Справа № 2а-5539/12/1370
Суддя: Клюба В.В.
Дата ухвалення: 2014-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2014 р.
Справа № 9104/177740/12

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого
судді Клюби В. В.

суддів:
Кухтея Р. В., Яворського І. О.

з участю секретаря судового
засідання Сідельник Г. М.

представника особи, яка
подала

апеляційну скаргу
(відповідача) ОСОБА_1

представника позивача
ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Сихівському
районі м. Львова Львівської області
Державної податкової служби на
постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 14 вересня
2012 року по справі №2а – 5539/12/1370 за
адміністративним позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Універсаліс» до Державної податкової
інспекції у Сихівському районі м.
Львова Львівської області Державної
податкової служби про скасування
податкових повідомлень – рішень, -

УСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Універсаліс»
звернулося до Львівського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції у Сихівському
районі м. Львова Львівської області
Державної податкової служби, у якому
просило скасувати податкові
повідомлення – рішення Державної
податкової інспекції у Сихівському
районі м. Львова від 05 березня 2012 року №
НОМЕР_1 та №.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
господарські операції з ПП «Опт –
Бест» підтверджуються належно
оформленими первинними документами і в
ході проведеної відповідачем
перевірки не встановлено жодних
розбіжностей між податковим кредитом
позивача та податковими зобов'язаннями
ПП «Опт – Бест». Крім цього, придбані у
контрагента товарно – матеріальні
цінності використані у господарській
діяльності, так як позивач реалізував
їх своїм контрагентам. Тому, вважає, що
у відповідача не було підстав для
збільшення сум грошових зобов’язань
за податками та застосування штрафних
санкцій.

Відповідач подав письмові заперечення
на адміністративний позов, згідно
змісту яких в ході проведення
документальної позапланової виїзної
перевірки ПП «Опт – Бест» по
взаємовідносинам з Фермерським
господарством «Рубас» за період із 01
жовтня 2010 року по 30 вересня 2011 року
встановлено, що укладений між
позивачем та ПП «Опт – Бест» правочин
не спричинив реального настання
правових наслідків, так як товар у ПП
«Опт – Бест» фактично не був
придбаний, не перевозився та не
зберігався. Ці обставини
підтверджуються відсутністю
документів, які б підтверджували факт
транспортування товарів.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 14 вересня
2012 року вказаний позов задоволено:
скасовано податкові повідомлення –
рішення ДПІ у Сихівському районі м.
Львова від 05 березня 2012 року № НОМЕР_1,
НОМЕР_2.

Не погоджуючись із зазначеною
постановою суду першої інстанції,
відповідач подав на вказане судове
рішення до Львівського апеляційного
адміністративного суду апеляційну
скаргу, у якій, з посиланням на неповне
з’ясування обставин справи та
порушення судом першої інстанції норм
матеріального і процесуального права,
просить її скасувати та прийняти нову,
якою відмовити в задоволенні позову.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує
посиланням на те, що факти порушень
позивачем вимог податкового
законодавства, які послужили підставою
для прийняття оскаржуваних податкових
повідомлень – рішень, мали місце та
чітко зафіксовані в акті перевірки від
22 лютого 2012 року № 270/23 – 209/30275519, а тому
висновок суду першої інстанції про
протиправність цих податкових
повідомлень – рішень та відповідно про
наявність підстав для їх скасування є
помилковим.

В судовому засіданні представник
особи, яка подала апеляційну скаргу
(відповідача) підтримала викладені в
апеляційній скарзі доводи і вважає, що
оскаржувана постанова суду першої
інстанції підлягає скасуванню.

Представник позивача не погодився з
апеляційною скаргою і пояснив в
судовому засіданні апеляційного суду,
що доводи відповідача не дають підстав
для висновку про необґрунтованість та
незаконність постанови суду першої
інстанції. Крім цього, позивач
посилається і на ті обставини, що
перевірку проведено на підставі
постанови, винесеної відповідно до
норм кримінально – процесуального
закону, а тому відповідач не мав
підстав для прийняття оспорюваних
податкових повідомлень – рішень. У
зв’язку з цим просить залишити без
змін оскаржуване судове рішення суду
першої інстанції.

Вислухавши суддю – доповідача та
доводи представників сторін,
дослідивши наявні в справі матеріали
та докази, перевіривши доводи
апеляційної скарги у їх сукупності,
правильність правової оцінки судом
першої інстанції обставин справи та
застосування норм матеріального і
процесуального права, колегія суддів
апеляційного суду приходить до
висновку, що апеляційна скарга до
задоволення не підлягає з наступних
підстав.

Постановляючи оскаржуване судове
рішення та умотивовуючи свої висновки,
суд першої інстанції виходив з того, що
викладені відповідачем в акті
перевірки висновки про порушення ТзОВ
«Універсаліс» вимог податкового
законодавства, а саме завищення
розміру податкового кредиту з податку
на додану вартість та валових витрат, є
необґрунтованими та не знайшли свого
підтвердження під час розгляду справи,
а досліджені під час розгляду справи
докази доводять реальність
господарських операцій позивача з ПП
«Опт – Бест», що в свою чергу свідчить
про протиправність оскаржуваних
податкових повідомлень – рішень.

Колегія суддів апеляційного суду
погоджується з таким висновком суду
першої інстанції з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
на підставі направлень від 09 лютого 2012
року та постанови органу податкової
міліції відповідачем проведено
позапланову виїзну перевірку з питань
дотримання позивачем вимог
законодавства, про що 22 лютого 2012 року
складено акт перевірки №270/23 – 209/30275519
«Про результати позапланової виїзної
документальної перевірки ТзОВ
«Універсаліс» з питань дотримання
вимог податкового законодавства при
здійсненні взаєморозрахунків з
Приватним підприємством «Опт – Бест»
за період з 01 жовтня 2010 року по 30
вересня 2011 року». На підставі висновків
перевірки відповідачем 05 березня 2012
року прийнято податкові повідомлення
– рішення: №, яким позивачу
збільшено суму грошового зобов’язання
за податком на прибуток на суму 159 453
гривні, з яких на 159 453 гривні за
основним платежем та №, яким
позивачу збільшено суму грошового
зобов’язання за податком на додану
вартість на суму 139 970 гривень, з яких на
138 655 гривень – за основним платежем та
на 1 315 гривень – за штрафними
(фінансовими) санкціями.

Підставою для визначення позивачеві
податкових зобов’язань слугував
висновок відповідача про порушення
позивачем вимог підпунктів 138.1.1, 138.1.2,
138.1.3, 138.1.4 пункту 138.1 статті 138, підпункту
139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового
кодексу України, що призвело до
заниження податку на прибуток на суму
159 453 гривні, а також пунктів 198.1, 198.6
статті 198 Податкового кодексу України,
що призвело до заниження податку на
додану вартість на суму 138 655 гривень.

Вказані висновки обґрунтовані
посиланням на те, що господарські
операції між позивачем та ПП «Опт –
Бест» не спричинили реального настання
правових наслідків, укладені між ними
угоди носять фіктивний характер. На
підтвердження цих обставин відповідач
посилається на відомості, які
містяться в акті перевірки податковим
органом ПП «Опт – Бест», відповідно до
якого у нього відсутні необхідні умови
для ведення господарської, економічної
діяльності, зокрема: складські
приміщення, транспортні засоби,
необхідна чисельність працівників,
виробничі потужності для здійснення
будь – якого виду діяльності. Крім
цього, посилається на відсутність
підтвердження факту реалізації
позивачем товару, придбаного у ПП «Опт
– Бест», наказів на відрядження
працівників, сертифікатів якості
товарно – матеріальних цінностей, а
також неналежне оформлення товарно –
транспортних накладних. Вказані
обставини, на думку податкового органу,
вказують на неможливість реального
здійснення господарської діяльності
та про здійснення ним діяльності лише з
метою надання податкової вигоди третім
особам.

Згідно з пунктом 138.1 статті 138
Податкового кодексу України витрати,
що враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із: витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 -
138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10,
пунктом 138.11 цієї статті; інших витрат,
визначених згідно з пунктом 138.5,
підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10,
пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом
140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;
крім витрат, визначених у пункту 138.3
цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

Відповідно до підпункту 138.1.1 пункту 138.1
статті 138 Податкового кодексу України
витрати операційної діяльності
включають собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг та інші витрати беруться для
визначення об'єкта оподаткування з
урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї
статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140,
статей 142 і 143 та інших статей цього
Кодексу, які прямо визначають
особливості формування витрат
платника податку.

Відповідно до пункту 138.2 статті 138
Податкового кодексу України витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування, визнаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують здійснення платником
податку витрат, обов'язковість ведення
і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II цього Кодексу.

Підпунктом 139.1.9 пункту 139.1 статті 139
Податкового кодексу України
передбачено, що не включаються до
складу витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Згідно з пунктом 198.1 статті 198
Податкового кодексу України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій, зокрема, з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Пунктом 198.2 статті 198 Податкового
кодексу України передбачено, що датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198
Податкового кодексу України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198
Податкового кодексу України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу).

Аналіз зазначених правових норм дає
підстави для висновку, що витрати для
цілей визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток, а також
податковий кредит для цілей визначення
об'єкта оподаткування податком на
додану вартість мають бути фактично
здійснені і підтверджені належним
чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків.

Тобто, за відсутності факту придбання
товарів чи послуг або в разі якщо
придбані товари чи послуги не
призначені для використання у
господарській діяльності платника
податку відповідні суми не можуть
включатися до складу витрат для цілей
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість навіть за наявності
формально складених, але недостовірних
документів або сплати грошових коштів.

Отже, предметом доказування у
відповідній категорії спорів є:
реальність господарських операцій, що
є підставою для формування валових
витрат; виникнення права на податковий
кредит та/або бюджетне відшкодування;
добросовісність дій платника податку,
яка полягає у відповідності вчинених
ним дій господарській меті, а також
достовірність усіх даних, наведених у
документах.

Доводи ж податкового органу про
отримання платником податків
необґрунтованої податкової вигоди
мають ґрунтуватись на сукупності
доказів, що безспірно підтверджують
існування обставин, які виключають
право платника, зокрема, на віднесення
певних витрат до складу валових витрат
з податку на прибуток та формування
податкового кредиту з податку на
додану вартість.

Необхідними умовами для визнання угоди
нікчемною в силу вимог статті 228
Цивільного кодексу України є її
укладання з метою, завідомо суперечною
інтересам держави і суспільства та
наявність умислу хоча б у однієї із
сторін щодо настання відповідних
протиправних наслідків.

При кваліфікації правочину за статтею
228 Цивільного кодексу України має
враховуватися вина, яка виражається в
намірі порушити публічний порядок
сторонами правочину або однією зі
сторін. Доказом вини може бути вирок
суду, постановлений у кримінальній
справі, щодо знищення, пошкодження
майна чи незаконного заволодіння ним
тощо.

В підтвердження факту існування
вказаних обставин у даній справі ДПІ у
Сихівському районі м. Львова не надала
суду жодних належних та допустимих
доказів.

Натомість у матеріалах справи наявні
копії укладених між ТзОВ «Універсаліс»
та ПП «Опт – Бест» договору поставки
від 09 березня 2011 року № 9/03, згідно з
яким останній зобов’язувався
здійснити поставку позивачу за
встановлену плату будівельні
матеріали, повне найменування товару,
кількість, асортимент та номенклатуру,
що підлягає поставці, зазначається у
специфікаціях.

В підтвердження реальності здійснення
господарських операцій з вказаним
контрагентом позивачем надано суду
копії податкових накладних, видаткових
накладних, платіжних доручень.

Зазначені документи містять усі
необхідні реквізити як того вимагає
чинне законодавство України.

Придбані у ПП «Опт – Бест» товарно –
матеріальні цінності були використані
позивачем у власній господарській
діяльності, а саме реалізовані при
наданні послуг та виконанні робіт на
користь інших господарських товариств,
в підтвердження чого надано суду копії
податкових накладних, видаткових
накладних, актів приймання виконаних
будівельних робіт, довіреностей на
отримання у позивача
товарно-матеріальних цінностей.

Необхідно зазначити, що здійснені ТзОВ
«Універсаліс» господарські операції
відповідали основним видам його
діяльності – будівництво будівель,
монтаж систем опалення, вентиляції та
кондиціонування повітря, а також ним
отримано ліцензію Міністерства
будівництва, архітектури та житлово –
комунального господарства України на
будівельну діяльність строком дії з 06
жовтня 2006 року по 06 жовтня 2011 року.

Крім того дійсність правочинів, а також
виникнення податкових зобов'язань
платника не залежать від стану
податкового обліку його контрагентів,
фактичного знаходження їх за місцем
реєстрації та наявності чи відсутності
у них основних фондів та трудових
ресурсів. Позивач не може нести
відповідальність за невиконання його
контрагентами своїх податкових
зобов'язань, адже поняття
«добросовісний платник», яке
вживається у сфері податкових
правовідносин, не передбачає
виникнення у платника податків
додаткового обов'язку з контролю за
дотриманням його контрагентами правил
оподаткування, а сам платник не
наділений повноваженнями податкового
контролю для виконання функцій,
покладених на податкові органи, а тому
не може володіти інформацією відносно
виконання контрагентами податкових
зобов'язань. А відтак, за умови
невстановлення податковим органом
наявності замкнутої схеми руху
грошових коштів, яка б могла свідчити
про узгодженість дій позивача та його
контрагента для одержання незаконної
податкової вигоди, позивач не може
зазнавати негативних наслідків
внаслідок діянь інших осіб, що
перебувають поза межами його впливу.

Також слід зазначити, що на момент
здійснення спірних господарських
операцій позивач та його контрагент ПП
«Опт – Бест» були зареєстровані в
установленому законом порядку як
суб’єкти підприємницької діяльності
та платники податку на додану вартість.

З врахуванням вищенаведеного, суд
апеляційної інстанції приходить до
висновку, що господарські операції між
ТзОВ «Універсаліс» та ПП «Опт – Бест»
реально проведені, а відповідно
вказані у виписаних даним контрагентом
податкових накладних відомості
відповідають дійсності.

Посилання відповідача на
недоведеність позивачем факту
транспортування придбаного у ПП «Опт –
Бест» товару з огляду на неналежне
оформлення товарно – транспортних
накладних, не може бути підставою для
визнання здійснених господарських
операцій безтоварними, оскільки
товарно-транспортна накладна не є
документом первинного бухгалтерського
обліку, що підтверджує обставини
придбання та продажу товарно –
матеріальних цінностей.

У відповідача відсутні докази участі
позивача у схемах мінімізації
податкових платежів та транзитних
фінансових потоків шляхом створення за
допомогою спірних операцій лише
видимості товарообігу та руху грошових
коштів без реальних економічних змін
майнового стану.

Отже, суд першої інстанції прийшов до
вірного висновку про правомірність
формування позивачем податкових
зобов’язань за податком на прибуток та
податком на додану вартість з
врахуванням господарських відносин з
ПП «Опт – Бест», а відтак, про наявність
підстав для скасування оскаржуваних
податкових повідомлень – рішень.

Окрім цього, відповідно до п. 86.9 ст. 86
Податкового кодексу України, у разі
якщо грошове зобов'язання
розраховується органом державної
податкової служби за результатами
перевірки, призначеної відповідно до
кримінально – процесуального закону
або закону про оперативно-розшукову
діяльність, податкове повідомлення –
рішення за результатами такої
перевірки не приймається до дня
набрання законної сили відповідним
рішенням суду. Матеріали перевірки
разом з висновками органу державної
податкової служби передаються
правоохоронному органу, що призначив
перевірку. Статус таких матеріалів
перевірки та висновків органу
державної податкової служби
визначається кримінально –
процесуальним законом або законом про
оперативно-розшукову діяльність.

Складання та надсилання платнику
податків податкового повідомлення –
рішення за податковими зобов'язаннями
платника податків за податками та
зборами, несплата податкових
зобов'язань за якими встановлена
рішенням суду, забороняється до
набрання законної сили рішенням суду у
справі або винесення постанови про
закриття такої кримінальної справи за
нереабілітуючими підставами.

Оскільки, перевірку позивача
призначено відповідно до кримінально
– процесуального закону, в силу
положення пункту 86.9 статті 86
Податкового кодексу України акт
перевірки, на підставі якого
відповідачем прийнято оскаржувані
податкові повідомлення – рішення, є
доказом в кримінальній справі та на
його підставі заборонено виносити
податкові повідомлення – рішення до
дня набрання законної сили відповідним
рішенням суду.

Відповідно до ст. 159 Кодексу
адміністративного судочинства України
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим, тобто ухваленим
відповідно до норм матеріального права
з дотриманням процесуальних норм, та на
підставі повно і всебічно з’ясованих
обставин справи.

Згідно ст. 200 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд апеляційної
інстанції залишає апеляційну скаргу
без задоволення, а судове рішення – без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Виходячи із змісту вищевказаних статей
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів апеляційного
суду вважає, що доводи апеляційної
скарги не дають підстав для висновку
про неповне з’ясування судом першої
інстанції обставин справи,
невідповідність висновків суду першої
інстанції фактичним обставинам справи,
а також про порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи.

Тому підстав для скасування постанови
суду першої інстанції і відповідно –
до задоволення апеляційної скарги
апеляційний суд не вбачає.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206,
211, 212, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Сихівському
районі м. Львова Львівської області
Державної податкової служби залишити
без задоволення, а постанову
Львівського окружного
адміністративного суду від 14 вересня
2012 року по справі №2а – 5539/12/1370 за
адміністративним позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Універсаліс» до Державної податкової
інспекції у Сихівському районі м.
Львова Львівської області Державної
податкової служби про скасування
податкових повідомлень – рішень – без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили, а у
випадку складення ухвали в повному
обсязі відповідно до ст. 160 ч. 3 Кодексу
адміністративного судочинства України
– у цей же строк з дня складення ухвали
суду в повному обсязі безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя

В. В. Клюба

судді

Р. В. Кухтей

ОСОБА_3

Ухвалу у повному обсязі складено 26
серпня 2014 року.