Справа № 2а-2825/12/0170
Суддя: Гаманко О.І.
Дата ухвалення: 2014-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"14" серпня 2014 р. м. Київ
К/9991/73698/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого Гаманка
О.І.

суддів Олендера
І.Я.

Юрченка В.В.

розглянувши в попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу ОСОБА_2 на
постанову Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 22 жовтня 2012 року у справі за позовом
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до
Управління Пенсійного фонду України в
Київському районі м. Сімферополь
Автономної Республіки Крим про
визнання нечинними та скасування
рішень, -

встановила:

У березні 2012 року Фізична
особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до Управління
Пенсійного фонду України в Київському
районі м. Сімферополь Автономної
Республіки Крим про скасування рішень
відповідача від 30.12.2010 року щодо
застосування фінансових санкцій № 1799
та 1800.

Постановою Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 23 травня 2012 року
позов задоволено.

Постановою Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 22 жовтня 2012 року скасовано рішення
суду першої інстанції та прийнято нове
рішення, яким в задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі Фізична
особа-підприємець ОСОБА_2, не
погоджуючись із рішенням апеляційного
суду, посилаючись на допущені судом
порушення норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення апеляційної
інстанцій та залишити в силі постанову
суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи
касаційної скарги, перевіривши
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі в
межах, визначених статтею 220 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів вважає, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судами встановлено, що за результатами
проведеної Управлінням Пенсійного
фонду України в Київському районі м.
Сімферополь Автономної Республіки
Крим перевірки складено акти від 30.04.2010
року № 1153-п, від 30.12.2010 року № 1495-п, від
25.04.2007 року № 139, від 28.04.2006 року № 178, від
25.04.2005 року № 221. Актами зафіксовано
порушення позивачем вимог
законодавства щодо подання у
встановлений строк річного звіту та
звітності щодо даних
персоніфікованого обліку за 2004 - 2010
роки.

Рішеннями від 30 грудня 2010 року № 1799 та
1800 відповідачем за вказані порушення
до позивача застосовані штрафні
санкції, передбачені пунктом 5 частини
дев'ятої статті 106 Закону № 1058-IV в
розмірі 17 236,07 грн. та 79257,73 грн.
відповідно.

Задовольнивши позов, суд першої
інстанції виходив з того, що незважаючи
на беззаперечність порушень, за які
застосовані санкції, Управлінням ПФ
пропущено строк їх накладення,
встановлений статтею 250 Господарського
кодексу України.

Скасувавши рішення суду першої
інстанції та відмовивши у задоволенні
позову, апеляційний суд виходив з того,
що до спірних відносин не підлягає
застосовуванню положення статті 250 ГК
України.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
погоджується з таким висновком
апеляційного суду.

Відповідно до пункту 5 частини дев'ятої
статті 106 Закону № 1058-IV (в редакції,
чинній на час застосування санкцій) за
неподання, несвоєчасне подання,
подання не за встановленою формою або
подання недостовірних відомостей, що
використовуються в системі
персоніфікованого обліку та іншої
звітності, передбаченої
законодавством до територіальних
органів Пенсійного фонду, накладається
штраф у розмірі 10 відсотків суми
страхових внесків, які були сплачені
або підлягали сплаті за відповідний
звітний період, за кожний повний або
неповний місяць затримки подання
відомостей, звітності, але не менше
десяти неоподатковуваних мінімумів
доходів громадян, а в разі повторного
протягом року такого порушення - у
розмірі 20 відсотків зазначених сум та
не менше 20 неоподатковуваних мінімумів
доходів громадян.

Оскільки сторонами не заперечується
факт порушення відповідачем Порядку
формування та подання органам
Пенсійного фонду України відомостей
про застраховану особу, що
використовуються в системі
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування, затвердженого
постановою Правління Пенсійного фонду
України від 10 червня 2004 року № 7-6
(чинного на час виникнення спірних
відносин), вирішальним у цій справі є
встановлення можливості застосування
положень статті 250 ГК України до
відносин зі стягнення штрафу за таке
порушення.

Згідно з частиною п'ятнадцятою статті
106 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" строк давності щодо
стягнення недоїмки, пені та штрафів не
застосовується.

В той же час, за правилами частини
першої статті 250 ГК України
адміністративно-господарські санкції
можуть бути застосовані до суб'єкта
господарювання протягом шести місяців
з дня виявлення порушення, але не
пізніш як через один рік з дня
порушення цим суб'єктом встановлених
законодавчими актами правил
здійснення господарської діяльності,
крім випадків, передбачених законом.

У розумінні Закону України "Про
виконавче провадження"рішення
Управління ПФ не є виконавчим
документом, тому недоїмка, штраф та
пеня стягуються в судовому порядку.
Оскільки строки стягнення не є
предметом регулювання Закону № 1058-IV, то
частину п'ятнадцяту статті 106 цього
Закону в контексті положень частини
чотирнадцятої цієї ж статті треба
розуміти як непоширення строків
давності не лише на стягнення недоїмки,
пені та штрафів в судовому порядку, а й
на прийняття рішення органу Управління
ПФ про їх застосування.

Таким чином, висновок суду першої
інстанції щодо того, що положення
частини п'ятнадцятої статті 106 Закону №
1058-IV стосуються лише стягнення санкцій,
а не їх застосування, є помилковим.

З огляду на викладене, до спірних
відносин підлягає застосуванню норма
статті 106 Закону № 1058-IV, яка є
спеціальною по відношенню до положень
статті 250 ГК України і не встановлює
обмежень щодо строків застосування та
стягнення санкцій.

Таким чином, апеляційний суд дійшов
обґрунтованого висновку про відмову в
задоволенні позову, а доводи, викладені
в касаційній скарзі, зазначеного
висновку не спростовують, повторюють
аналогічні доводи позову, які були
належним чином досліджені й оцінені
апеляційним судом, а тому не дають
підстав вважати його рішення таким, що
ухвалено з порушенням норм
матеріального або процесуального
права.

Відповідно до статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судове рішення - без змін, якщо визнає,
що суд апеляційної інстанції не
допустив порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судового рішення чи вчиненні
процесуальних дій.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 220, 223, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без
задоволення, а постанову
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 22 жовтня 2012
року у справі за позовом Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 до Управління
Пенсійного фонду України в Київському
районі м. Сімферополь Автономної
Республіки Крим про визнання
нечинними та скасування рішень - без
змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.