантійна угода
відсутня.

Оскільки відсутні будь-які докази на
підтвердження того, що субкредит
Західенерго був наданий під гарантії
Уряду України, не підлягає
застосуванню до спірних правовідносин
Постанова Кабінету Міністрів України
№1002 від 14.12.1995р. «Про порядок
відшкодування збитків державного
бюджету, що виникли внаслідок настання
гарантійних випадків за іноземними
кредитами, одержаними юридичними
особами України під гарантії Уряду
України».

На виконання Постанови Кабінету
Міністрів України №1002 від 14.12.1995р.
наказом Міністерства фінансів України
№88 від 30.04.1996р. затверджений Порядок
зарахування до державного бюджету сум,
стягнутих у безспірному порядку з
юридичних осіб України - позичальників
для погашення заборгованості за
іноземними кредитами, одержаними під
гарантії Уряду України (надалі -
Порядок).

Порядок регулює відносини, що
виникають з погашення заборгованості
за іноземними кредитами, одержаними
під гарантії Кабінету Міністрів
України.

Оскільки суд дійшов висновку, що
Субкредитний договір не укладався під
гарантії Уряду України, то такий
Порядок не може застосовуватися до
правовідносин за Субкредитним
договором, а відтак, прийняття
відповідачем подання на підставі
такого Порядку є неправомірним.

Пункт 8 частини 2 Порядку обліку
заборгованості, в тому числі
простроченої, перед державою за
кредитами, залученими державою або під
державні гарантії, бюджетними
позичками/фінансовою допомогою
наданими міністерством фінансів у 1993 -
1998 роках, нарахування пені та списання
безнадійної заборгованості,
затвердженої Постановою Кабінету
Міністрів України №174 від 02.03.2011р.
(термін дії: з 11.03.2011р. по теперішній час)
(надалі - Порядок) містить визначення
пені, відповідно до якого пеня - сума
коштів, яку боржник зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним
зобов'язань за кредитною (субкредитною)
угодою, угодою про надання бюджетної
позички/фінансової допомоги.

Частиною 13 Порядку передбачено, що пеня
нараховується у гривнях на суми
простроченої заборгованості за
кредитами, бюджетними
позичками/фінансовою допомогою (в тому
числі за основним боргом, відсотками,
платою за надання гарантій або
кредитів, залучених державою) у
порядку, передбаченому відповідними
законодавчими актами чи кредитною
(субкредитною) угодою, угодою про
надання бюджетною позички/фінансовою
допомоги.

Ця норма передбачає можливість
нарахування пені у випадках,
передбачених договором або
відповідними законодавчими актами.

Як зазначалося вище, умовами
Субкредитного договору не визначено
порядок нарахування пені.

Не передбачено методу та підстав
нарахування пені за кредитом,
залученим державою, ані цивільним ані
господарським ані бюджетним ані
податковим законодавством.

Судом встановлено та визнається
сторонами, пеня за Субкредитним
договором нараховувалася
відповідачем.

Міністерство фінансів України
нарахування пені не здійснювало, що
підтверджується актами звірки
взаєморозрахунків з Міністерством
фінансів України за Субкредитним
договором від 30.09.2007р., від 31.10.2010р., від
30.06.2012р., згідно яких заборгованість за
таким видом платежу як пеня відсутні.

З цього приводу суд звертає увагу на
таке.

Пунктом 12 Порядку встановлено, що пеня
на прострочену заборгованість за
кредитами нараховується Мінфіном.

Як передбачено пунктом 9 Порядку,
Державна казначейська служба на
підставі зазначеної в пунктах 4 і 8
цього Порядку інформації, що подана
Мінфіном, відображає зміни
заборгованості за кредитами в обліку
виконання державного бюджету та
протягом тижня після надходження
інформації, зазначеної в пункті 8 цього
Порядку, інформує територіальні органи
Державної казначейської служби за
місцем реєстрації боржника про розмір
простроченої заборгованості за
кредитами та нарахованої пені, а також
про розмір простроченої
заборгованості за бюджетними
позичками/фінансовою допомогою.

Положенням про Державну казначейську
службу, затвердженим Указом Президента
України №460/2011 від 13.04.2011р. відповідача
не наділено повноваженнями по
нараховуванню пені за Субкредитним
договором.

Згідно з статті 15 Закону України «Про
центральні органи виконавчої влади»
№3166 від 17.03.2011р. міністерство у межах
своїх повноважень, на основі і на
виконання Конституції та законів
України, актів і доручень Президента
України, актів Кабінету міністрів
України видає накази, які підписує
міністр.

Відповідач ствердив, що підставою для
здійснення територіальним органом
казначейської служби нарахування пені,
були відповідні листи Міністерства
фінансів України. Наказ про
делегування відповідачу повноважень
щодо нарахування пені Міністерством
фінансів України не видавався.

Таким чином, жодним законом чи
нормативно-правовим актом не
передбачено право органів Державної
казначейської служби по нарахуванню
пені Субкредитним договором.

У відповідності до статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та Законами
України.

З урахуванням викладеного, у
відповідача відсутні повноваження
щодо нарахування пені та винесення у
зв'язку з таким нарахуванням подань для
подальшого їх направлення органам
державної податкової служби.

З мотивів, викладених у постанові вище,
суд дійшов висновку про те, що
Субкредитним договором та чинним
законодавством не передбачено
відповідальності у вигляді пені та
порядку її нарахування у разі
порушення умов Субкредитного договору.

Тому дії відповідача по нарахуванню
пені за Субкредитним договором та
винесенні подань, надісланих СДПІ по
роботі з ВПП у м. Львові ДПС, є
неправомірними.

У зв'язку з тим, що питання перевірки
розміру нарахованої пені вимагає
спеціальних знань в галузі
фінансово-кредитних операцій,
бухгалтерського обліку та інших
економічних знань, ухвалою суду від
25.06.2013 р. в даній справі була призначена
судова економічна експертиза, на
вирішення якої ставилися питання:

1. Чи підтверджується документально
розрахунок пені у розмірі 52 423 237 грн. 70
коп., що нараховані Головним
управлінням Державної казначейської
служби України у Львівській області
ПАТ«ДТЕК Західенерго» за договором від
26 листопада 1996 року № 2014-1 про
надання субкредиту, укладеного між
Міністерством фінансів України та ВАТ
«Західенерго»?

2. Чи відповідає метод нарахування пені
Головним управлінням Державної
казначейської служби України у
Львівській нормам чинного
законодавства та умовам договору від 26
листопада 1996 року № 2014-1 про надання
субкредиту, укладеного між
Міністерством фінансів України та ВАТ
«Західенерго»?

Як слідує з висновку
судово-економічної експертизи від
03.06.2014р. №01/0813 (том 3, а.с.103-129), по першому
питанню експерт не мав можливості дати
відповідь на поставлене питання у
зв'язку з відсутністю в матеріалах
справи джерела інформації щодо розміру
і періодів виконання Міністерством
фінансів України зобов'язань за
договором №2014-1 від 26 листопада 1996 року
про надання субкредиту, укладеного між
Міністерством фінансів України та
Акціонерною генеруючою компанією
«Західенерго», необхідних для
здійснення перевірки розрахунку пені,
нарахованої Головним управлінням
Державної казначейської служби
України у Львівській області ПАТ «ДТЕК
ЗАХІДЕНЕРГО» у розмірі 52 423 237 грн. 70
коп., та невиконання клопотання про
надання додаткових документів, експерт
не має.

Щодо другого питання, то за
результатами дослідження експертом
встановлено:

За умови, що Договір №2014-1 від 26
листопада 1996 року про надання
субкредиту, укладений між
Міністерством фінансів України та
Акціонерною генеруючою компанією
«Західенерго» є договором, укладеним
під гарантії Кабінет Міністрів
України, метод нарахування пені,
застосований Головним управлінням
Державної казначейської служби
України у Львівській області не
відповідає нормам чинного
законодавства, а умовами Субкредитного
Договору та Договору про надання
позики (Проект розвитку ринку
електроенергії) між Україною та
Міжнародним банком реконструкції та
розвитку №4098 від 01 листопада 1996 року, в
рамках якого укладений Субкредитний
Договір - нарахування пені не
передбачено.

За умови, що Договір №2014-1 від 26
листопада 1996 року про надання
субкредиту, укладеного між
Міністерством фінансів України та
Акціонерною генеруючою компанією
«Західенерго» не є договором,
укладеним під гарантії Кабінету
Міністрів Україна, нарахування пені,
згідно чинного законодавства, можливе
тільки у тому разі, якщо така
відповідальність за невиконання
(неналежне виконання) зобов'язання
передбачена умовами договору. Умовами
Договору №2014-1 від 26 листопада 1996 року
про надання субкредиту, укладеного між
Міністерством фінансів України та
Акціонерною генеруючою компанією
«Західенерго» та Договору про надання
позики (Проект розвитку ринку
електроенергії) між Україною та
Міжнародним банкам реконструкції та
розвитку №4098 від 01 листопада 1996 року, в
рамках якого укладений Субкредитний
Договір - нарахування нені не
передбачено. Обгрунтування подано в
дослідницькій частині.»

У дослідницькій частині висновку
експерта від 30.04.2014р. №3742 зазначено
таке:

На підставі «Інформації про
заборгованість
підприємств-позичальників за
субкредитними угодами, укладеними з
Міністерством фінансів України в
рамках спільних із Світовим банком
проектів, по Львівській області»
(надалі - Інформація), наданих
Управлінням Державного казначейства
України у Львівській області (Головним
управлінням Державної казначейської
служби України у Львівській області -
надалі ГУДКС України у Львівській
області) експертом проведено
дослідження щодо стану розрахунку за
договором №2014-1 від 26 листопада 1996 року
про надання субкредиту, укладеним між
Міністерством фінансів України та ВАТ
«Західенерго». Дослідження показників
Інформації проведено без дослідження
первинних документів з надання та
погашення позики, відсотків та плати за
надання позики (банківських виписок,
платіжних документів, рахунків-фактур,
ін.) у зв'язку з відсутністю у
матеріалах справи зазначених
документів та неповним задоволенням
клопотання експерта про надання
додаткових доказів.» (стор. 8 Висновку -
том 3, а.с. 110).

За результатами моніторингу
нормативно-правової бази Кабінету
Міністрів України встановлено, що
Постанова Кабінету Міністрів України
про надання Кабінетом Міністрів
України гарантії за Договором про
надання позики (Проект розвитку ринку
електроенергії) між Україною та
Міжнародним банком реконструкції та
розвитку №4098 від 01 листопада 1996 року -
відсутня. На дослідження не наданий
нотаріально посвідчений договір
застави майна позичальника, в
забезпечення погашення зобов'язань за
Договором №2014-1 від 26 листопада 1996 року
про надання субкредиту, укладеного між
Міністерством фінансів України та
Акціонерною генеруючою компанією
«ЗАХІДЕНЕРГО», укладання якого
передбачено вимогами Постанови
Кабінету Міністрів України «Про
додаткове забезпечення гарантій або
інших зобов'язань Уряду України, які
надаються іноземним кредиторам щодо
погашення кредитів в іноземній валюті,
що залучаються українськими
юридичними особами» №655 від 17 серпня 1995
року. У зв'язку з відсутністю
зазначених документів, відсутні
підстави стверджувати, що Субкредитний
Договір укладений під державні
гарантії Кабінету Міністрів України
щодо іноземних кредитів, які надаються
Україні відповідно до міжнародних
договорів.» (стор. 11 Висновку - том 3,
а.с.113).

Згідно частини 5 статті 82 Кодексу
адміністративного судочинства України
(надалі - КАС України, висновок експерта
для суду не є обов'язковим, однак
незгода суду з ним повинна бути
вмотивована в постанові або ухвалі.

Згідно статті 86 КАС України суд оцінює
докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні. Ніякі докази не мають для
суду наперед встановленої сили. Суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Ураховуючи викладене, суд вважає, що
висновок судово-економічної
експертизи 03.06.2014р. №01/0813, який
встановлює неможливість перевірки
вірності розрахунку у зв'язку з
відсутністю первинних документів для
визначення вірності розрахунку
відповідачем пені та невідповідність
застосованого відповідачем методу
нарахування пені вимогам
Субкредитного договору та
законодавству, логічно узгоджується із
зібраними по справі доказами і
висновками суду та є належним доказом.

Відповідно до вимог частини 2 статті 71
КАС України, в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідачем не надано доказів на
підтвердження правомірності своїх дій.

Відповідно до частини третьої статті 2
КАС України, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті ( вчинені
) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України;

2) з використанням повноваження з
метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням
усіх обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності
перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія);

9) з урахуванням права особи на участь у
процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Перевіривши оскаржені позивачем дії та
рішення відповідача, суд дійшов
висновку, що ГУ ДКСУ у Львівській
області при нарахуванні ПАТ «ДТЕК
Західенерго» пені за Субкредитним
договором та винесенні подань,
скерованих до СДПІ по роботі з ВПП у
м. Львові ДПС, суд дійшов висновку,
що вони не відповідають вимогам
чинного законодавства України, статті
19 Конституції України та критеріям,
наведеним у ч. 3 ст. 2 КАС України, тому їх
слід визнати протиправними.

Відповідно до частини 4 статті 105 КАС
України адміністративний позов може
містити, зокрема вимоги про скасування
або визнання нечинним рішення
відповідача - суб'єкта владних
повноважень повністю чи окремих його
положень (пункт 1); зобов'язання
відповідача - суб'єкта владних
повноважень утриматися від вчинення
певних дій (пункт 3).

Згідно роз'яснень, що містяться у
пункті 10.3. Постанови Пленуму ВАС
України «Про судове рішення в
адміністративній справі» від 20.05.2013 № 7,
у разі визнання судом неправомірними
дій чи бездіяльності відповідача суд
може зобов'язати його вчинити чи
утриматися від вчинення певних дій у
спосіб, визначений чинним
законодавством, яким може бути
захищено/відновлено порушене право.

З урахуванням викладеного та висновку
суду про протиправність дій
відповідача по нарахуванню пені за
Субкредитним договором та винесенні
подань, суд вважає за можливе
зобов'язати відповідача утриматися від
нарахування ПАТ «ДТЕК Західенерго»
пені за Субкредитним договором та
надсилати до органів державної
податкової служби подання про її
стягнення.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх
сукупності, суд дійшов висновку про
обґрунтованість позовних вимог
позивача, тому позов слід задовольнити
у повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 94
КАС України підлягають відшкодуванню з
Державного бюджету України понесені
позивачем судові витрати у вигляді
судового збору в розмірі 3 грн 40 к.,
сплаченого за платіжним дорученням
№5124 від 02.11.2010 р., а також документально
підтвердженні витрати на проведення
судово-економічної експертизи у
розмірі 50636 грн 80 к., сплачені за
платіжними дорученнями №11550 від 22.08.2013
р. та № від 11.07.2014 р., всього у сумі
50 640 грн 20 к.

Керуючись ст.ст.7-14,69-71,86,87,94,159,160-163,167
Кодексу адміністративного судочинства
України суд

п о с т а н о в и в :

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії
Головного управління Державної
казначейської служби України у
Львівській області щодо нарахування
Публічному акціонерному товариству
«ДТЕК Західенерго» пені у розмірі 52 423
237 гривень 70 копійок за Договором про
надання субкредиту від 26.11.1996 року
№2014/1, укладеним між Міністерством
фінансів України та ВАТ «Західенерго».

Визнати недійсним та скасувати
подання Головного управління
Державної казначейської служби
України у Львівській області №9 від
20.08.2010 р. №1 від 24.01.2013 р., скеровані до
Спеціалізованої державної податкової
інспекції по роботі з великими
платниками податків у м. Львові
Державної податкової служби про
здійснення заходів щодо стягнення пені
за простроченою заборгованістю по
іноземному кредиту за договором від 26
листопада 1996 року № 2014-1 про надання
субкредиту, укладеного між
Міністерством фінансів України та ВАТ
«Західенерго».

Зобов'язати Головне управління
Державної казначейської служби
України у Львівській області
утриматися від нарахування Публічному
акціонерному товариству «ДТЕК
Західенерго» пені за Договором про
надання субкредиту від 26.11.1996 року
№2014/1, укладеним між Міністерством
фінансів України та ВАТ «Західенерго»
та надсилати подання до органів
державної податкової служби про її
стягнення.

Стягнути з Державного бюджету
України на користь Публічного
акціонерного товариства «ДТЕК
Західенерго» 50 640 (п'ятдесят тисяч
шістсот сорок) гривень 20 копійок
судових витрат.

Апеляційна скарга на постанову
суду першої інстанції подається
протягом десяти днів з дня її
проголошення. У разі застосування
судом частини третьої статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства
України, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови
відповідно до частини другої статті 186
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Постанова суду першої інстанції, якщо
інше не встановлено Кодексом
адміністративного судочинства
України, набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого цим Кодексом,
якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Суддя
Хома О.П.

Повний текст постанови виготовлено 19
серпня 2014 року.