Справа № 808/4548/14
Суддя: Недашківська Катерина Михайлівна
Дата ухвалення: 2014-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

12 серпня 2014 року 12 год. 30 хв. Справа №
808/4548/14 м.Запоріжжя Запорізький
окружний адміністративний суд у складі
головуючого судді Недашківської К.М.,
розглянув у порядку письмового
провадження адміністративну справу за
позовом Публічного акціонерного
товариства «Укрсоцбанк» до Відділу
державної виконавчої служби
Мелітопольського міськрайонного
управління юстиції Запорізької
області про звільнення з-під арешту
нерухомого майна.

15 липня 2014 року до Запорізького
окружного адміністративного суду
надійшов позов Публічного
акціонерного товариства «Укрсоцбанк»
(далі іменується - позивач) до Відділу
державної виконавчої служби
Мелітопольського міськрайонного
управління юстиції Запорізької
області (далі іменується - відповідач),
в якому позивач просить суд звільнити
з-під арешту, накладеного відповідачем
за постановою про арешт майна боржника
та оголошення заборони на його
відчуження, серія та номер: ВП №22834820
від 07.02.2011, реєстрація у Державному
реєстрі речових прав на нерухоме майно
про реєстрацію прав та обтяжень №5861361
від 07.02.2011, нерухоме майно: трикімнатну
квартиру, загальною площею 66,2 кв. м,
житлового 37,4 кв. м, яка знаходиться за
адресою: АДРЕСА_2.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовані
тим, що протиправними діями
відповідача порушено права Публічного
акціонерного товариства «Укрсоцбанк»
як іпотекодержателя, адже позивач має
пріоритетне право на задоволення
забезпечених іпотекою вимог за рахунок
предмета іпотеки перед іншими особами,
а існуючий арешт майна позбавляє
можливості позивача реалізувати своє
право.

Ухвалою судді від 16.07.2014 відкрито
провадження в адміністративній справі,
закінчено підготовче провадження та
призначено справу до судового
розгляду.

12.08.2014 сторони, належним чином
повідомлені про дату, час і місце
розгляду справи, у судове засідання не
прибули, проте подали до суду
клопотання про розгляд справи за
відсутності їх представників.

Третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору, на стороні
відповідача, належним чином
повідомлена про дату, час і місце
розгляду справи, у судове засідання не
прибула та не повідомила суд про
причини неприбуття.

Керуючись приписами статті 122 КАС
України, суд дійшов висновку про
можливість розгляду справи в порядку
письмового провадження, на підставі
наявних в матеріалах справи доказів,
зміст та обсяг яких достатній для
вирішення спору по суті.

Відповідно до вимог частини 6 статті 12
та статті 41 КАС України, у зв'язку з
неявкою в судове засідання всіх осіб,
які беруть участь у справі, фіксування
судового засідання за допомогою
звукозаписувального технічного
засобу не здійснювалось.

За приписами статті 71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Суд при вирішенні справи керується
принципами верховенства права,
законності, рівності усіх учасників
адміністративного процесу перед
законом і судом, змагальності сторін,
диспозитивності та офіційного
з'ясування всіх обставин, гласності і
відкритості адміністративного
процесу.

Розглянувши матеріали та з'ясувавши
всі обставини адміністративної справи,
які мають юридичне значення для
розгляду та вирішення спору по суті,
дослідивши наявні у справі докази у їх
сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

Між Акціонерно-комерційним банком
соціального розвитку «Укрсоцбанк»,
правонаступником всіх прав та
обов'язків якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та
ОСОБА_1 укладено Договір кредиту №325/3-К
від 18 січня 2008 року, відповідно до якого
ПАТ «Укрсоцбанк» надав ОСОБА_1 кредит у
розмірі 43000,00 доларів США зі сплатою 12,5%
річних та кінцевим строком повернення
до 17.01.2028 (а.с. 6).

В якості забезпечення зобов'язань за
вищезазначеним договором між
сторонами укладено Іпотечний договір
№325/3-1 від 18.01.2008, згідно із яким
передано банку в іпотеку наступне
нерухоме майно: трикімнатна квартира,
загальною площею 66,2 кв. м., житловою
площею 37,4 кв. м., яка знаходиться за
адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 12).

На підставі вищезазначеного договору
на нерухоме майно було накладено
заборону відчуження нерухомого майна,
про що свідчить витяг з Єдиного реєстру
заборон відчуження об'єктів нерухомого
майна №16547145 від 18.01.2008, витяг про
реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон
відчуження об'єктів нерухомого майна
№16547588 від 18.01.2008, та іпотеку, про що
свідчить витяг з Державного реєстру
іпотек №16547227 від 18.01.2008, витяг про
реєстрацію у Державному реєстрі іпотек
№16547436 від 18.01.2008. Пізніше вищезазначена
інформація була перенесена у Державний
реєстр речових прав на нерухоме майно:
Державна реєстрація обтяження на
нерухоме майно №5861273 від 18.01.2008 та
Державна реєстрація іпотеки №5861245 від
18.01.2008.

У зв'язку з погіршенням матеріального
становища позичальника, та, як
наслідок, порушенням останнім
покладених на нього зобов'язань за
вищевказаним кредитним договором та
виникненням заборгованості, банк
вирішив скористатися своїм правом та
звернути стягнення на предмет іпотеки
банку у спосіб, встановлений пунктом
4.5.4 Іпотечного договору та статтями 37, 38
Закону України «Про іпотеку», а саме,
шляхом продажу предмета іпотеки
Іпотекодержателем від свого імені
будь-якій особі - покупцеві на підставі
договору купівлі-продажу.

Однак, при зверненні до органів
нотаріату, з метою пересвідчитись у
відсутності перешкод щодо укладення
угоди купівлі-продажу вищевказаного
предмету іпотеки, з'ясовано, що на
нерухоме майно ОСОБА_1, а саме:
вищезазначений об'єкт нерухомого
майна, накладено арешт Відділом ДВС
Мелітопольського міськрайонного
управління юстиції Запорізької
області, про що свідчить витяг з
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно (про реєстрацію прав та
обтяжень 22430955 від 02.06.2014, в якому
міститься інформація про накладення
арешту на майно боржника в межах ВП
№22834820 від 07.02.2011.

Надаючи правову оцінку спірним
відносинам, що виникли між сторонами у
справі, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 1 Закону України
«Про виконавче провадження» від 21.04.1999
№606-XIV (далі іменується - Закон України
№606-XIV), виконавче провадження як
завершальна стадія судового
провадження та примусове виконання
рішень інших органів (посадових осіб) -
це сукупність дій органів і посадових
осіб, визначених у цьому Законі, що
спрямовані на примусове виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), які провадяться на
підставах, в межах повноважень та у
спосіб, визначених цим Законом, іншими
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до цього Закону
та інших законів, а також рішеннями, що
відповідно до цього Закону підлягають
примусовому виконанню (далі - рішення).

Частиною 1 статті 6 Закону України №606-XIV
визначено, що державний виконавець
зобов'язаний використовувати надані
йому права відповідно до закону і не
допускати у своїй діяльності порушення
прав та законних інтересів фізичних і
юридичних осіб.

За змістом частини 1 статті 17 Закону
України №606-XIV передбачено, що
примусове виконання рішень
здійснюється державною виконавчою
службою на підставі виконавчих
документів, визначених цим Законом.

Відповідно до положень статі 52 Закону
України №606-XIV звернення стягнення на
майно боржника полягає в його арешті,
вилученні та примусовій реалізації.

Згідно положень статті 57 Закону
України №606-XIV арешт майна боржника
застосовується для забезпечення
реального виконання рішення. Арешт на
майно боржника може накладатися
державним виконавцем шляхом: винесення
постанови про арешт коштів та інших
цінностей боржника, що знаходяться на
рахунках і вкладах чи на зберіганні у
банках або інших фінансових установах;
винесення постанови про арешт коштів,
що перебувають у касі боржника або
надходять до неї; винесення постанови
про арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження;
проведення опису майна боржника і
накладення на нього арешту.

Для задоволення вимог стягувачів, які
не є заставодержателями, стягнення на
заставлене майно боржника може бути
звернуто у разі: виникнення права
застави після винесення судом рішення
про стягнення з боржника коштів; якщо
вартість предмета застави перевищує
розмір заборгованості боржника
заставодержателю. В свою чергу,
відповідно до частини 4 статті 54 Закону
України №606-XIV, про звернення стягнення
на заставлене майно для задоволення
вимог стягувачів, які не є
заставодержателями, державний
виконавець повідомляє
заставодержателя не пізніше
наступного дня після накладення арешту
на майно або тоді, коли йому стало
відомо, що арештоване майно боржника
знаходиться у заставі, та роз'яснює
заставодержателю право на звернення до
суду з позовом про зняття арешту із
заставленого майна.

Відповідно до частини 8 статті 54 Закону
України №606-XIV, примусове звернення
стягнення на предмет іпотеки
здійснюється державним виконавцем з
урахуванням положень Закону України
«Про іпотеку».

За пиписами статті 1 Закону України
«Про іпотеку» від 05.06.2003 №898-IV (далі
іменується - Закон України №898-IV),
іпотека - вид забезпечення виконання
зобов'язання нерухомим майном, що
залишається у володінні і користуванні
іпотекодавця, згідно з яким
іпотекодержатель має право в разі
невиконання боржником забезпеченого
іпотекою зобов'язання одержати
задоволення своїх вимог за рахунок
предмета іпотеки переважно перед
іншими кредиторами цього боржника у
порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 3 Закону України №898-IV
передбачено, що іпотека виникає на
підставі договору, закону або рішення
суду. До іпотеки, яка виникає на
підставі закону або рішення суду,
застосовуються правила щодо іпотеки,
яка виникає на підставі договору, якщо
інше не встановлено законом. Взаємні
права і обов'язки іпотекодавця та
іпотекодержателя за іпотечним
договором виникають з моменту його
нотаріального посвідчення. У разі
іпотеки, яка виникає на підставі закону
або рішення суду, взаємні права і
обов'язки іпотекодавця та
іпотекодержателя виникають з дня
вчинення відповідного правочину, на
підставі якого виникає іпотека, або з
дня набрання законної сили рішенням
суду. У разі порушення боржником
основного зобов'язання відповідно до
іпотеки іпотекодержатель має право
задовольнити забезпечені нею вимоги за
рахунок предмета іпотеки переважно
перед іншими особами, права чи вимоги
яких на передане в іпотеку нерухоме
майно не зареєстровані у встановленому
законом порядку або зареєстровані
після державної реєстрації іпотеки.
Якщо пріоритет окремого права чи
вимоги на передане в іпотеку нерухоме
майно виникає відповідно до закону,
таке право чи вимога має пріоритет над
вимогою іпотекодержателя лише у разі
його/її виникнення та реєстрації до
моменту державної реєстрації іпотеки.
Пріоритет права іпотекодержателя на
задоволення забезпечених іпотекою
вимог за рахунок предмета іпотеки
відносно зареєстрованих у
встановленому законом порядку прав чи
вимог інших осіб на передане в іпотеку
нерухоме майно виникає з моменту
державної реєстрації іпотеки.
Зареєстровані права та вимоги на
нерухоме майно підлягають задоволенню
згідно з їх пріоритетом - у черговості
їх державної реєстрації.

За змістом вимог частин 6, 7 статті 3
Закону України №898-IV, у разі порушення
боржником основного зобов'язання
відповідно до іпотеки
іпотекодержатель має право
задовольнити забезпечені нею вимоги за
рахунок предмета іпотеки переважно
перед іншими особами, права чи вимоги
яких на передане в іпотеку нерухоме
майно не зареєстровані у встановленому
законом порядку або зареєстровані
після державної реєстрації іпотеки.
Якщо пріоритет окремого права чи
вимоги на передане в іпотеку нерухоме
майно виникає відповідно до закону,
таке право чи вимога має пріоритет над
вимогою іпотекодержателя лише у разі
його/її виникнення та реєстрації до
моменту державної реєстрації іпотеки.
Пріоритет права іпотекодержателя на
задоволення забезпечених іпотекою
вимог за рахунок предмета іпотеки
відносно зареєстрованих у
встановленому законом порядку прав чи
вимог інших осіб на передане в іпотеку
нерухоме майно виникає з моменту
державної реєстрації іпотеки.
Зареєстровані права та вимоги на
нерухоме майно підлягають задоволенню
згідно з їх пріоритетом - у черговості
їх державної реєстрації.

Згідно статті 1 Закону України «Про
заставу» від 02.10.1992 №2654-XII, в силу
застави кредитор (заставодержатель)
має право в разі невиконання боржником
(заставодавцем) забезпеченого заставою
зобов'язання одержати задоволення з
вартості заставленого майна переважно
перед іншими кредиторами. Крім того,
право заставодержателя на звернення
стягнення саме на заставлене майно
регулюється статтею 20 Закону України
«Про заставу». Аналогічні положення
містяться у статті 572 Цивільного
кодексу України, згідно якої в силу
застави кредитор (заставодержатель)
має право у разі невиконання боржником
(заставодавцем) зобов'язання,
забезпеченого заставою, одержати
задоволення за рахунок заставленого
майна переважно перед іншими
кредиторами цього боржника, якщо інше
не встановлено законом. Таким чином, за
наявності договорів іпотеки, укладених
з метою забезпечення виконання
кредитних зобов'язань,
іпотекодержатель, в даному випадку ПАТ
«Укрсоцбанк», має право, у разі
невиконання боржником своїх
зобов'язань, звернути стягнення на
передане в іпотеку майно.

Судом встановлено, що державним
виконавцем арешт на майно накладено
07.02.2011, тобто після передачі спірного
майна в іпотеку позивачу, що порушує
право іпотекодержателя на звернення
стягнення на передане в іпотеку майно.
Враховуючи наведене, позивач має
переважне право на погашення боргу
ОСОБА_1 за іпотечним договором №325/3-1
від 18.01.2008, згідно із яким передано
банку в іпотеку наступне нерухоме
майно: трикімнатна квартира, загальною
площею 66,2 кв. м., житловою площею 37,4 кв.
м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

За таких обставин, суд дійшов висновку,
що зважаючи на черговість реєстрації
обтяжень, позивач, як обтяжувач з вищим
пріоритетом, встановленим Законом
України №898-IV, володіє переважним та
першочерговим правом на отримання
задоволення своїх вимог щодо одного й
того ж нерухомого майна. Разом з тим, у
відповідача були відсутні правові
підстави для накладення арешту на
вищезазначене майно на користь інших
кредиторів, що не є заставодержателями.

Аналогічна правова позиція викладена,
зокрема, в ухвалах Вищого
адміністративного суду України від
11.09.2013 №К/800/1343/13 та від 04.02.2014 №К/9991/74324/12.

Відповідно до статті 60 Закону України
№606-XIV, у разі прийняття судом рішення
про зняття арешту з майна арешт з майна
знімається за постановою державного
виконавця не пізніше наступного дня,
коли йому стало відомо про такі
обставини. Копія постанови про зняття
арешту з майна надсилається боржнику
та органу (установі), якому була
надіслана для виконання постанови про
накладення арешту на майно боржника.

Крім того, суд звертає увагу, що у
відповідності до пункту 20 Постанови
Пленуму Вищого адміністративного суду
України «Про окремі питання юрисдикції
адміністративних судів» від 20.05.2013 №8,
публічно-правовими є спори між особою,
на майно якої накладено арешт у
виконавчому провадженні і яка не є
боржником у цьому провадженні, та
органом державної виконавчої служби -
суб'єктом владних повноважень з
приводу рішень, дій чи бездіяльності,
прийнятих (вчинених) під час проведення
опису та арешту майна, що не пов'язані з
визнанням права власності на
арештоване майно.

Відповідно до частини 1 статті 11 КАС
України розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Таким чином, особливістю
адміністративного судочинства є те, що
обов'язок доказування в спорі
покладається на відповідача - орган
публічної влади, який повинен надати
суду всі матеріали, які свідчать про
його правомірні дії.

Відповідно до частини 2 статті 11 КАС
України, суд розглядає адміністративні
справи не інакше як за позовною заявою,
поданою відповідно до цього Кодексу, і
не може виходити за межі позовних
вимог. Суд може вийти за межі позовних
вимог тільки в разі, якщо це необхідно
для повного захисту прав, свобод та
інтересів сторін чи третіх осіб, про
захист яких вони просять.

За приписами статті 19 Конституції
України від 28.06.1996 №254к/96-ВР, органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних
вимог, системного аналізу положень
чинного законодавства України та
матеріалів справи, суд дійшов висновку,
що викладені в позовній заяві вимоги
позивача є такими, що підлягають
задоволенню.

Враховуючи наведене та керуючись
статтями 2, 4, 7 - 12, 14, 86, 158 - 163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов - задовольнити
повністю.

Зобов'язати Відділ державної
виконавчої служби Мелітопольського
міськрайонного управління юстиції
Запорізької області звільнити з-під
арешту нерухоме майно: трикімнатну
квартиру, загальною площею 66,2 кв. м., яка
знаходиться за адресою: АДРЕСА_2
(реєстрація у Державному реєстрі
речових прав на нерухоме майно №5861273
від 18 січня 2008 року), який застосовано
на підставі постанови про арешт майна
боржника та оголошення заборони на
його відчуження від 07 лютого 2011 року ВП
№22834820.

Постанова суду першої інстанції, якщо
інше не встановлено Кодексом
адміністративного судочинства
України, набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого цим Кодексом,
якщо таку скаргу не було подано.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду через
Запорізький окружний адміністративний
суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня
її проголошення, а в разі складення
постанови у повному обсязі відповідно
до статті 160 КАС України, або прийняття
постанови у письмовому провадженні - з
дня отримання копії постанови,
апеляційної скарги з подачею її копії
відповідно до кількості осіб, які
беруть участь у справі.

Копія апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції.

Суддя
К.М. Недашківська