Справа № 2а/2370/4684/12
Суддя: Вербицька О.В.
Дата ухвалення: 2014-08-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" серпня 2014 р. м. Київ
К/800/16033/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді:
Вербицької О.В.

суддів:
Костенко М.І.

Муравйова О.В.

розглянувши в порядку письмового
провадження

касаційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2

на постанову Черкаського окружного
адміністративного суду від 16.01.2013 року

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 28.02.2013 року

у справі № 2а/2370/4684/2012

за позовом Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2

до Державної податкової інспекції
у м. Черкасах Черкаської області
Державної податкової служби

про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (далі
по тексту - позивач, ФОП ОСОБА_2.)
звернувся до суду з позовом до
Державної податкової інспекції у м.
Черкасах Черкаської області Державної
податкової служби (далі по тексту -
відповідач, ДПІ) про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення.

Постановою Черкаського окружного
адміністративного суду від 16.01.2013 року
в задоволенні позовних вимог ФОП
ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 28.02.2013 року
апеляційну скаргу позивача залишено
без задоволення, а рішення суду першої
інстанції - без змін.

Позивач, не погоджуючись з
вищевказаними рішеннями судів першої
та апеляційної інстанції, оскаржив їх у
касаційному порядку, просить скасувати
з мотивів порушення норм матеріального
та процесуального права і направити
справу на новий розгляд.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши доводи касаційної скарги,
матеріали справи, перевіривши
правильність застосування судами
попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі, суд
касаційної інстанції дійшов висновку
щодо наступного.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 220 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі по тексту - КАС України) суд
касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу. Суд касаційної
інстанції переглядає судові рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
у межах касаційної скарги, але при
цьому може встановлювати порушення
норм матеріального чи процесуального
права, на які не було посилання в
касаційній скарзі.

Так, судами попередніх інстанцій
встановлено, що ДПІ проведено
позапланову документальну перевірку
ФОП ОСОБА_2 щодо документального
підтвердження та реальності
здійснення господарських операцій із
платником податків ТОВ «Техноторг-Ком»
за період з 01.07.2011 року по 31.07.2011 року, за
результатами якої складено акт від
12.10.2012 року №191/17-307/НОМЕР_1.

В акті перевірки зазначено, що
позивачем порушено ст. 198 Податкового
кодексу України.

На підставі висновків, що викладені в
акті перевірки ДПІ прийнято податкове
повідомлення-рішення № від 26.10.2012
року, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість у сумі 7166, 67 грн. за
основним платежем та застосовано
штрафні санкції у розмірі 1791,67 грн.

Суд першої інстанції (рішення якого
залишено без змін судом апеляційної
інстанції) відмовив ФОП ОСОБА_2 у
задоволенні позовних вимог щодо
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення.

Колегія суду не може погодитись з
такими висновками судів, вважаючи їх
передчасними та такими, що винесені з
неповним з'ясуванням всіх обставин
справи, виходячи з наступного.

Відповідно до п.198.1 ст. 198 Податкового
Кодексу України (далі - ПК України)
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з: придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності).

Пунктом 198.2 ст. 198 ПК України
передбачено, що датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається: дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг або
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Пунктом 198.3. 198 ПК України (в редакції,
чинній на час спірних правовідносин)
передбачено, що податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Згідно п. 198.6 ст.198 ПК України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що податкові зобов'язання
з податку на прибуток та з податку на
додану вартість сформовані
відповідачем по взаємовідносинах
позивача з ТОВ «Техноторг-Ком».

Як вбачається з матеріалів справи, на
момент здійснення правовідносин між
позивачем та ТОВ «Техноторг-Ком»
останній був належним чином
зареєстрований та перебував на
податковому обліку.

Крім того, відмовляючи у задоволенні
позову суди попередніх інстанцій
виходили з встановлення обставин не
знаходження контрагента - ТОВ
«Техноторг-Ком» за податковою адресою,
не надання ТОВ «Техноторг-Ком»
податковому органу пояснень та
відповідної первинної документації за
період з 28.12.2008 року по 31.08.2011 року, а
також кількості працюючих на цьому
підприємстві осіб, наявністі
виробничого обладнання та
транспортних засобів.

В той же час, судами попередніх
інстанцій при вирішенні даної справи
не було в повному обсязі досліджено
первинні документи позивача - ФОП
ОСОБА_2, що містяться в матеріалах
справи (як то: копії договорів,
рахунки-фактури, податкові накладні,
платіжні доручення тощо) та не
з'ясовано чи фіксують вони факти
здійснення господарських операцій,
наявність у підприємства основних
засобів та трудових ресурсів,
необхідних для вчинення дій, що
становлять зміст відповідних операцій,
рух активів у процесі здійснення
операцій.

Таким чином, для правильного вирішення
даного спору дослідженню судами
підлягала перш за все реальність
господарської операції,
добросовісність дій платника податків,
яка полягала у відповідності вчинених
ним дій господарській меті та
досягненню економічних цілей, а також
реальність усіх даних, наведених у
відповідних первинних документах.

Отже, колегія суду приходить до
висновку, що суди попередніх інстанцій
не дослідили та не розглянули належним
чином докази, що містяться в матеріалах
справи, не надали належну оцінку
обставинам справи, порушили та невірно
застосували норми матеріального права,
та, як наслідок, прийняли незаконне
рішення.

Викладене свідчить про порушення
судами вимог статті 159 КАС України, якою
передбачено, що судове рішення повинно
бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом
відповідно до норм матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права, а обґрунтованим - рішення,
ухвалене судом на підставі повно і
всебічно з'ясованих обставин в
адміністративній справі,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Касаційна ж інстанція згідно з ч. 2 ст. 220
КАС України не може досліджувати
докази, встановлювати або визнавати
доведеними обставини, що не буди
встановлені в судовому рішенні, та
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу.

Враховуючи викладене, касаційна
інстанція на підставі ст. 227 КАС України
дійшла висновку про неповне
встановлення обставин справи та
обумовлену цим неможливість надання
належної юридичної оцінки всім
обставинам у справі, порушень норм
процесуального права, у зв'язку з чим
оскаржувані судові рішення підлягають
скасуванню, а справа підлягає
направленню на новий розгляд для
достовірного з'ясування та правильного
вирішення спору по суті.

Під час нового судового розгляду
справи судам необхідно врахувати
викладене, повно та об'єктивно
дослідити обставини справи, дати їм
належну юридичну оцінку, в залежності
від встановленого, правильно
застосувати до спірних правовідносин
норми матеріального права та ухвалити
законне і обґрунтоване рішення.

Відповідно до вищевикладеного,
касаційна скарга Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 підлягає
задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 220, 222, 223, 227, 230, 231 - Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ :

Касаційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову Черкаського окружного
адміністративного суду від 16.01.2013 року
та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 28.02.2013 року -
скасувати.

Справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута з підстав, у
порядку та в строки, встановлені
статтями 236-238 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя О.В. Вербицька Судді
М.І. Костенко О.В. Муравйов