Справа № 33/549
Суддя: Кравцов О.В.
Дата ухвалення: 2014-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"07" серпня 2014 р. м. Київ
К/800/20905/14

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого
Кравцова О.В.

суддів
Конюшка К.В.

Розваляєвої Т.С.

секретар судового засідання:
Марчук Л.А.

за участю:

представника позивача
Забашти В.О.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні касаційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Шевченківському районі Головного
Управління Міндоходів у м. Києві
(правонаступник Державної податкової
інспекції у Шевченківському районі м.
Києва) на постанову Господарського
суду м. Києва від 6.02.2014 року та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 25.03.2014 року
у справі № 33/549 за позовом Державної
податкової інспекції у
Шевченківському районі до Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Укренерго», Товариства з обмеженою
відповідальністю «Техмаш» про
визнання угоди недійсною та стягнення
коштів, -

ВСТАНОВИВ:

30 вересня 2004 року Державна податкова
інспекція у Шевченківському районі
Головного Управління Міндоходів у м.
Києві звернулася в Господарський суд м.
Києва з позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Укренерго» (надалі - ТОВ «Укренерго»),
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Техмаш» (надалі - ТОВ
«Техмаш») про визнання угоди недійсною
та стягнення коштів.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 24 грудня 2004 року зупинено
провадження у даній справі до
закінчення перегляду за
нововиявленими обставинами рішення
Голосіївського районного суду м. Києва
від 19 грудня 2003 року у справі № 2-5375/6.

Ухвалою Господарського суду м. Києва
від 22 січня 2014 року провадження у
вищезазначеній справі поновлено.

Постановою Господарського суду м.
Києва від 6 лютого 2014 року, залишеною
без змін ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 25 березня 2014 року, у задоволенні
позову відмовлено повністю.

Не погодившись із рішеннями судів
першої та апеляційної інстанцій,
позивач подав касаційну скаргу, в якій
просить їх скасувати та прийняти нове
рішення, яким задовольнити позовні
вимоги повністю, оскільки скаржник
вважає, що вони прийняті з неправильним
застосуванням норм чинного
законодавства.

Представник позивача у судовому
засіданні наполягав на задоволенні
касаційної скарги у повному обсязі.

Представники відповідачів в судове
засідання не з`явились, хоча і були
належним чином повідомлені про дату,
час і місце судового засідання.

Відповідно до частини четвертої
статті 221 Кодексу адміністративного
судочинства України неприбуття сторін
або інших осіб, які беруть участь у
справі, належним чином повідомлених
про дату, час і місце касаційного
розгляду, не перешкоджає судовому
розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
думку представника, розглянувши
матеріали справи та доводи касаційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судами встановлено, що 22 травня 2002 року
між відповідачами укладено усну угоду,
шляхом обміну документами, за якою ТОВ
«Укренерго» продає, а ТОВ «Техномаш»
купує товарно-матеріальні цінності на
загальну суму 4 761 грн. 60 коп. (в.т.ч. ПДВ
793 грн. 60 коп.), на виконання якої
продавець видав покупцю 28 травня 2002
року накладну № 158, та видав цієї ж дати
податкову накладну № 182 на загальну
суму 4 761 грн. 60 коп. (в.т.ч. ПДВ 793 грн. 60
коп.).

Позивач, вважаючи дану угоду такою, що
укладена з метою завідомо суперечною
інтересам держави та суспільства при
наявності умислу зі сторони ТОВ
«Укренерго», звернулась до суду з
позовом.

Вказаний висновок, контролюючим
органом був зроблений на підставі
висновків позапланової перевірки ТОВ
«Укренерго», за наслідками якого
складений акт від 12 липня 2004 року №
122/26-10/31722520, де встановлено порушення
товариством підпункту 7.3.1 пункту 7.3,
підпункту 7.7.1 пункту 7.7 статті 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» у зв'язку із заниженням
податку на додану вартість на загальну
суму 329 494 грн. 00 коп., а також рішення
Голосіївського районного суду м. Києва
від 19 грудня 2003 року у справі № 2-5375/9,
яким визнано недійсним з моменту
реєстрації установчі документи
юридичної особи ТОВ «Укренерго».

Суд першої інстанції, з чим погодився
апеляційний суд, відмовив у
задоволенні позову повністю, оскільки
позивачем не доведено недійсності
укладеного правочину, як такого, що
суперечить інтересам держави та
суспільства.

З висновками судів попередніх
інстанцій погоджується колегія суддів
Вищого адміністративного суду України,
з огляду на наступне.

Відповідно до статті 49 Цивільного
кодексу УРСР (що діяв на момент
виникнення спірних правовідносин),
якщо угода укладена з метою, завідомо
суперечною інтересам соціалістичної
держави і суспільства, то при наявності
умислу у обох сторін - в разі виконання
угоди обома сторонами - в доход держави
стягується все одержане ними за угодою,
а в разі виконання угоди однією
стороною з другої сторони стягується в
доход держави все одержане нею і все
належне з неї першій стороні на
відшкодування одержаного. При
наявності ж умислу лише у однієї з
сторін все одержане нею за угодою
повинно бути повернуто другій стороні,
а одержане останньою або належне їй на
відшкодування виконаного стягується в
доход держави.

Цивільний кодекс України, який набрав
чинності з 1 січня 2004 року, серед
правових наслідків вчинення правочину,
який порушує публічний порядок, не
встановлює санкцій, аналогічних тим,
які були встановлені у статті 49
Цивільного кодексу УРСР.

Разом з тим, дана санкція встановлена
Господарським кодексом України.

Згідно з частиною першою статті 207
Господарського кодексу України
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Відповідно до частини першої статті 208
Господарського кодексу України якщо
господарське зобов'язання визнано
недійсним як таке, що вчинено з метою,
яка завідомо суперечить інтересам
держави і суспільства, то за наявності
наміру в обох сторін - у разі виконання
зобов'язання обома сторонами - в доход
держави за рішенням суду стягується
все одержане ними за зобов'язанням, а у
разі виконання зобов'язання однією
стороною з другої сторони стягується в
доход держави все одержане нею, а також
все належне з неї першій стороні на
відшкодування одержаного. У разі
наявності наміру лише у однієї із
сторін усе одержане нею повинно бути
повернено другій стороні, а одержане
останньою або належне їй на
відшкодування виконаного стягується
за рішенням суду в доход держави.

Для застосування санкцій, передбачених
вказаною статтею, необхідним є
наявність умислу на укладення угоди з
метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства,
наприклад, вчинення удаваного
правочину з метою приховання ухилення
від сплати податків.

Саме по собі господарське зобов'язання,
яке оформлено відповідними первинними
документами, не є таким, що суперечить
інтересам держави та суспільства;
предмет купівлі-продажу не виключений
законом із цивільного обігу, на
виконання умов угод не вимагалась
ліцензія, не було й інших законодавчих
обмежень стосовно реалізації
наведених товарів.

Встановлено, що наданими позивачем
доказами не спростовано презумпції
правомірності правочину (договору) і не
підтверджено наявність обставин, що
свідчить про удаваність вказаних угод.

Оскільки податковим органом не
доведено в межах належності і
допустимості доказів здійснення
відповідачами господарських операцій
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, тому
правильними є висновки судів про
відсутність підстав для застосування
правових наслідків, передбачених
статтею 208 Господарського кодексу
України.

Мета юридичної особи має бути доведена
через мету відповідного керівника -
фізичної особи, яка на момент укладання
угоди виконувала представницькі
функції за статутом (положенням) або за
довіреністю. Слід зазначити, що
наявність мети у фізичної особи тягне
кримінальну відповідальність за
відповідними статтями Кримінального
кодексу України за скоєний злочин,
замах на злочин або готування до
злочину.

Такі обставини можуть бути доведені
лише обвинувальним вироком.

Згідно статті 62 Конституції України,
особа вважається невинуватою у
вчиненні злочину і не може бути піддана
кримінальному покаранню, доки її вину
не буде доведено в законному порядку і
встановлено обвинувальним вироком
суду. Ніхто не зобов'язаний доводити
свою невинуватість у вчиненні злочину.
Обвинувачення не може ґрунтуватися на
доказах, одержаних незаконним шляхом, а
також на припущеннях. Усі сумніви щодо
доведеності вини особи тлумачаться на
її користь.

Встановлено, що позивачем не було
надано судам належних та допустимих
доказів на підтвердження того, що факт
ухилення від сплати податків
конкретними посадовими особами
відповідача встановлений
обвинувальним вироком суду, що набрав
законної сили.

Посилання представника податкового
органу на статтю 72 Кодексу
адміністративного судочинства
України, в розрізі існування рішення
Голосіївського районного суду м. Києва
від 19 грудня 2003 року у справі № 2-5375/6 як
на підставу хибності висновків судів
перших інстанції, не приймається
колегією суддів до уваги, тому що дане
рішення було скасоване, за наслідком
його перегляду за нововиявленими
обставинами Апеляційним судом міста
Києва, а отже жодної доказової бази по
даній справі не несе.

Пунктом 1 частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.
Оскільки судами встановлено
відповідність законодавству усних
угод купівлі-продажу у задоволенні
позовних вимог обґрунтовано було
відмовлено.

Відповідно до п. 3 ст. 2201 КАС України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу і залишає рішення без
змін, якщо відсутні підстави для
скасування судового рішення.

Враховуючи викладене, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку, що судами першої та
апеляційної інстанцій належним чином
з'ясовані обставини справи та надано
їм відповідну правову оцінку. Порушень
норм матеріального права, які могли
призвести до зміни чи скасування
рішень судів попередніх інстанцій не
встановлено.

Керуючись ст.ст. 210 - 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Шевченківському районі
Головного Управління Міндоходів у м.
Києві (правонаступник Державної
податкової інспекції у
Шевченківському районі м. Києва)
залишити без задоволення.

Постанову Господарського суду м. Києва
від 6 лютого 2014 року у справі № 33/549 та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 25 березня
2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення. Заява про перегляд
судового рішення в адміністративній
справі Верховним Судом України може
бути подана з підстав, в порядку та у
строки, що встановлені статтями 236-23
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя (підпис) Кравцов О.В..
Судді: (підпис) Конюшко К.В.. (підпис)
Розваляєва Т.С.