Справа № 814/5264/13-а
Суддя: Потапчук В.О.
Дата ухвалення: 2014-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 серпня 2014 р.м.ОдесаСправа № 814/5264/13-а

Категорія: 8.3.2 Головуючий в 1 інстанції:
Мороз А. О.

Колегія суддів Одеського апеляційного
адміністративного суду в складі:

Судді доповідача -
Потапчука В.О.

суддів - Коваля
М.П.

- Семенюка Г.В.

при секретарі -
Алексєєвої Н.М

за участю представника апелянта ФОП
ОСОБА_2 - ОСОБА_3

представника відповідача державної
податкової інспекції у Корабельному
районі м. Миколаєва Головного
управління Міндоходів у Миколаївській
області - Гава О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі апеляційну
скаргу ОСОБА_2 на постанову
Миколаївського окружного
адміністративного суду від 24 лютого 2014
року по справі за адміністративним
позовом ОСОБА_2 до державної податкової
інспекції у Корабельному районі м.
Миколаєва Головного управління
Міндоходів у Миколаївській області про
визнання протиправними і скасування
податкових повідомлень - рішень, -

ВСТАНОВИЛА:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2
(далі - позивач) звернулась із
адміністративним позовом до державної
податкової інспекції у Корабельному
районі м. Миколаєва Головного
управління Міндоходів у Миколаївській
області (далі - відповідач, ДПІ), в якому
просить суд визнати протиправними і
скасувати податкові
повідомлення-рішення, якими позивачу
нараховані податкові зобов'язання з
податку на доходи фізичних осіб та
податку на додану вартість (далі - ПДВ),
а також визнати протиправним і
скасувати рішення про застосування
штрафних санкцій за донарахування
територіальним органом доходів і
зборів або платником своєчасно не
нарахованого єдиного внеску.

В обґрунтування вимог позивач
послався на необґрунтованість
висновку відповідача про порушення ним
порядку формування своїх витрат, у
зв'язку із чим доводи ДПІ про їх
завищення та завищення суми
податкового кредиту є безпідставними.
Відповідно, позивач вважає, що
нарахування спірними рішеннями
податку на доходи фізичних осіб, ПДВ та
єдиного внеску носить протиправний
характер.

Постановою Миколаївського окружного
адміністративного суду від 24 лютого 2014
року відмовлено у задоволенні
адміністративного позову.

Не погоджуючись з постановою суду
позивачем подано апеляційну скаргу в
якій зазначається, що висновки
постанови суду першої інстанції
помилкові та такі, що не відповідають
обставинам справи, у зв'язку з чим
апелянт просить скасувати оскаржувану
постанову та ухвалити нову, якою
задовольнити позовні вимоги позивача.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, який
доповів зміст рішення, яке оскаржено,
доводи апеляційної скарги, межі, в яких
повинні здійснюватися перевірка
рішення, встановлюватися обставини і
досліджуватися докази, вислухавши
думку учасників процесу, колегія
суддів вважає необхідним апеляційну
скаргу відхилити з наступних підстав.

Згідно ст.200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Так, судом першої інстанції
встановлено, що в жовтні-листопаді 2013 р.
ДПІ провела документальну планову
перевірку позивача щодо своєчасності,
достовірності, повноти нарахування та
сплати податків і зборів за період з 1
січня 2011 р. до 31 грудня 2012 р., дотримання
законодавства щодо укладення
трудового договору, оформлення
трудових відносин з працівниками,
правильності нарахування, обчислення
та сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, виконання вимог
валютного та іншого законодавства за
той же період. Результати перевірки
оформлені актом від 25 листопада 2013 р. №
500/17-01/НОМЕР_1 (далі - акт перевірки) (т. 1 а.
с. 13-47).

В акті перевірки зроблено висновок про
порушення позивачем:

- ст. 128 ч. 6 Господарського кодексу
України, ст. 177 п. 177.10. ПК України, в
результаті чого завищено витрати за
2011-2012 р.р. на суму 99853,13 грн. і,
відповідно, занижено суму чистого
оподатковуваного доходу за той же
період на ту ж саму суму;

- ст. 198 п. 198.3. ПК України, а саме занижено
ПДВ, який підлягає сплаті до бюджету на
суму 4708,39 грн.;

- ст. 139 п. 139.1. пп. 139.1.1., 139.1.5. ПК України, в
результаті чого донараховано податок
на доходи фізичних осіб за 2011-2012 р.р. в
розмірі 14977,97 грн.

- ст. 7 ч. 2 п. 1 Закону України "Про збір та
облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування", в результаті
чого донараховано 34649,03 грн. внеску за
2011-2012 р.р.

На підставі акту перевірки 12 грудня 2013
р. відповідач прийняв:

- податкове повідомлення-рішення №
, яким позивачу збільшено грошове
зобов'язання з податку на доходи
фізичних осіб на 14977,97 грн. і
застосовано штрафну (фінансову)
санкцію в розмірі 3744,49 грн.;

- податкове повідомлення-рішення №
, яким збільшено грошове
зобов'язання з ПДВ на 4708,39 грн. і
застосовано штрафну (фінансову)
санкцію в розмірі 517,40 грн.;

- рішення № про застосування
штрафних санкцій за донарахування
територіальним органом доходів і
зборів або платником своєчасно не
нарахованого єдиного внеску, яким
донараховано 34649,03 грн. єдиного внеску
та застосовано штрафну санкцію в
розмірі 1732,46 грн. (т. 1 а. с. 7-12).

У період, охоплений перевіркою, позивач
перебував на загальній системі
оподаткування. Як слідує з акту
перевірки та підтверджується наявними
в матеріалах справи письмовими
доказами, позивач включив до складу
своїх витрат кошти, сплачені за
придбання і монтаж відеодомофону;
придбання металевого листа,
тепловентилятора, килимка і
телевізійної тумби; оплату послуг
секретаря; обслуговування комп'ютерної
техніки; надання маркетингових послуг
(т. 1 а. с. 57-232).

Відповідач вважає, що витрати на
придбання і монтаж відеодомофону,
придбання металевого листа,
тепловентилятора, килимка і
телевізійної тумби не можуть бути
включені до складу витрат позивача в
силу приписів ст. 139 п. 139.1. пп. 139.1.5. ПК
України. Стосовно інших витрат,
відповідач зробив висновок про те, що
вони безпосередньо не пов'язані із
господарською діяльністю позивача.
Крім того, обслуговування комп'ютерної
техніки та надання маркетингових
послуг оформлено актами, які не містять
інформації про характер цих послуг, їх
індивідуалізацію, що позбавляє їх сили
первинних документів.

При вирішенні питання суд першої
інстанції дійшов висновку, що
відповідач зробив вірний висновок про
безпідставне завищення позивачем
своїх витрат, у зв'язку із чим, в силу
приписів ст. 54 п. 54.3. пп. 54.3.2. ПК України,
донарахував позивачу податок на доходи
фізичних осіб, ПДВ і єдиний внесок,
розрахунок яких мається в матеріалах
справи.

Колегія суддів вважає правильним такий
висновок суду першої інстанції
виходячи з наступного.

Особливості оподаткування доходів,
отриманих фізичною особою-підприємцем
від провадження господарської
діяльності, крім осіб, які обрали
спрощену систему оподаткування,
визначені ст. 177 ПК України. Відповідно
до п. 177.2. цієї статті, об'єктом
оподаткування фізичних
осіб-підприємців є чистий
оподатковуваний дохід, тобто різниця
між загальним оподатковуваним доходом
(виручка у грошовій та негрошовій
формі) і документально підтвердженими
витратами, пов'язаними з господарською
діяльністю такої фізичної
особи-підприємця.

Як визначено у ст. 177 п. 177.4. ПК України,
до переліку витрат, безпосередньо
пов'язаних з отриманням доходів,
належать документально підтверджені
витрати, що включаються до витрат
операційної діяльності згідно з
розділом III цього Кодексу.

Відповідно до ст. 138 п. 138.1. ПК України,
витрати операційної діяльності
визначаються згідно з пунктами 138.4,
138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту
138.10, пунктом 138.11 цієї статті.

Отже, ст. 177 п. 177.4. ПК України в частині
порядку визначення витрат операційної
діяльності фізичної особи-підприємця
відсилає до розділу III ПК України, який,
в свою чергу, визначає порядок
оподаткування прибутку підприємств. З
наведених норм можливо зробити
висновок про те, що ПК України
встановлює єдиний порядок визначення
складу витрат для всіх платників
податків, а єдиною особливістю
визначення витрат фізичною
особою-підприємцем є те, що така особа
до складу своїх витрат має право
відносити тільки витрати операційної
діяльності, які передбачені виключно
ст. 138 п. 138.4., 138.6.-138.9., 138.10. пп. 138.10.2.-138.10.4.,
138.11. ПК України.

Хоча ПК України не містить визначення
терміну "витрати операційної
діяльності", системний аналіз
вищенаведених норм дозволяє
стверджувати, що законодавець до них
відніс тільки ті витрати, які
безпосередньо стосуються процесу
виробництва товарів (надання послуг),
тобто визначальною ознакою цих витрат,
є пряма спрямованість на забезпечення
профільної діяльності платника
податків.

Колегія суддів погоджується з позицією
суду першої інстанції, що і для витрат
на оплату послуг секретаря, так як
згідно ст. 138 п. 138.8. ПК України,
собівартість виготовлених та
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг, яка є складовою
частиною витрат операційної
діяльності, складається з витрат, прямо
пов'язаних з виробництвом таких
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, зокрема прямих витрат на оплату
праці. В свою чергу, ст. 138 п. 138.8. пп. 138.8.2.
ПК України визначає, що до складу
прямих витрат на оплату праці
включається заробітна плата та інші
виплати робітникам, зайнятим у
виробництві товарів (виконанні робіт,
наданні послуг), які можуть бути
безпосередньо віднесені до
конкретного об'єкта витрат. Секретар не
є особою, яка зайнята у виробництві
продукції (наданні послуг) позивача, а
тому оплата її послуг не є прямими
витратами на оплату праці та,
відповідно, не включається до складу
витрат операційної діяльності. Також
варто зауважити, що Закон України "Про
оплату праці", не передбачає такого
виду оплати праці, як виплата
винагороди згідно актів виконаних
робіт за договором про надання послуг,
що має місце в даному спорі.

Витрати на обслуговування комп'ютерної
техніки так само не відносяться до
складу витрат позивача, в силу приписів
ст. 139 п. 139.1. пп. 139.1.5. ПК України, згідно
якої не включаються до складу витрат
витрати на придбання, виготовлення,
будівництво, реконструкцію,
модернізацію та інше поліпшення
основних засобів та витрати, пов'язані
з видобутком корисних копалин, а також
з придбанням (виготовленням)
нематеріальних активів, які підлягають
амортизації згідно зі статтями 144-148
цього Кодексу, з урахуванням пунктів
146.11 і 146.12 статті 146 та пункту 148.5 статті
148 цього Кодексу.

Що стосується маркетингових послуг, то
вони на підставі ст. 138 п. 138.10. пп. 138.10.2.
"г" ПК України включаються до
адміністративних витрат, спрямованих
на обслуговування та управління
підприємством і є витратами
операційної діяльності, але слід
погодитись із відповідачем в тому, що
надані позивачем акти здачі-прийняття
робіт не містять ніякої інформації, яка
дозволяла б встановити які конкретно
послуги були надані позивачу
контрагентом (т. 1 а. с. 90-100). Позивач
наполягає на тому, що законодавство не
містить затвердженої форми акту
здачі-прийняття робіт, а тому
відповідач не може посилатись на
відсутність в актах позивача
необхідної йому інформації.

Колегія суддів зазначає, що оскільки
саме актом здачі-прийняття робіт
оформлювалось надання позивачу
маркетингових послуг, такий акт є
первинним документом.

Стаття 9 ч. 1-2 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" передбачає, що
первинні документи фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Таким чином, колегія суддів вважає
обґрунтованою позицію суду першої
інстанції, що акти позивача повинні
були містити опис змісту господарської
операції, а зазначення в них тільки
того, що позивачу надані "послуги з
просування товарів", на переконання
суду, не розкриває ані змісту, ані
сутності наданих послуг, а тому такі
акти не можуть вважатись первинними
документами в розумінні Закону України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні".

Стаття 177 п. 177.4. ПК України вимагає від
фізичної особи-підприємця
документального підтвердження своїх
витрат, але в даному спорі витрати
позивача на маркетингові послуги
документально не підтверджені.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що при прийнятті
оскаржуваної постанови суд першої
інстанції дійшов вірних висновків щодо
встановлення обставин справи і
правильно застосував норми
матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених
підстав, висновків суду не
спростовують.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 206 КАС
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без
задоволення, а постанову
Миколаївського окружного
адміністративного суду від 24 лютого 2014
року по справі за адміністративним
позовом ОСОБА_2 до державної податкової
інспекції у Корабельному районі м.
Миколаєва Головного управління
Міндоходів у Миколаївській області про
визнання протиправними і скасування
податкових повідомлень - рішень, - без
змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржена в касаційному
порядку до Вищого Адміністративного
Суду України протягом двадцяти днів з
дня набрання законної сили судовим
рішенням апеляційного суду.

Повний текст ухвали виготовлено 14
серпня 2014 року.

Суддя-доповідач:
Потапчук В.О.

Судді:
Коваль М.П.

Семенюк Г.В.