Справа № 816/2051/14
Суддя: М.В. Довгопол
Дата ухвалення: 2014-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2014 року м. ПолтаваСправа №
816/2051/14

Полтавський окружний адміністративний
суд колегією у складі:

головуючого судді - Довгопол М.В.,

суддів - Петрової Л.М. , Костенко Г.В.,

за участю:

секретаря судового засідання - Кулик -
Куличок О.Л.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представників відповідачів -
Сиромятнікова В.В., Погребняка О.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом ОСОБА_1 до Міністерства
внутрішніх справ України, Управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Кіровоградській області, третя особа
- Державне казначейство України про
зобов'язання вчинити певні дії,
стягнення шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

26 травня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
Полтавського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до
Міністерства внутрішніх справ України,
Управління Міністерства внутрішніх
справ України в Кіровоградській
області, третя особа - Державне
казначейство України, в якому просив:

- зобов'язати Міністерство внутрішніх
справ України видати наказ про оплату
періодів перебування позивача на
лікуванні згідно листків
непрацездатності, датованих з 13.06.2009 по
02.12.2013 включно (всього 79 листків
непрацездатності) та направити наказ
для виконання до УМВС України в
Кіровоградській області,

- зобов'язати Управління Міністерства
внутрішніх справ України в
Кіровоградській області оплатити
періоди перебування на лікуванні
позивача згідно листків
непрацездатності, датованих з 13.06.2009 по
02.12.2013 включно (всього 79 листків
непрацездатності);

- зобов'язати Міністерство внутрішніх
справ України видати наказ про надання
позивачу чергової відпустки за 2013 рік
та направити його до УМВС України в
Кіровоградській області для виконання;

- зобов'язати Управління Міністерства
внутрішніх справ України в
Кіровоградській області виплатити
позивачу матеріальну допомогу для
оздоровлення при основній відпустці за
2013 рік;

- зобов'язати Міністерство внутрішніх
справ України видати наказ про
відшкодування витрат на лікування
позивача у розмірі 9 400 грн;

- стягнути з Міністерства внутрішніх
справ України кошти на відшкодування
моральної шкоди в розмірі 1000 грн. (з
урахуванням уточненої позовної заяви
від 21.06.2014 /а.с. 41, т. 1/ та заяви про
внесення змін до позовних вимог від
29.07.2014 /а.с. 8, т. 2/).

В обґрунтування своїх вимог позивач
зазначав, що з 30.12.2013 звільнений з
органів внутрішніх справ у відставку
через хворобу згідно наказу №1218 о/с від
27.12.2013. За результатами розгляду його
заяви від 21.03.2014 Департаментом
внутрішньої безпеки Міністерства
внутрішніх справ України надіслано
лист від 25.04.2013 № 18/7ЦА-П-337, в якому
повідомлено про відмову у видачі
наказів про оплату часу перебування на
лікуванні згідно листків
непрацездатності, про відшкодування
витрат на лікування, про надання
щорічної основної відпустки за 2013 рік
та про надання матеріальної допомоги
для оздоровлення при щорічній основній
відпустці. Позивач вважає вказану
відмову незаконною, такою, що не
узгоджується із вимогами Інструкції
про порядок виплати грошового
забезпечення особам рядового і
начальницького складу органів
внутрішніх справ, затвердженої наказом
МВС України від 31.12.2007 № 499. Зазначає
також, що бездіяльністю відповідача
МВС України позивачу завдано
моральної шкоди, яку позивач оцінює у
1000 грн.

У судовому засіданні позивач та його
представник позовні вимоги підтримали,
просили позов задовольнити з
урахуванням уточнення позовних вимог.

Представник відповідача - Міністерства
внутрішніх справ України в судовому
засіданні проти позовних вимог
заперечував та просив відмовити у
задоволенні позову, посилаючись на
правомірність дій МВС України.

Представник відповідача УМВС України в
Кіровоградській області в судовому
засіданні заперечував проти позовних
вимог з підстав, викладених у письмових
запереченнях.

Третя особа - Державне казначейство
України, в судове засідання явку
уповноваженого представника не
забезпечила, хоча належним чином
повідомлялася про дату, час та місце
судового розгляду, про наявність
поважних причин неявки суд не
повідомила, клопотань про відкладення
розгляду справи не надала.

Заслухавши пояснення позивача, його
представника, представників
відповідачів, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, колегія суддів
приходить до наступних висновків.

В ході розгляду справи встановлено, що
згідно з наказом Міністерства
внутрішніх справ України № 1514 о/с від
14.11.2007 позивач призначений на посаду
старшого оперуповноваженого в
особливо важливих справах відділення
оперативного супроводження відділу
внутрішньої безпеки в Кіровоградській
області Служби внутрішньої безпеки
Головного управління по боротьбі з
організованою злочинністю МВС України
/т.1, а.с.206/.

Наказом МВС України № 1016 о/с від 12.06.2008
підполковник міліції ОСОБА_1 на
підставі атестаційного листа від 29.05.2008
року звільнений з посади старшого
оперуповноваженого в особливо
важливих справах відділення
оперативного супроводження відділу
внутрішньої безпеки в Кіровоградській
області Служби внутрішньої безпеки
Головного управління по боротьбі з
організованою злочинністю МВС України
та зарахований у розпорядження МВС
України /т.1, а.с.207/.

Постановою Полтавського
окружного адміністративного суду від
09.04.2010 у справі № 2-а-12946/09 за позовом
ОСОБА_1 про поновлення на посаді
позовні вимоги задоволено частково, а
саме, наказ Міністерства внутрішніх
справ України № 1016 о/с від 12.06.2008 в
частині звільнення ОСОБА_1 з посади
старшого оперуповноваженого в
особливо важливих справах відділення
оперативного супроводження відділу
внутрішньої безпеки в Кіровоградській
області Служби внутрішньої безпеки
Головного управління по боротьбі з
організованою злочинністю
Міністерства внутрішніх справ України
та зарахування в розпорядження
Міністерства внутрішніх справ України
визнано незаконним та скасовано;
поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого
оперуповноваженого в особливо
важливих справах відділення
оперативного супроводження відділу
внутрішньої безпеки в Кіровоградській
області Служби внутрішньої безпеки
Головного управління по боротьбі з
організованою злочинністю МВС України
з 13 червня 2008 року; стягнуто з
Управління Міністерства внутрішніх
справ України в Кіровоградській
області на користь ОСОБА_1
середньомісячний заробіток за час
вимушеного прогулу з 13.06.2008 по 13.06.2009 з
урахуванням сплачених сум грошового
забезпечення; в іншій частині позовних
вимог відмовлено /т. 2, а.с. 22 - 30/.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 22.01.2013 скасовано постанову
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 25.10.2010 року
у вказаній справі, а постанову
Полтавського окружного
адміністративного суду від 09.04.2010
залишено в силі /т.2, а.с. 31-35/.

На виконання постанови Полтавського
окружного адміністративного суду від
09.04.2010 та ухвали Вищого
адміністративного суду України від
22.01.2013 Міністерством внутрішніх справ
України прийнято наказ № 177 о/с від
01.03.2013 /т.1, а.с. 208/

Вищезазначеним наказом скасовано
пункт наказу МВС від 12.06.2008 № 1016 о/с у
частині звільнення підполковника
міліції ОСОБА_1 (С-432922) з посади старшого
оперуповноваженого в особливо
важливих справах відділення
оперативного супроводження відділу
внутрішньої безпеки в Кіровоградській
області Служби внутрішньої безпеки
Головного управління по боротьбі з
організованою злочинністю та
зарахування його в розпорядження МВС,
поновлено підполковника міліції
ОСОБА_1 (С-432922) на посаді старшого
оперуповноваженого в особливо
важливих справах відділення
оперативного супроводження відділу
внутрішньої безпеки в Кіровоградській
області Служби внутрішньої безпеки
Головного управління по боротьбі з
організованою злочинністю з 13.06.2008.

Наказом МВС України від 27.12.2013 №1218 о/с
ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх
справ у відставку за п. 65 "б" (через
хворобу) з 30.12.2013 /т. 1, а.с.209/.

21.03.2014 позивачем надіслано до Міністра
внутрішніх справ України заяву, в якій
позивач просив, зокрема, видати наказ
про оплату всього часу перебування на
лікуванні згідно наданих листків
непрацездатності та на підставі
свідоцтва про хворобу № 658-С від 09.12.2013 і
довідки ВЛК № 57 від 10.12.2013 у зв'язку із
захворюваннями, отриманими під час
проходження служби в ОВС, видати наказ
про відшкодування витрат на лікування
у розмірі 9400 грн, видати наказ про
надання щорічної основної відпустки за
2013 рік для надання матеріальної
допомоги на оздоровлення при щорічній
основній відпустці. До заяви позивачем
було додано оригінали листків
непрацездатності, копію свідоцтва про
хворобу № 658-С від 09.12.2013, копію довідки
ВЛК № 57 від 10.12.2013, копії листів
Інституту медичної радіології ім. С.П.
Григор'єва та квитанцій про оплату
лікування, копію відпускного
посвідчення № 233 від 06.11.2013 /т. 1, а.с. 9 - 19,
28 - 35/.

Зазначену заяву отримано МВС України
24.03.2014, про що свідчить повідомлення про
вручення поштового відправлення /т. 1,
а.с. 12/.

За результатом розгляду заяви позивача
Департамент внутрішньої безпеки
Міністерства внутрішніх справ України
надіслав позивачу лист від 25.04.2014 за
вих. № 18/7ЦА-П-337, в якому повідомив, що
проект наказу про підтвердження
періодів перебування на лікуванні
згідно листків непрацездатності та
надання чергової відпустки за 2013 рік не
був погоджений Департаментом
фінансового забезпечення та
бухгалтерського обліку МВС з тих
підстав, що відповідно до бюджетного
законодавства усі виплати за поточний
рік повинні бути здійснені до кінця
зазначеного року згідно виділених на
вказаний період асигнувань. За таких
обставин запропоновано позивачу
вирішувати дане питання в судовому
порядку /т.1, а.с. 5/.

Вказаний лист направлено позивачу
28.04.2014 та отримано позивачем згідно
його пояснень 07.05.2014.

Вважаючи відмову у задоволенні заяви
від 21.03.2014 незаконною, позивач
звернувся до суду із відповідним
позовом. Зважаючи на те, що позовну
заяву подано до суду 22.05.2014, про що
свідчить відбиток поштового штемпеля
на конверті, в якому направлено позовну
заяву, встановлений статтею 99 Кодексу
адміністративного судочинства України
строк звернення до суду позивачем не
пропущено.

Відповідно до частини третьої статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи всім формам
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Надаючи оцінку правомірності дій
відповідачів та обґрунтованості
позовних вимог ОСОБА_1 про зобов'язання
МВС України видати наказ про оплату
періодів перебування позивача на
лікуванні згідно листків
непрацездатності, датованих з 13.06.2009 по
02.12.2013 включно (всього 79 листків
непрацездатності) та направити наказ
для виконання до УМВС України в
Кіровоградській області та похідних
вимог про зобов'язання Управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Кіровоградській області оплатити
періоди перебування на лікуванні
позивача, датованих з 13.06.2009 по 02.12.2013
включно (всього 79 листків
непрацездатності), суд виходить з
наступного.

Як встановлено судом , наказом МВС
України від 01.03.2013 № 177 о/с на виконання
постанови Полтавського окружного
адміністративного суду від 09.04.2010,
винесеної по справі № 2-а-12946/09, позивача
поновлено на посаді старшого
оперуповноваженого в особливо
важливих справах відділення
оперативного супроводження відділу
внутрішньої безпеки в Кіровоградській
області СВ ГУБОЗ МВС України з 13.06.2008.

На виконання вищевказаного судового
рішення позивачу нараховано та
виплачено грошове забезпечення за час
вимушеного прогулу за період з 13.06.2008 по
13.06.2009 в сумі 35 125,70 грн, що
підтверджується наявними у справі
довідкою - розрахунком УМВС України в
Кіровоградській області та
банківською випискою /т.2, а.с. 13, 17/.

Наказом МВС України від 27.12.2013 №1218 о/с
ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх
справ у відставку за п. 65 "б" (через
хворобу) з 30.12.2013 /т. 1, а.с.209/.

Водночас протягом періоду з 11.06.2009 по
30.12.2013 позивач перебував на лікуванні,
що підтверджено відповідними листками
непрацездатності, копії яких наявні у
справі і оригінали яких оглянуто судом
в ході розгляду справи /т. 1, а.с. 106 - 184/.

Порядок та умови виплати грошового
забезпечення особам рядового і
начальницького складу органів
внутрішніх справ регламентовано
Інструкцією про порядок виплати
грошового забезпечення особам
рядового та начальницького складу
органів внутрішніх справ, затвердженою
наказом Міністерства внутрішніх справ
України від 31.12.2007 № 499, який
зареєстровано у Міністерстві юстиції
України 12.03.2008 № 205/14896 (надалі -
Інструкція ).

Відповідно до пункту 1.18. Інструкції при
прийнятті на службу до органів
внутрішніх справ грошове забезпечення
особам рядового і начальницького
складу нараховується з дня призначення
на посаду. У разі звільнення зі служби
грошове забезпечення особі рядового чи
начальницького складу виплачується до
дня виключення зі списків особового
складу включно.

Пунктом 3.2.1. Інструкції
передбачено, що особам рядового і
начальницького складу, що звільнені
від служби через хворобу на підставі
листків непрацездатності або
перебувають у відпустці через хворобу,
зберігається виплата грошового
забезпечення в розмірі, одержуваному
на день хвороби, але не більш ніж за
чотири місяці, крім випадків, коли
законодавством України передбачені
більш тривалі строки перебування на
лікуванні.

Згідно приписів пункту 3.2.2.
Інструкції особам рядового і
начальницького складу органів
внутрішніх справ, які перебувають на
лікуванні у зв'язку з пораненням,
контузією чи каліцтвом, отриманими під
час виконання ними службових
обов'язків, грошове забезпечення
виплачується за весь час перебування
на лікуванні аж до вступу їх у
виконання обов'язків за посадою або
звільнення з органів внутрішніх справ.

Відповідно до пункту 3.2.3. Інструкції
виплата грошового забезпечення за час
хвороби понад строки, зазначені в
підпункті 3.2.1 цієї Інструкції,
допускається залежно від висновку
військово-лікарської комісії щодо
придатності особи рядового і
начальницького складу до подальшої
служби в органах внутрішніх справ з
дозволу Міністра внутрішніх справ
України.

В силу вимог пункту 4.1. Інструкції при
переміщенні, переведенні, а також
звільненні осіб рядового і
начальницького складу фінансовий
апарат (бухгалтерія) зобов'язаний
задовольнити їх усіма належними видами
грошового та дорожнього забезпечення і
про виплачені суми зробити відповідні
записи в грошовому атестаті, зразок
якого наведено у додатку до цієї
Інструкції.

Як встановлено судом, у свідоцтві про
хворобу № 658-С від 09.12.2013, виданому
позивачу військово-лікарською
комісією УМВС України в Полтавській
області, зроблено висновок, що
захворювання позивача пов'язані із
проходженням служби в органах
внутрішніх справ /т.1, а.с.16/. Довідкою до
акту огляду МСЕК серії 10 ААА № 195823 від
19.12.2013 підтверджується, що позивачу
встановлено безстроково другу групу
інвалідності у зв'язку із
захворюваннями, пов'язаними з
проходженням служби в ОВС /т.1, а.с. 17/.

Відтак, суд приходить до висновку,
що в силу вимог Інструкції відповідачі
повинні були вирішити питання про
виплату позивачу грошового
забезпечення за період перебування на
лікуванні, підтверджений листками
непрацездатності. Вказане питання
підлягало вирішенню УМВС в
Кіровоградській області при
звільненні позивача з посади згідно
наказу від 27.12.2013 № 1218 о/с.

З матеріалів справи вбачається, що
на звернення щодо оплати листків
непрацездатності позивачем отримано,
зокрема, лист УМВС України в
Кіровоградській області від 28.02.2014 за
вих. № П-4, в якому повідомлено про
відсутність правових підстав для
оплати листків непрацездатності з
огляду на відсутність наказу по
особовому складу про підтвердження
конкретних дат перебування на
лікарняних на підставі листків
непрацездатності /т.1, а.с. 27/.

Враховуючи те, що видання наказів
по особовому складу відносно позивача
належить до повноважень Міністерства
внутрішніх справ України, позивач
звернувся до вказаного органу із
заявою від 21.03.2014, в якому, крім іншого,
просив видати наказ про підтвердження
конкретних дат перебування на
лікарняному, додавши до заяви
оригінали листків непрацездатності, що
не заперечується сторонами.

Однак, листом від 25.04.2014 за вих. №
18/7ЦА-П-337 Департамент внутрішньої
безпеки Міністерства внутрішніх справ
України фактично відмовив позивачу у
підтвердженні дат перебування на
лікарняному з тих підстав, що
відповідно до бюджетного
законодавства усі виплати за поточний
рік повинні бути здійснені до кінця
зазначеного року згідно виділених на
вказаний період асигнувань.

Надаючи оцінку обгрунтованості
відмови відповідача, колегія суддів
враховує наступне.

Відносини, що виникають у процесі
складання, розгляду, затвердження,
виконання бюджетів, звітування про їх
виконання та контролю за дотриманням
бюджетного законодавства і питання
відповідальності за порушення
бюджетного законодавства, регулюються
Бюджетним кодексом України.

В розумінні положень Бюджетного
кодексу України від 08.07.2010 № 2456-VI (в
редакції, чинній на час виникнення
спірних відносин) бюджетна установа в
особі її керівника, уповноважена на
отримання бюджетних асигнувань, взяття
бюджетних зобов'язань та здійснення
витрат бюджету, є розпорядником
бюджетних коштів (стаття 2 ).

Відповідно до частини 1 статті 22
Бюджетного кодексу України за обсягом
наданих прав розпорядники бюджетних
коштів поділяються на головних
розпорядників бюджетних коштів та
розпорядників бюджетних коштів
нижчого рівня.

Виключний перелік головних
розпорядників бюджетних коштів
визначено частиною 2 статті 22
Бюджетного кодексу України. Зокрема,
встановлено, що головними
розпорядниками бюджетних коштів
можуть бути виключно за бюджетними
призначеннями, визначеними законом про
Державний бюджет України, в тому числі
міністерства.

В силу положень пункту 4 частини 5
цього Кодексу головний розпорядник
бюджетних коштів затверджує кошториси
розпорядників бюджетних коштів
нижчого рівня (плани використання
бюджетних коштів одержувачів
бюджетних коштів), якщо інше не
передбачено законодавством.

Відповідно до частини 1 статті 3
Бюджетного кодексу України бюджетний
період для всіх бюджетів, що складають
бюджетну систему України, становить
один календарний рік, який починається
1 січня кожного року і закінчується 31
грудня того ж року.

Згідно приписів Порядку складання,
розгляду, затвердження та основних
вимог до виконання кошторисів
бюджетних установ, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від від 28.02.2002 № 228, кошторис бюджетної
установи є основним плановим
фінансовим документом бюджетної
установи, яким на бюджетний період
встановлюються повноваження щодо
отримання надходжень і розподіл
бюджетних асигнувань на взяття
бюджетних зобов'язань та здійснення
платежів для виконання бюджетною
установою своїх функцій та досягнення
результатів, визначених відповідно до
бюджетних призначень.

Відповідно до пункту 20 вказаного
Порядку під час визначення обсягів
видатків бюджету та/або надання
кредитів з бюджету розпорядників
нижчого рівня головні розпорядники
повинні враховувати об'єктивну потребу
в коштах кожної установи, виходячи з її
основних виробничих показників і
контингентів, які встановлюються для
установ (кількість класів, учнів у
школах, ліжок у лікарнях, дітей у
дошкільних закладах тощо), обсягу
виконуваної роботи, штатної
чисельності, необхідності погашення
дебіторської і кредиторської
заборгованості та реалізації окремих
програм і намічених заходів щодо
скорочення витрат у плановому періоді.

Згідно частини 1 статті 48 Бюджетного
кодексу України розпорядники
бюджетних коштів беруть бюджетні
зобов'язання та здійснюють платежі
тільки в межах бюджетних асигнувань,
встановлених кошторисами, враховуючи
необхідність виконання бюджетних
зобов'язань минулих років, узятих на
облік органами, що здійснюють
казначейське обслуговування бюджетних
коштів.

З аналізу вищенаведених норм суд
вбачає, що виплати, які підлягали
здійсненню у поточному році, але не
були проведені до закінчення
бюджетного року, можуть враховуватися
у наступному бюджетному періоді як
бюджетне зобов'язання минулого року.
Крім того, за наявності відповідних
підстав можуть бути внесені зміни до
кошторису поточного року згідно
Порядку складання, розгляду,
затвердження та основних вимог до
виконання кошторисів бюджетних
установ.

З огляду на викладене, суд приходить
до висновку, що відмова позивачу у
підтвердженні дат перебування на
лікарняному, викладена у листі від
25.04.2014 за вих. № 18/7ЦА-П-337, із посиланням
на те, що відповідно до бюджетного
законодавства усі виплати за поточний
рік повинні бути здійснені до кінця
зазначеного року, є необгрунтованою.

При цьому колегія суддів враховує,
що відповідно до частини 1, 2 статті 8
Кодексу адміністративного судочинства
України суд при вирішенні справи
керується принципом верховенства
права, відповідно до якого зокрема
людина, її права та свободи визнаються
найвищими цінностями та визначають
зміст і спрямованість діяльності
держави. Суд застосовує принцип
верховенства права з урахуванням
судової практики Європейського Суду з
прав людини.

Згідно частини 1 статті 17 Закону
України "Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини" від 23.02.2006 №3477-IV суди
застосовують при розгляді справ
Конвенцію та практику Суду як джерело
права.

При розгляді справи "Кечко проти
України" (заява № 63134/00) Європейський
Суд з прав людини зауважив, що в межах
свободи дій держави визначати, які
надбавки виплачувати своїм
працівникам з державного бюджету.
Держава може вводити, призупиняти чи
закінчити виплату таких надбавок,
вносячи відповідні зміни до
законодавства. Однак, якщо чинне
правове положення передбачає виплату
певних надбавок і дотримано всі вимоги,
необхідні для цього, органи державної
влади не можуть свідомо відмовляти у
цих виплатах, доки відповідні
положення є чинними (пункт 23 рішення).
Суд не прийняв аргумент Уряду України
щодо відсутності бюджетних асигнувань,
оскільки органи державної влади не
можуть посилатися на відсутність
коштів як на причину невиконання своїх
зобов'язань (аналогічна позиція
викладена в рішенні у справі № 59498/00
"Бурдов проти Росії").

Таким чином, реалізація особою
права, що пов'язане з отриманням
бюджетних коштів, яке базується на
спеціальних чинних на час виникнення
спірних правовідносин
нормативно-правових актів
національного законодавства, не може
бути поставлена у залежність від
бюджетних асигнувань.

Враховуючи те, що Інструкцією про
порядок виплати грошового
забезпечення особам рядового та
начальницького складу органів
внутрішніх справ встановлено право
працівників органів внутрішніх справ
на отримання грошового забезпечення за
період перебування на лікуванні,
підтверджений листками
непрацездатності, і позивачем
надіслано оригінали листків
непрацездатності до відповідача
Міністерства внутрішніх справ
України, відмова у підтвердженні дат
перебування на лікування лише з
посиланням на відсутність бюджетних
асигнувань не грунтується на
положеннях чинного законодавства
України та є неприйнятною у розумінні
практики Європейського Суду з прав
людини.

Доводи представника відповідача у
судовому засіданні про те, що позивач
взагалі не має право на отримання
грошового забезпечення, оскільки
згідно переліку змін у штатах МВС
України посада старшого
оперуповноваженого в особливо
важливих справах відділення
оперативного супроводження відділу
внутрішньої безпеки в Кіровоградській
області Служби внутрішньої безпеки
Головного управління по боротьбі з
організованою злочинністю скорочена,
і, поновивши позивача на цій посаді
формально на виконання рішення суду, в
подальшому позивача на штатну посаду
не призначено, суд відхиляє з огляду на
те, що у листі від 25.04.2014 за вих. №
18/7ЦА-П-337 за результатами розгляду
заяви позивача від 21.03.2014 Міністерство
внутрішніх справ Україні на вказані
обставини не посилалося.

Крім того, відповідно до пункту 1.4.
Інструкції грошове забезпечення
виплачується особам рядового,
молодшого, середнього, старшого та
вищого начальницького складу, які
призначені на штатні посади в апараті
Міністерства внутрішніх справ України,
головних управліннях, управліннях МВС
в Автономній Республіці Крим, областях,
містах Києві та Севастополі, на
залізницях, їм підпорядкованих
органах, вищих навчальних закладах,
науково-дослідних установах, Державній
службі охорони при МВС, на
підприємствах, в установах,
організаціях і підрозділах системи МВС
та які навчаються в навчальних
закладах системи МВС або зараховані в
розпорядження відповідного органу
внутрішніх справ.

Як встановлено судом, наказом МВС
України № 1016 о/с від 12.06.2008 позивач був
звільнений з посади старшого
оперуповноваженого в особливо
важливих справах відділення
оперативного супроводження відділу
внутрішньої безпеки в Кіровоградській
області Служби внутрішньої безпеки
Головного управління по боротьбі з
організованою злочинністю МВС України
та водночас зарахований у
розпорядження МВС України /т.1, а.с.207/.

Наказом МВС України від 17.12.2008 № 1920
позивач був відряджений у
розпорядження ГУМВС України в
Полтавській області, про що зроблено
запис у послужному листку /т.1, а.с. 217/.

Будь-які інші накази до 01.03.2013 (наказу
МВС України від 01.03.2013 № 177о/с про
поновлення позивача на посаді) у
послужному листку позивача не
відображено, що дає підстави для
висновку, що позивач протягом цього
часу перебував у розпорядженні органів
МВС.

За таких обставин посилання
представника відповідача на
відсутність у позивача права на
грошове забезпечення за відповідний
період є необгрунтованим.

Надаючи оцінку обраному позивачем
способу захисту своїх прав та
інтересів шляхом зобов'язання МВС
України видати наказ про оплату
періодів перебування позивача на
лікуванні згідно листків
непрацездатності, датованих з 13.06.2009 по
02.12.2013 включно (всього 79 листків
непрацездатності) та направити його
для виконання до УМВС України в
Кіровоградській області, необхідно
зазначити, що суд не може підміняти
інший орган державної влади та
перебирати на себе повноваження щодо
вирішення питань, які законодавством
віднесені до компетенції цього органу
державної влади, а відтак не може
зобов'язати МВС України видати наказ,
оскільки вказане повноваження має
дискреційний характер. За таких
обставин позовні вимоги в цій частині
не підлягають задоволенню.

Водночас судове рішення в
адміністративній справі має
гарантувати повний та всебічний захист
порушеного суб'єктивного права особи.
Згідно з частиною другою статті 11
Кодексу адміністративного судочинства
України суд може вийти за межі позовних
вимог тільки в разі, якщо це необхідно
для повного захисту прав, свобод та
інтересів сторін чи третіх осіб, про
захист яких вони просять.

Таким чином, обираючи спосіб
захисту прав позивача, суд вважає за
необхідне відповідно до вимог частини
другої статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства
України, вийти за межі позовних вимог,
та зобов'язати Міністерство внутрішніх
справ України повторно розглянути
заяву ОСОБА_1 від 21 березня 2014 року в
частині підтвердження перебування на
лікуванні згідно наданих листків
непрацездатності, датованих з 13 червня
2009 року по 02 грудня 2013 року, свідоцтва
про хворобу №658- С від 09 грудня 2013 року і
довідки ВЛК №57 від 10 грудня 2013 року з
урахуванням висновків суду у даній
справі.

Стосовно похідних позовних вимог
про зобов'язання Управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Кіровоградській області оплатити
періоди перебування на лікуванні
позивача, датованих з 13.06.2009 по 02.12.2013
включно (всього 79 листків
непрацездатності), то суд вважає їх
передчасними та такими, що не
підлягають задоволенню, з огляду на
відсутність у вказаного органу наказу
МВС України по особовому складу про
підтвердження періодів перебування
позивача на лікуванні, а також
оригіналів листків непрацездатності
позивача, що не заперечувалося
сторонами .

Також колегія суддів, не вбачає підстав
для задоволення позовних вимог ОСОБА_1
про зобов'язання Міністерства
внутрішніх справ України видати наказ
про надання позивачу чергової
відпустки за 2013 рік та направити його
до УМВС України в Кіровоградській
області для виконання та похідних
вимог про зобов'язання Управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Кіровоградській області виплатити
позивачу матеріальну допомогу для
оздоровлення при основній відпустці за
2013 рік, виходячи з наступного.

Відповідно до норм пунктів 49, 52
Положення про проходження служби
рядовим і начальницьким складом
органів внутрішніх справ,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114, особам
рядового і начальницького складу
органів внутрішніх справ надаються
чергові відпустки, як правило, до кінця
робочого року.

Пунктом 56 Положення встановлено, що
особам середнього, старшого і вищого
начальницького складу, звільненим із
органів внутрішніх справ за віком,
через хворобу, обмежений стан здоров'я
чи скорочення штатів, у році
звільнення, за їх бажанням, надається
чергова відпустка, тривалість якої
визначається відповідно до пункту 51
цього Положення. Особам рядового і
начальницького складу, які
звільняються з органів внутрішніх
справ, за невикористану в році
звільнення відпустку виплачується
грошова компенсація відповідно до
законодавства.

Згідно п.п. 3.6.1. Інструкції про порядок
виплати грошового забезпечення особам
рядового і начальницького складу
органів внутрішніх справ, особам
рядового і начальницького складу
органів внутрішніх справ, які
відповідно до законодавства України
мають право на відпустки (чергові та
додаткові, короткострокові, соціальні,
у зв'язку з вагітністю та пологами),
виплата грошового забезпечення
здійснюється в розмірі, встановленому
за основною (а не тимчасовою) штатною
посадою на день вибуття у відпустку.

Відповідно до пп. 2.17.4 Інструкції
підставою для надання допомоги для
оздоровлення особам рядового чи
начальницького складу є наказ про
особовий склад, за яким особа рядового
чи начальницького складу вибуває в
чергову відпустку.

Отже, лише за умови видання наказу про
відпустку згідно з встановленими
законодавством вимогами гарантовано
право позивача на отримання відпустки
визначеної тривалості із виплатою
допомоги на оздоровлення.

Колегією суддів встановлено, що 14.10.2013
позивачем подано рапорт Міністру
внутрішніх справ, в якому, крім іншого,
викладено прохання надати
невикористану чергову відпустку за 2013
рік (відпустка у рік звільнення) з 11.11.2013
з виїздом у м. Хмільник /т.2, а.с. 50/.

06.11.2013 МВС України було видано позивачу
відпускне посвідчення за № 233 про те, що
йому дозволена чергова відпустка з
11.11.2013 по 26.12.2013 з перебуванням в м.
Хмільник Вінницької області /т. 1, а.с. 19/.

Як встановлено судом із пояснень
представника відповідача МВС України,
наказ про надання чергової відпустки
позивачу на підставі рапорту позивача
не видавався з огляду на те, що позивач
не обіймав на час подання рапорту
діючої штатної посади, тобто у
задоволенні рапорту позивача в цій
частині було відмовлено.

За таких обставин вбачається, що
відпускне посвідчення № 233 видане
позивачу без за відсутності правових
підстав.

Крім того, законодавством України
взагалі не передбачено видання
відпускного посвідчення для
працівників органів внутрішніх справ,
що підтверджено поясненнями
представника відповідача МВС України в
ході розгляду справи. Отже, відпускне
посвідчення № 233, на яке посилається
позивач, не є підтвердженням факту
надання йому відповідної відпустки.

Беручи до уваги те, що вирішення
питання про надання чергової відпустки
позивачу належить до дискреційних
повноважень МВС, і суд не може
перебирати на себе функції цього
органу, позовні вимоги про зобов'язання
МВС України видати наказ про надання
позивачу чергової відпустки за 2013 рік є
необґрунтованими та не підлягають
задоволенню. При цьому суд зауважує,
що в силу вимог пункту 56 Положення у
разі наявності невикористаної в році
звільнення відпустки особам рядового
і начальницького складу, які
звільняються з органів внутрішніх
справ, виплачується грошова
компенсація відповідно до
законодавства.

З огляду на викладене, похідні позовні
вимоги про зобов'язання Управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Кіровоградській області матеріальну
допомогу для оздоровлення при основній
відпустці також не підлягають
задоволенню, враховуючи відсутність
наказу МВС про надання відпустки
позивачу, тобто правової підстави для
нарахування та виплати матеріальної
допомоги для оздоровлення.

Щодо позовних вимог про зобов'язання
Міністерства внутрішніх справ України
видати наказ про відшкодування витрат
на лікування позивача у розмірі 9 400 грн,
то колегія суддів бере до уваги, що
відшкодування органом внутрішніх
справ витрат на лікування працівників
законодавством України не передбачено.
Згідно частини 2 статті 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

За таких обставин такі вимоги є
безпідставними та не підлягають
задоволенню.

Стосовно позовних вимог про стягнення
моральної шкоди, колегія суддів
зазначає наступне.

Частиною 2 ст. 21 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що вимоги про
відшкодування шкоди, заподіяної
протиправними рішеннями, діями чи
бездіяльністю суб'єкта владних
повноважень або іншим порушенням прав,
свобод та інтересів суб'єктів
публічно-правових відносин,
розглядаються адміністративним судом,
якщо вони заявлені в одному
провадженні з вимогою вирішити
публічно-правовий спір. Інакше вимоги
про відшкодування шкоди вирішуються
судами в порядку цивільного або
господарського судочинства.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 23
Цивільного кодексу України особа має
право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав. Моральна шкода полягає: 1) у
фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я; 2) у душевних стражданнях,
яких фізична особа зазнала у зв'язку з
протиправною поведінкою щодо неї
самої, членів її сім'ї чи близьких
родичів; 3) у душевних стражданнях,
яких фізична особа зазнала у зв'язку
із знищенням чи пошкодженням її майна;
4) у приниженні честі та гідності
фізичної особи, а також ділової
репутації фізичної або юридичної
особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми,
іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливості їх реалізації, ступеня вини
особи, яка завдала моральної шкоди,
якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення.

При визначенні розміру відшкодування
враховуються вимоги розумності і
справедливості.

Постановою Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику в справах
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995
року встановлено, що під моральною
шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

У позовній заяві про відшкодування
моральної шкоди має бути зазначено, в
чому полягає ця шкода, якими
неправомірними діями чи бездіяльністю
її заподіяно позивачеві, з яких
міркувань він виходив, визначаючи
розмір шкоди, та якими доказами це
підтверджується.

Зважаючи на те, що позивачем не надано
доказів, які б підтвердили факт
завдання йому моральної шкоди,
причинний зв'язок цієї шкоди саме із
бездіяльністю відповідачів, не
обґрунтовано заявлений розмір
відшкодування в сумі 1000 грн., колегія
суддів приходить до висновку, що
позовні вимоги в частині стягнення на
користь позивача моральної шкоди
задоволенню не підлягають.

Враховуючи вищевикладене, позовні
вимоги підлягають частковому
задоволенню.

На підставі викладеного,
керуючись статтями 7, 8, 9, 10, 11, 71, 160-163
Кодексу адміністративного судочинства
України, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до
Міністерства внутрішніх справ України,
Управління Міністерства внутрішніх
справ України в Кіровоградській
області, третя особа - Державне
казначейство України, про зобов'язання
вчинити певні дії, відшкодування шкоди
задовольнити частково.

Зобов'язати Міністерство внутрішніх
справ України повторно розглянути
заяву ОСОБА_1 від 21 березня 2014 року в
частині підтвердження перебування на
лікуванні згідно наданих листків
непрацездатності за період з 13 червня
2009 року по 02 грудня 2013 року, свідоцтва
про хворобу №658- С від 09 грудня 2013 року і
довідки ВЛК №57 від 10 грудня 2013 року з
урахуванням висновків суду у даній
справі.

В задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до
Харківського апеляційного
адміністративного суду через
Полтавський окружний адміністративний
суд шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня отримання
копії постанови.

Повний текст постанови складено 18
серпня 2014 року.

Головуючий суддя М.В. Довгопол суддя
суддя Л.М. Петрова Г.В. Костенко