Справа № 820/13136/14
Суддя: Лук'яненко М.О.
Дата ухвалення: 2014-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Харківський окружний адміністративний
суд у складі
головуючого судді Лук'яненко М.О.,
за участю секретаря судового засідання
Гайворонського В.С.,
представників сторін:
позивача - Акулова С.М., Шульги К.Г.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду адміністративну
справу за позовом товариства з
обмеженою відповідальністю
"Науково-виробнича фірма "Стом" до
Індустріальної об'єднаної державної
податкової інспекції м. Харкова
Головного управління Міндоходів у
Харківській області про скасування
податкових повідомлень-рішень, -
Позивач, товариство з обмеженою
відповідальністю "Науково-виробнича
фірма "Стом", звернувся до Харківського
окружного адміністративного суду з
позовом, у якому просить суд: визнати
протиправними та скасувати податкові
повідомлення-рішення Індустріальної
об'єднаної державної податкової
інспекції м. Харкова Головного
управління Міндоходів у Харківській
№000472210 від 13.05.2014 року.
В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що оскаржувані податкові
повідомлення-рішення прийняті
контролюючим органом без дотримання
податкового законодавства України, а
зафіксовані в акті перевірки висновки
не відповідають дійсним обставинам
справи.
У судовому засіданні представники
позивача позовні вимоги підтримав у
повному обсязі та просив їх
Відповідач, в судове засідання свого
представника не направив, про дату, час
та місце розгляду справи повідомлявся
належним чином та своєчасно, про
причини своєї неявки суду не повідомив,
заяви про відкладення розгляду справи
чи розгляд справи за його відсутністю
Вислухавши пояснення представників
позивача, дослідивши матеріали справи,
оцінивши належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
наявних у справі доказів у їх
сукупності, суд дійшов наступного
Фахівцем Індустріальної об'єднаної
державної податкової інспекції м.
Харкова Головного управління
Міндоходів у Харківській області була
проведена документальна позапланова
виїзна перевірка ТОВ
"Науково-виробнича фірма "Стом"
(податковий номер 21225223) з питань
дотримання вимог податкового
законодавства за період з 01.01.2011 року по
31.12.2013 року, валютного та іншого
законодавства за період з 01.01.2011 року по
31.12.2013 року, за результатами якої
складено акт від 17.03.2014 року
№1355/22.1-06/21225223, яким зафіксовано
порушення: п.138.2 ст. 138, п.п. 139.1.9 п.139.1 ст.
139 Податкового кодексу України від
02.12.2010 року № 2755-VІ (із змінами та
доповненнями), п.п.5.2.1 п.5.2, п.п.5.3.9 п.5.3 ст.
5 Заокну України від 28.12.1994 року №334/94-ВР
"Про оподаткування прибутку
підприємств (зі змінами та
доповненнями, в редакції Закону від
22.07.1997 року №283/97-ВР), внаслідок чого
занижено податок на прибуток у сумі 263366
грн., у тому числі за 1 квартал 2011 року в
Податкового кодексу України від 02.12.2010
року № 2755-VІ (із змінами та
доповненнями), внаслідок чого занижено
ПДВ на суму 239476 грн., в тому числі за
3658 грн., за листопад 2011 року у сумі 4315
грн., за грудень 2011 року у сумі 836 грн., за
січень 2012 року у сумі 1352 грн., за
квітень 2012 року у сумі 3307 грн., за
серпень 2012 року у сумі 4012 грн., за
вересень 2012 року у сумі 6360 грн., за
жовтень 2012 року у сумі 9854 грн., за
Позивач не погодившись з висновками
акту перевірки подав на них свої
заперечення до Індустріальної
об'єднаної державної податкової
інспекції м. Харкова Головного
управління Міндоходів у Харківській
області (т. 1 а.с. 215-238).
Листом від 07.05.2014 року №5750/10/23-213
Індустріальна об'єднана державна
податкова інспекція м. Харкова
Головного управління Міндоходів у
Харківській області повідомила
позивача, що висновки акту перевірки
від 17.03.2014 року №1355/22.1-06/21225223 "Про
результати документальної
позапланової виїзної перевірки ТОВ
"Науково-виробнича фірма "Стом"
(податковий номер 21225223) з питань
дотримання вимог податкового
законодавства за період з 01.01.2011 року по
31.12.2013 року, валютного та іншого
законодавства за період з 01.01.2011 року по
31.12.2013 року визнати недійсним в частині
нарахування ПДВ за квітень 2011 року у
частині визнати такими, що
відповідають закону, та залишаються
без змін (т. 1 а.с. 239-241).
На підставі зазначеного акту перевірки
контролюючим органом були прийняті
податкові повідомлення-рішення №
року (т. 1 а.с. 242-243).
Позивач не погодившись з винесеними
податковими повідомленнями-рішеннями
оскаржив їх до головного управління
Міндоходів у Харківській області та
Міністерства доходів і зборів України
(т. 2 а.с. 1-24, 37-54).
Рішенням головного управління
Міндоходів у Харківській області за №
3613/10/20-40-10-04-17 від 29.05.2014 року скарга була
залишена без задоволення, а податкові
повідомлення-рішення рішення були
залишені без змін (т. 1 а.с. 36-39), а в
подальшому рішенням Міністерства
доходів і зборів України № 11546/6/99-99-10-01-15
від 27.06.2014 року скарга також була
залишена без задоволення, а податкові
повідомлення-рішення та рішення ГУ
Міндоходів були залишені без змін (т. 2
а.с. 25-35, 55-63).

Дослідивши зібрані докази по справі
суд зазначає наступне.

Судовим розглядом встановлено, що в
перевіряємому періоді контрагентами
позивача були ТОВ "Інкор", ТОВ
"Промтехнолайн", ТОВ "Торговий дім
"Грейф", ТОВ "Гран-Прі+", ПП "Альфа - ком",
ТОВ "ЕКОБУДКОМПЛЕКТ ТМ", ТОВ
"Контактенерго", з якими товариство з
обмеженою відповідальністю
"Науково-виробнича фірма "Стом" мало
господарські відносини, реальність
яких підтверджується залученими до
матеріалів справи документами
первинного та бухгалтерського обліку
(т. 1-2).

В основу висновків акту перевірки
відповідачем покладено акти перевірок
контрагентів позивача.

Проаналізувавши вищенаведені
обставини, суд приходить до висновку,
що позивачем доведено придбання
товарів/послуг у своїх контрагентів та
отримання від нього послуг
контрагентами, оскільки ними виконані
умови укладених договорів, що
підтверджується первинними
бухгалтерськими та податковими
документами, які виписані з
додержанням вимог п. 201.1 ст. 201
Податкового кодексу України від 02.12.2010
року № 2755-VІ (із змінами та
доповненнями), п. 9.2 ст. 9 Закону України
"Про бухгалтерський облік і фінансову
звітність в Україні" та п. 2.4 "Положення
про документальне забезпечення
записів у бухгалтерському обліку"
(затверджене наказом Міністерства
фінансів України від 24.05.1995 року № 88;
зареєстровано у Міністерстві юстиції
України 05.06.1995 року за № 168/704). Факти, які
б позбавляли правового значення
конкретні видані за здійсненими
господарськими операціями документи
первинного бухгалтерського та
податкового обліку, відповідачем не
надані.

Дослідивши приєднані до справи
документи, суд відзначає, що матеріали
справи не містять доказів наявності
між позивачем та його контрагентами
при укладанні і виконанні договорів
взаємоузгоджених зловмисних дій,
спрямованих на порушення існуючого в
державі суспільного ладу або моральних
засад. Відповідачем таких доказів суду
не надано, а судом при виконанні вимог
ст. 11 КАС України не виявлено.

При цьому, суд приймає до уваги, що
доказів, які б вказували на відсутність
реальності господарських операцій за
договорами позивача з його
контрагентами, за правилами ч. 2 ст. 71
КАС України, відповідач суду не надав.

Судом не встановлено невідповідності
податкових накладних фактичним
обставинам справи.

Крім того, суд зауважує, що податкові
накладні містять усі обов'язкові
реквізити, передбачені п. 201.1 ст. 201
Податкового кодексу України.

Порядок формування податкового
кредиту передбачений положеннями
статті 198 Податкового кодексу України.

Згідно до пункту 198.1 статті 198
вищевказаного кодексу право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з: а) придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; б) придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності); в) отримання послуг,
наданих нерезидентом на митній
території України, та в разі отримання
послуг, місцем постачання яких є митна
територія України; г) ввезення
необоротних активів на митну територію
України за договорами оперативного або
фінансового лізингу.

Відповідно до пункту 198.2 статті 198
Податкового кодексу України датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Для операцій із ввезення на митну
територію України товарів датою
виникнення права на віднесення сум
податку до податкового кредиту є дата
сплати податку за податковими
зобов'язаннями згідно з пунктом 187.8
статті 187 цього Кодексу, а для операцій
з постачання послуг нерезидентом на
митній території України - дата сплати
(нарахування) податку за податковими
зобов'язаннями, що були включені
отримувачем таких послуг до податкової
декларації попереднього періоду.

Датою виникнення права орендаря
(лізингоотримувача) на збільшення
податкового кредиту для операцій
фінансової оренди (лізингу) є дата
фактичного отримання об'єкта
фінансового лізингу таким орендарем.

Датою виникнення права замовника на
віднесення сум до податкового кредиту
з договорів (контрактів), визначених
довгостроковими відповідно до пункту
187.9 статті 187 цього Кодексу, є дата
фактичного отримання замовником
результатів робіт (оформлених актами
виконаних робіт) за такими договорами
(контрактами).

Для товарів/послуг, постачання
(придбання) яких контролюється
приладами обліку, факт постачання
(придбання) таких товарів/послуг
засвідчується даними обліку.

За правилами пункту 198.3 статті 198
вищевказаного кодексу податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг (у разі
здійснення контрольованих операцій -
не вище рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу)
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Не відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу (п.198.6 ст. 198 ПКУ).

Відповідно до пункту 138.2 статті 138
Податкового кодексу України витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування, визнаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують здійснення платником
податку витрат, обов'язковість ведення
і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II цього Кодексу.

Статтею 139 Податкового кодексу України
визначено витрати, що не враховуються
при визначенні оподатковуваного
прибутку.

Згідно з п.п.5.2.1. п.5.2 ст.5 Закону України
"Про оподаткування прибутку
підприємств" (в редакції чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин) до складу валових
витрат включаються суми будь-яких
витрат, сплачених (нарахованих)
протягом звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у тому числі
витрати з придбання електричної
енергії (включаючи реактивну), з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3-5.7 цієї статті.

Не належать до складу валових витрат
будь-які витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими документами,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
податкового обліку (п. 5.3.9 п.5.3. ст.5
Закону України "Про оподаткування
прибутку підприємств").

Згідно ч.1, ч.2 ст.18 Закону України "Про
державну реєстрацію юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців", якщо
відомості, які підлягають внесенню до
Єдиного державного реєстру
підприємств та організацій України,
були внесені до нього, то такі
відомості вважаються достовірними і
можуть бути використані в спорі з
третьою особою, доки до них не внесено
відповідних змін. Якщо відомості, які
підлягають внесенню до Єдиного
державного реєстру, є недостовірними і
були внесені до нього, то третя особа
може посилатися на них у спорі як на
достовірні.

На час складення податкових накладних
контрагенти позивача рахувались в
Єдиному державному реєстрі
підприємств та організацій України,
були зареєстровані за адресами,
вказаними на виданих податкових
накладних, та були платниками податку
на додану вартість (т. 5 а.с. 223-229).

З приводу викладеного в акті судження
суб'єкта владних повноважень щодо
нікчемності правочинів суд зауважує,
що правовідносини з приводу
нікчемності правочинів унормовані
ст.228 Цивільного кодексу України,
відповідно до якої правочин вважається
таким, що порушує публічний порядок,
якщо він був спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним (ч.1 ст.228); правочин,
який порушує публічний порядок, є
нікчемним (ч.2 ст.228); у разі недодержання
вимоги щодо відповідності правочину
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам такий правочин може
бути визнаний недійсним. Якщо визнаний
судом недійсний правочин було вчинено
з метою, що за відомо суперечить
інтересам держави і суспільства, то при
наявності умислу у обох сторін - в разі
виконання правочину обома сторонами - в
дохід держави за рішенням суду
стягується все одержане ними за угодою,
а в разі виконання правочину однією
стороною з іншої сторони за рішенням
суду стягується в дохід держави все
одержане нею і все належне - з неї
першій стороні на відшкодування
одержаного. При наявності умислу лише у
однієї із сторін все одержане нею за
правочином повинно бути повернуто
іншій стороні, а одержане останньою або
належне їй на відшкодування виконаного
за рішенням суду стягується в дохід
держави (ч.3 ст.228).

З приписів ст. 228 Цивільного кодексу
України чітко і безумовно слідує, що
законодавець з 01.01.2011р. виключив
правочини, які були укладені з метою
суперечною інтересам держави та
суспільства, з кола нікчемних
правочинів і відніс такі правочини до
оспорюваних.

Крім того, відповідно в п.57 Рішення
Європейського суду з прав людини по
справі "Булвес" АД проти Болгарії від 22
січня 2009 року судом було зазначено, що
оскільки компанія-заявник у повному
обсязі та вчасно виконала обов'язки з
дотримання встановлених
Державою-членом Конвенції норм
стосовно ПДВ та не мала засобів для
забезпечення виконання податкових
зобов'язань постачальником і не знала
про невиконання останнім своїх
обов'язків, вона могла правомірно
очікувати отримання вигоди від
застосування одного із основних правил
системи оподаткування ПДВ, а саме: від
визнання права на податковий кредит
щодо суми ПДВ, яка була сплачена
постачальнику. Більше того, лише після
подачі декларації із віднесенням
відповідних сум до складу податкового
кредиту та проведення податковими
органами зустрічної перевірки
постачальника могло бути встановлено,
чи виконав постачальник свій обов'язок
подання звітності з ПДВ у повному
обсязі. Відповідачем не доведено
обізнаності позивача щодо
недобросовісного декларування своїх
зобов'язань його контрагентами.

Таким чином, позивач не може нести
наслідків невиконання постачальником
його зобов'язань зі сплати податку.
Такі вимоги, відповідно до зазначеного
рішення Європейського суду з прав
людини є надмірним тягарем для
платника податку, що порушує
справедливий баланс, який повинен
підтримуватись між вимогами
суспільного інтересу та вимогами
захисту прав власності.

Додатково суд бере до уваги, що згідно з
змістом суджень відповідача, котрі
викладені в акті висновок суб'єкта
владних повноважень про відсутність
факту реального вчинення
господарських операцій спірних
правочинів вмотивований виключно
посиланням на акти податкових
інспекцій на обліку в яких знаходяться
контрагенти позивача.

Разом з тим, в силу ст.70 КАС України
судження органу державної податкової
служби України про нікчемність
укладених суб'єктами господарювання
правочинів не може бути визнано
належним, допустимим і достатнім
доказом невідповідності правочину
вимогам закону.

Інших мотивів нікчемності спірного
правочину відповідач в основу
оскаржених податкових повідомлень -
рішень не поклав.

За таких обставин, слід дійти висновку,
що за правилами ч.2 ст.71 КАС України
відповідач не довів правомірності та
обґрунтованості мотивів власного
судження про нікчемність правочинів
укладених між позивачем та
контрагентами.

Поряд із тим, суд зазначає, що у
відповідності до листа Вищого
адміністративного суду України від
02.06.2011 року №742/11/13-11, не є обов'язковою
передумовою для визначення
контролюючими органами грошових
зобов'язань визнання недійсними (у тому
числі нікчемними) правочинів, які
укладалися за ланцюгом між попередніми
посередниками, через ланцюг яких
декларувався рух товарів чи послуг,
нібито придбаних останнім у такому
ланцюгу платником податку. При цьому
відносини між учасниками попередніх
ланцюгів постачань товарів та послуг
не мають безпосереднього впливу на
дослідження факту реальності
господарської операції, вчиненої між
останнім у ланцюгу постачань платником
податків та його безпосереднім
контрагентом.

З урахуванням викладено вище, суд
доходить до висновку, що сама по собі
несплата податку продавцем (у тому
числі у разі ухилення від сплати) при
фактичному здійсненні господарської
операції не впливає на податковий
кредит покупця та суму бюджетного
відшкодування.

За таких обставин, слід дійти висновку,
що за правилами ч.2 ст.71 КАС України
відповідач не довів правомірності та
обґрунтованості мотивів власного
судження про нікчемність правочинів
укладених між позивачем та його
контрагентами.

Враховуючи, що обґрунтованість та
правомірність судження суб'єкта
владних повноважень про нікчемність
правочинів не знайшла свого
підтвердження добутими судом по справі
доказами, а інших фактичних мотивів
суб'єктом владних повноважень в основу
спірних рішення згідно з актом
перевірки не покладено, у зв'язку з чим,
суд дійшов до висновку про
недоведеність факту порушення
позивачем ст. ст. 138, 139, 198 Податкового
кодексу України.

Щодо позовних вимог про визнання
протиправними податкових
повідомлень-рішень №, №000472210, суд
зазначає, що вказана позовна вимога не
підлягає задоволенню, оскільки
поглинається вимогою про скасування
вище вказаних податкових повідомлень -
рішень, крім того, з урахуванням
приписів ч.3 ст.162 Кодексу
адміністративного судочинства України
саме: скасування оскаржуваних
податкових повідомлень - рішень є тим
засобом захисту, який гарантуватиме
захист прав позивача

Приймаючи до уваги вищенаведене, суд
знаходить позов таким, що підлягає
задоволенню в частині позовних вимог
щодо скасування податкових
повідомлень-рішень Індустріальної
об'єднаної державної податкової
інспекції м. Харкова Головного
управління Міндоходів у Харківській
області від 13.05.2014 року №,
№000472210.В решті позовних вимог
відмовити.

Керуючись ст.ст. 8 і 19 Конституції
України, ст.ст. 7-11, ч. 1 ст. 158, ст. 159, ч. ч. 1,
2 ст. 160, ст. 161, ч. 1 ст. 162, ст. 163 КАС
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов товариства з
обмеженою відповідальністю
"Науково-виробнича фірма "Стом" до
Індустріальної об'єднаної державної
податкової інспекції м. Харкова
Головного управління Міндоходів у
Харківській області про скасування
податкових повідомлень-рішень -
задовольнити частково.

Скасувати податкові
повідомлення-рішення Індустріальної
об'єднаної державної податкової
інспекції м. Харкова Головного
управління Міндоходів у Харківській
області № від 13.05.2014 року та
№000472210 від 13.05.2014 року.

В решті позовних вимог - відмовити.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Харківського
апеляційного адміністративного суду
через Харківський окружний
адміністративний суд шляхом подачі
апеляційної скарги у 10-денний строк з
дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили у
порядку, передбаченому ст. 254 КАС
України.

Повний текст постанови виготовлено 19
серпня 2014 року.

Суддя
М.О. Лук'яненко