Справа № 2а-2672/11
Суддя: Голяшкін О.В.
Дата ухвалення: 2014-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"07" серпня 2014 р.
м.Київ
К/800/27592/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючий суддя Голяшкін
О.В. (доповідач),

судді Гончар Л.Я.,

Стрелець Т.Г.,

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на
постанову Львівського апеляційного
адміністративного суду від 24 квітня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
Берегівської міської ради
Закарпатської області, Виконавчого
комітету Берегівської міської ради
Закарпатської області, треті особи:
Релігійна громада римсько-католицької
церкви м.Берегово, Берегівське районне
Бюро технічної інвентаризації, про
визнання частково незаконними та
скасування рішень і свідоцтв,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2011 року позивач ОСОБА_2
звернулася до суду з адміністративним
позовом до Берегівської міської ради
та виконавчого комітету Берегівської
міської ради Закарпатської області, в
якому просила: визнати незаконним та
скасувати п.п.1 п.1 рішення 41 сесії
Берегівської міської ради 5 скликання
від 11 червня 2010 року №1556 «Про
повернення майна Релігійній громаді
римсько-католицької церкви» в частині
повернення Релігійній громаді
римсько-католицької церкви квартири
АДРЕСА_1»; визнати незаконним та
скасувати п.п.1 п.1 рішення виконавчого
комітету Берегівської міської ради №263
від 02 липня 2010 року «Про оформлення
права власності на об'єкти нерухомого
майна по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2» в частині
оформлення за Релігійною громадою
римсько-католицької церкви квартири по
АДРЕСА_1; скасувати свідоцтво про право
власності на нерухоме майно серії САС
№233776 від 20 липня 2010 року, видане
Берегівською міською радою на користь
Релігійної громади
римсько-католицької церкви на житлову
квартиру, яка знаходиться в АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначала про незаконність оскаржених
рішень відповідачів та свідоцтва про
право власності на квартиру АДРЕСА_1,
оскільки вважає, що вказану квартиру
безпідставно передано у власність
Релігійній громаді
римсько-католицької церкви м.Берегово.
Вказує, що зазначеними рішеннями
відповідачів порушено її права та
інтереси щодо можливості набуття нею
права власності на вказану квартиру в
порядку спадкування після смерті
ІНФОРМАЦІЯ_1 її матері ОСОБА_4 та після
смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 її сестри ОСОБА_5

Постановою Берегівського районного
суду Закарпатської області від 21
жовтня 2011 року позов задоволено
повністю.

Рішення суду першої інстанції
мотивоване порушенням при прийнятті
оскаржуваних рішень положень Закону
України «Про свободу совісті та
релігійні організації» та
перевищенням відповідачами наданих їм
повноважень.

Постановою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 24 квітня 2013
року задоволено апеляційні скарги
Релігійної громади
римсько-католицької церкви м.Берегово,
Берегівської міської ради
Закарпатської області та Виконавчого
комітету Берегівської міської ради
Закарпатської області; скасовано
постанову Берегівського районного
суду Закарпатської області від 21
жовтня 2011 року та прийнято нову
постанову, якою відмовлено у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2.

При винесенні рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог,
апеляційний суд виходив із того, що
оскаржуваними рішеннями відповідачів
не порушено прав чи законних інтересів
позивача, оскільки вона не була ні
власником, ні належним наймачем
спірної квартири №3, квартира не
входила до спадкового майна після
смерті ОСОБА_4 чи після смерті ОСОБА_5,
була власністю територіальної громади.

Не погоджуючись з рішенням
апеляційного суду, ОСОБА_2 звернулася
до Вищого адміністративного суду
України з касаційною скаргою, в якій
просить постанову Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 24 квітня 2013 року скасувати,
постанову Берегівського районного
суду Закарпатської області від 21
жовтня 2011 року залишити в силі.

Релігійна громада римсько-католицької
церкви м.Берегово у поданих
запереченнях вважає, що касаційна
скарга задоволенню не підлягає, судове
рішення апеляційного суду просить
залишити без змін.

Заслухавши доповідача, обговоривши
доводи касаційної скарги, перевіривши
правову оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення,
проаналізувавши правильність
застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга задоволенню не підлягає
виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.220 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та матеріалами справи
підтверджено, що 11 червня 2010 року
Берегівською міською радою прийнято
рішення №1556 «Про повернення майна
Релігійній громаді
римсько-католицької церкви»,
відповідно до п.п.1 п.1 якого вирішено
повернути у власність релігійної
громади римсько-католицької церкви
нерухоме майно - нежитлову будівлю з
вбудованими квартирами №1 та 3 у
АДРЕСА_1.

02 липня 2010 року Берегівською міською
радою прийнято рішення №263 «Про
оформлення права власності на об'єкти
нерухомого майна по АДРЕСА_1 та
АДРЕСА_2», відповідно до п.п.1 п.1 якого
вирішено оформити за Релігійною
громадою римсько-католицької церкви
м.Берегово право власності на
нежитлову будівлю з вбудованими
житловими квартирами №1 та 3 у АДРЕСА_1.

20 липня 2010 року Берегівською міською
радою видано Свідоцтво про право
власності на нерухоме майно серії САС
№ 233776 про право приватної власності
Релігійної громади
римсько-католицької церкви м.Берегово
на квартиру АДРЕСА_1.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
погоджується з висновками суду
апеляційної інстанції про відмову у
задоволенні позовних вимог щодо
скасування розпоряджень та свідоцтва
про право власності на квартиру.

Судом апеляційної інстанції
встановлено, що станом на час прийняття
рішень Берегівської міської ради від 11
червня 2010 року №1556 та від 02 липня 2010
року № 263, власником нерухомого майна
комплексу житлово-нежитлових будівель
на АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, в тому числі
житлової квартири №3, була
територіальна громада м.Берегово в
особі Берегівської міської ради,
згідно діючих Свідоцтв про право
комунальної власності на нерухоме
майно від 25 травня 2009 року САС № 232788 та
від 13 липня 2009 року САС №282888, витягів
Берегівського БТІ від 29 жовтня 2009 року.

Право власності Територіальної
громади на вказане нерухоме майно
оформлено на підставі чинного рішення
виконавчого комітету Берегівської
міської ради від 20 квітня 2007 року №294.

Оскаржувані рішення Берегівської
міської ради від 11 червня 2010 року №1556
та від 02 липня 2010 року № 263 прийняті за
результатами розгляду відповідних
клопотань Релігійної громади
римсько-католицької церкви м.Берегово,
шляхом голосування, відповідно до п.30
ст.26 та ст.29 Закону України «Про місцеве
самоврядування», в межах наданих
повноважень.

Також, судом апеляційної інстанції
обґрунтовано відзначено, що
оскаржуваними рішеннями відповідачів
не порушено прав чи законних інтересів
позивача.

Відповідно до договору найму квартири
та акту здачі-приймання квартири від 03
січня 1974 року наймачем квартири
АДРЕСА_1 була мати позивачки ОСОБА_4, в
склад сім'ї якої входило 3 осіб. Після
смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1
користувачем квартири була сестра
позивачки ОСОБА_5, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Берегівського районного суду
Закарпатської області від 02 вересня 2010
року, яке набрало законної сили 24
листопада 2010 року, відмовлено у
задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання
її наймачем квартири АДРЕСА_1, з правом
її подальшої приватизації. Вказаним
рішенням встановлено, що ОСОБА_2 із 1988
року знялась з реєстрації у даній
квартирі і тому немає права на її
користування і приватизацію в порядку
спадкування після смерті своєї сестри
ОСОБА_5, яка проживала у цій квартирі і
права власності на неї не оформляла.

Отже, станом на час прийняття
оскаржених рішень та свідоцтва про
право власності на нерухоме майно
серії САС №233776 від 20 липня 2010 року,
ОСОБА_2 не була ні власником, ні
належним наймачем спірної квартири
АДРЕСА_1, ця квартира не входила до
спадкового майна після смерті ОСОБА_4
чи після смерті ОСОБА_5

За вказаними обставинами колегія
суддів вважає вірним висновок суду
апеляційної інстанції щодо
відсутності підстав для задоволення
позовних вимог.

Доводи касаційної скарги встановлених
обставин справи та висновків суду
апеляційної інстанції не спростовують
та не дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом норм
матеріального чи процесуального права,
яке призвело або могло призвести до
неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.224 КАС України суд
касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанцій не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ст.ст.220, 222, 223, 224, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 -
ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного
адміністративного суду від 24 квітня 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, і
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у строки та в
порядку, передбачених статтями 237 - 239-1
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Судді