Справа № 2а/1328/140/12
Суддя: Розваляєва Т.С.
Дата ухвалення: 2014-08-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" серпня 2014 р. м. Київ
К/800/64727/13

Вищий адміністративний суд України у
складі:

головуючого суддіРозваляєвої Т.
С.,суддівКонюшка К. В., Кравцова О.
В.,секретаря судового засідання
Левіної А. А.,

за участю: представника Національного
університету "Львівська політехніка" -
Довгої О. Ф.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу
Національного університету "Львівська
політехніка" на постанову
Шевченківського районного суду м.
Львова від 22 червня 2012 року та
постанову Львівського апеляційного
адміністративного суду від 15 листопада
2013 року у справі за позовом Публічного
акціонерного товариства "Укртелеком" в
особі Львівської філії Публічного
акціонерного товариства "Укртелеком"
до Шевченківської районної
адміністрації Львівської міської ради,
Обласного комунального підприємства
Львівської обласної ради "Бюро
технічної інвентаризації та
експертної оцінки", третя особа:
Міжрегіональне вище професійне
училище зв'язку м. Львова про
скасування розпорядження, визнання
недійсним свідоцтва про право
власності на нерухоме майно,
скасування реєстрації права власності,

встановив:

ПАТ "Укртелеком" в особі Львівської
філії ПАТ "Укртелеком" звернулось з
позовом до Шевченківської районної
адміністрації Львівської міської ради,
Обласного комунального підприємства
Львівської обласної ради "Бюро
технічної інвентаризації та
експертної оцінки" про скасування
розпорядження, визнання недійсним
свідоцтва про право власності на
нерухоме майно та скасування
реєстрації права власності на нерухоме
майно.

Постановою Шевченківського районного
суду м. Львова від 22 червня 2012 року в
задоволені позову відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 15 листопада
2013 року скасовано постанову суду
першої інстанції та прийнято нове
рішення, яким позов задоволено.

Не погоджуючись з рішеннями судів,
Національний університет "Львівська
політехніка" звернувся з касаційною
скаргою, в якій просив їх скасувати, а
справу направити до суду першої
інстанції на новий розгляд.

В запереченнях позивач просив залишити
скаргу без задоволення, а рішення суду
апеляційної інстанції - без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення
представника Національного
університету "Львівська політехніка",
перевіривши доводи касаційної скарги,
матеріали справи, колегія суддів
вважає, що скарга підлягає задоволенню.

Судами встановлено, що в 1970 році
Львівське обласне виробничо-технічне
управління зв'язку здійснило
будівництво п'ятиповерхового будинку у
м. Львові по вул. Плужника Є., 5 (колишня
назва вулиці Бічна Варшавська).

В 1995 році при розподілі майна між
створеними на базі Управління зв'язку
самостійними юридичними особами
Львівським обласним підприємством
поштового зв'язку «Львівпошта» та
Львівським обласним підприємством
електрозв'язку «Львівтелеком»
гуртожиток без одного поверху
переданий на баланс ЛОППЗ
«Львівпошта», а четвертий поверх - на
баланс ОПЕЗ «Львівтелеком» згідно
протоколу № 5 засідання робочої
комісії по розподілу галузі від 23
березня 1995 року та наказу
ОППЗ «Львівпошта» від 12 липня 1995 року №
97 «Про передачу четвертого поверху
гуртожитку по вул. Варшавська, 5 на
баланс ОПЕЗ «Львівтелеком».

З 1995 року та станом на сьогоднішній
день четвертий поверх вищезгаданого
гуртожитку перебуває на балансі ПАТ
«Укртелеком» в особі Львівської філії,
яка є правонаступником
ОПЕЗ «Львівтелеком» (інвентарна
карточка обліку основних засобів №
00100019). Загальна площа гуртожитку
становить 5222,10 кв. м, площа четвертого
поверху - 1048,4 кв. м..

Наказом Державного комітету зв'язку та
інформатизації «Про організацію
виконання планів-графіків
впровадження програм реструктуризації
об'єднань «Укртелеком» і «Укрпошта» та
реорганізацію об'єднання «Укртелеком»
від 11 лютого 1998 року № 30 Українське
об'єднання електрозв'язку «Укртелеком»
реорганізоване шляхом перетворення в
Українське державне підприємство
зв'язку «Укртелеком» (УДПЕЗ
«Укртелеком»), до складу якого ввійшло
Львівське обласне підприємство
електрозв'язку на правах філії. УДПЕЗ
«Укртелеком» є правонаступником
Українського об'єднання електрозв'язку
«Укртелеком».

27 грудня 1999 року наказом Державного
комітету зв'язку та інформатизації
України «Про створення ВАТ
«Укртелеком» та затвердження його
статуту» № 155 на базі цілісного
майнового комплексу Українського
державного підприємства
електрозв'язку «Укртелеком» створено
Відкрите акціонерне товариство ВАТ
«Укртелеком», яке є правонаступником
УДПЕЗ «Укртелеком».

28 грудня 2000 року Державний комітет
зв'язку та інформатизації України
видав розпорядження № 96 «Про передачу
об'єкту права державної власності»,
яким зобов'язав передати з балансу ЛД
УДППЗ «Укрпошта» на баланс Вищого
професійно-технічного училища № 59
(тепер - Міжрегіональне вище професійне
училище зв'язку) даний гуртожиток. На
підставі цього розпорядження ЛОППЗ
«Львівпошта» по акту
приймання-передачі від 29 грудня 2000 року
здійснило передачу всього будинку
гуртожитку на баланс Вищого
професійно-технічне училище № 59.

15 липня 2003 року головою Шевченківської
районної адміністрації Львівської
міської ради прийнято розпорядження №
749 «Про оформлення права власності на
будівлю гуртожитку по Плужника
Є., 5».

Згідно вказаного розпорядження
необхідно було оформити право
загальнодержавної власності на
будівлю гуртожитку, площею 5222,10 кв. м, по
Плужника Є., 5 (згідно технічного
паспорта), що належить на праві
оперативного управління Вищому
професійному училищу № 59 м. Львова.
Пунктом 2 розпорядження вказано
відділу приватизації державного
житлового фонду Шевченківського
району м Львова оформити і
видати свідоцтво про право власності
на вищезазначений об'єкт, а згідно із п.
3 - власнику зареєструвати свідоцтво
про право власності в ЛОДКБТІ та ЕО.

Шевченківською районною
адміністрацією Львівської міської
ради 15 липня 2003 року видано свідоцтво
про право власності ВПУ № 59 м. Львова на
будівлю гуртожитку, загальною
площею 522,1 м кв., за адресою
Плужника Є., 5.

Згідно Витягу про реєстрацію права
власності на нерухоме майно № 1271067 від
18 серпня 2003 року за ВГІУ № 59 м. Львова
зареєстровано право загальнодержавної
власності на будівлю гуртожитку,
загальною площею 522,1 м кв., за адресою
Плужника Є., 5.

Не погоджуючись з рішенням відповідача
«Про оформлення права власності на
будівлю гуртожитку по Плужника Є., 5»
від 15 липня 2003 року № 749, з витягом про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно № витягу 1271067 від 18 серпня 2003
року, позивач звернувся до суду з
позовом.

Суд першої інстанції відмовив в
задоволені позову з підстав того, що
позивачем не доведено порушень чи
невідповідностей чинному
законодавству спірних актів.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції, суд апеляційної інстанції
виходив з того, що оспорюване
розпорядження прийнято з порушенням
прав та охоронюваних законом інтересів
позивача у справі, тому позов
задовольнив.

Колегія суддів не погоджується з
такими висновками та вважає їх
передчасними.

Провадження в адміністративних
справах здійснюється відповідно до
закону, чинного на час вчинення окремої
процесуальної дії, розгляду і
вирішення справи (ч. 2 ст. 5 КАС України).

Згідно із п. 5 ч. 1 ст. 107 КАС України суддя
після одержання позовної заяви
з'ясовує, чи подано адміністративний
позов у строк, установлений законом
(якщо адміністративний позов подано з
пропущенням встановленого законом
строку звернення до суду, то чи
достатньо підстав для визнання причин
пропуску строку звернення до суду
поважними).

Згідно із ч.ч. 1 - 3 ст. 99 КАС України
адміністративний позов може бути
подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного
суду за захистом прав, свобод та
інтересів особи встановлюється
шестимісячний строк, який, якщо не
встановлено інше, обчислюється з дня,
коли особа дізналася або повинна була
дізнатися про порушення своїх прав,
свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів
особи цим Кодексом та іншими законами
можуть встановлюватися інші строки для
звернення до адміністративного суду,
які, якщо не встановлено інше,
обчислюються з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів. Для звернення до суду у
справах щодо прийняття громадян на
публічну службу, її проходження,
звільнення з публічної служби
встановлюється місячний строк.

Наслідки пропуску цих строків
встановлені ст. 100 КАС України,
відповідно до якої адміністративний
позов, поданий після закінчення
строків, установлених законом,
залишається без розгляду, якщо суд на
підставі позовної заяви та доданих до
неї матеріалів не знайде підстав для
визнання причин пропуску строку
звернення до адміністративного суду
поважними, про що постановляється
ухвала. Позовна заява може бути
залишена без розгляду як на стадії
вирішення питання про відкриття
провадження в адміністративній справі
без проведення судового засідання, так
і в ході підготовчого провадження чи
судового розгляду справи.

Позовна заява може бути залишена без
розгляду як на стадії вирішення
питання про відкриття провадження в
адміністративній справі без
проведення судового засідання, так і в
ході підготовчого провадження чи
судового розгляду справи.

Така редакція цієї статті характеризує
її як норму процесуального права.

Отже, аналіз наведеної вище редакції ч.
1 ст. 100 КАС дає підстави вважати, що суд
має можливість самостійно, на свій
розсуд, застосувати наслідки пропуску
строку звернення до суду.

Як вбачається із матеріалів справи,
позивач звернувся з позовом до суду 22
листопада 2011 року, тоді як оскаржувані
рішення відповідачів прийняті у 2003
році.

При цьому строк звернення до
адміністративного суду обмежено ст. 99
КАС України. З урахуванням положень
цієї статті належним способом захисту
порушеного права є, зокрема, звернення
до суду з даними позовом в межах строку,
встановленого ст. 99 КАС України.

Між тим, розглядаючи справу по суті,
суди першої та апеляційної інстанцій
не дали оцінку позовним вимогам в
аспекті строків звернення позивача до
адміністративного суду.

Враховуючи викладене, справа підлягає
направленню до суду першої інстанції
на новий розгляд для надання оцінки
пропуску строку звернення позивача до
адміністративного суду та причини його
поважності.

Разом з цим колегія суддів вважає за
необхідне звернути увагу судів на
наступне.

Відповідно до ст. 329 ЦК України юридична
особа публічного права набуває права
власності на майно, передане їй у
власність, та на майно, набуте нею у
власність, на підставах, не заборонених
законом.

Від імені та в інтересах держави право
власності здійснюють відповідно
органи державної влади (ч. 2 ст. 326 ЦК).
Управління майном, що є у державній
власності, здійснюється державними
органами, а у випадках, передбачених
законом, може здійснюватися іншими
суб'єктами (ч. 3 ст. 326 ЦК).

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про
управління об'єктами державної
власності" управління об'єктами
державної власності - здійснення
Кабінетом Міністрів України та
уповноваженими ним органами, іншими
суб'єктами, визначеними цим Законом,
повноважень щодо реалізації прав
держави як власника таких об'єктів,
пов'язаних з володінням, користуванням
і розпоряджанням ними, у межах,
визначених законодавством України, з
метою задоволення державних та
суспільних потреб.

Статтею 3 Закону України "Про
управління об'єктами державної
власності" встановлено, що об'єктами
управління державної власності є,
зокрема, майно, що передане державним
комерційним підприємствам, установам,
та організаціям. Суб'єктами управління
об'єктами державної власності є,
зокрема, міністерства та інші органи
виконавчої влади, державні
господарські об'єднання, інші державні
господарські організації (ст. 4 Закону).

Відповідно до ч. 5 ст. 22 ГК України
держава реалізує право державної
власності у державному секторі
економіки через систему
організаційно-господарських
повноважень відповідних органів
управління щодо суб'єктів
господарювання, що належать до цього
сектора і здійснюють свою діяльність
на основі права господарського відання
або права оперативного управління.

Згідно із ст. 136 ГК України право
господарського відання є речовим
правом суб'єкта підприємництва, який
володіє, користується і
розпоряджається майном, закріпленим за
ним власником (уповноваженим ним
органом), з обмеженням правомочності
розпорядження щодо окремих видів майна
за згодою власника у випадках,
передбачених цим Кодексом та іншими
законами. Власник майна, закріпленого
на праві господарського відання за
суб'єктом підприємництва, здійснює
контроль за використанням та
збереженням належного йому майна
безпосередньо або через уповноважений
ним орган, не втручаючись в
оперативно-господарську діяльність
підприємства. Щодо захисту права
господарського відання застосовуються
положення закону, встановлені для
захисту права власності. Суб'єкт
підприємництва, який здійснює
господарську діяльність на основі
права господарського відання, має
право на захист своїх майнових прав
також від власника.

Статтею 137 ГК України визначено, що
правом оперативного управління у цьому
Кодексі визнається речове право
суб'єкта господарювання, який володіє,
користується і розпоряджається майном,
закріпленим за ним власником
(уповноваженим ним органом) для
здійснення некомерційної
господарської діяльності, у межах,
встановлених цим Кодексом та іншими
законами, а також власником майна
(уповноваженим ним органом). Власник
майна, закріпленого на праві
оперативного управління за суб'єктом
господарювання, здійснює контроль за
використанням і збереженням
переданого в оперативне управління
майна безпосередньо або через
уповноважений ним орган і має право
вилучати у суб'єкта господарювання
надлишкове майно, а також майно, що не
використовується, та майно, що
використовується ним не за
призначенням. Право оперативного
управління захищається законом
відповідно до положень, встановлених
для захисту права власності.

Відтак право господарського відання та
право оперативного управління - це
речові права осіб, які не є власниками,
що захищаються відповідно до положень,
встановлених для захисту права
власності. При цьому право
господарського відання належить
комерційним підприємствам - суб'єктам
підприємницької діяльності, а право
оперативного управління -
некомерційним юридичним особам.

Колегія суддів зазначає, що згідно із ч.
1 ст. 2 КАС України завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до адміністративного суду, якщо вважає,
що рішенням, дією чи бездіяльністю
суб'єкта владних повноважень порушені
її права, свободи або інтереси.

Адміністративне судочинство
спрямоване на захист саме порушених
прав осіб у сфері публічно-правових
відносин, тобто для відновлення
порушеного права в зв'язку із
прийняттям рішення суб'єктом владних
повноважень особа повинна довести,
яким чином відбулось порушення її прав.

Таким чином підставами для визнання
акта недійсним є невідповідність його
вимогам чинного законодавства та/або
визначеній законом компетенції органу,
який видав цей акт. Обов'язковою умовою
визнання акта недійсним є також
порушення у зв'язку з прийняттям
відповідного акта прав та охоронюваних
законом інтересів позивача у справі.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір,
суд повинен надати об'єктивну оцінку
наявності порушеного права чи інтересу
на момент винесення оспорюваного акту,
а також визначити, чи відповідає
обраний позивачем спосіб захисту
порушеного права тим, що передбачені
законодавством, та чи забезпечить
такий спосіб захисту відновлення
порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи
невідповідність обраного позивачем
способу його захисту способам,
визначеним законодавством,
встановлюється при розгляді справи по
суті та є підставою для прийняття судом
рішення про відмову в позові.

Системний аналіз наведених норм права
дає підстави вважати, що у даній справі
права, свободи та інтереси позивача
підлягають захисту у сфері
публічно-правових відносин, якщо ця
особа доведе їх порушення через
наявність у нього права на їх захист, а
саме: що позивач є суб'єктом управління
об'єктами державної власності. Тобто
належними та допустимими доказами
встановити підтвердження речового
права позивача, зокрема, оперативне
управління чи господарське відання по
відношенню до спірного майна. При цьому
повноваження власника переданого
державного майна і повноваження
суб'єкту управління об'єктом державної
власності є різними щодо речового
права, яке виникає у цих осіб.

Проте такі питання судами першої та
апеляційної інстанцій не
досліджувались.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені під час судового
розгляду справи (у судовому засіданні,
у порядку скороченого чи письмового
провадження) з урахуванням вимог
статті 70 КАС України щодо належності та
допустимості доказів або обставин, які
не підлягають доказуванню, та висновки
суду про встановлені обставини і
правові наслідки є вичерпними.

Таким чином тільки за умови
встановлення судами таких обставин
можна дійти обґрунтованого висновку
про правомірність прийнятого рішення
ради.

Відповідно до ч. 2 ст. 227 КАС України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 227, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу Національного
університету "Львівська політехніка"
задовольнити.

Постанову Шевченківського районного
суду м. Львова від 22 червня 2012 року та
постанову Львівського апеляційного
адміністративного суду від 15 листопада
2013 року скасувати, а справу направити
на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав, у
строк та у порядку, визначеними
статтями 237, 238, 239-1 КАС України.

Судді: