Справа № 820/12977/14
Суддя: Чудних С.О.
Дата ухвалення: 2014-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Харківський окружний адміністративний
суд у колегіальному складі:
головуючого судді Чудних С.О., суддів:
Лук'яненко М.О., Мороко А.С.,
за участю секретаря судового засідання
представника позивача - ОСОБА_2,
представника відповідача - Борисенка
представника третьої особи - Борисенка
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Харківського
окружного адміністративного суду
справу за позовом громадянина Іраку
ОСОБА_1 до Державної міграційної служби
України, третя особа - Головне
управління Державної міграційної
служби України у Харківській області
про скасування рішення та зобов'язання
Позивач, громадянин Іраку ОСОБА_1,
звернувся до Харківського окружного
адміністративного суду з позовною
заявою, в якій просить суд скасувати
рішення Державної міграційної служби
України № 212-14 від 20.05.2014 року,
зобов'язати Державну міграційну
службу України переглянути рішення про
відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

В обґрунтування заявлених вимог
позивач зазначив, що він отримав
повідомлення Головного управління
Державної міграційної служби України в
Харківській області про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту на
підставі рішення Держаної міграційної
служби України від 20.05.2014 року № 212-14.
Позивач вважає, що дії Державної
міграційної служби України є
протиправними, а оскаржуване рішення
необґрунтоване, незаконне та підлягає
скасуванню. Позивач вважає, що
перевірка інформації, яку він надав під
час звернення з заявою до Головного
управління Державної міграційної
служби України у Харківській області
проводилась поверхнево та не
об'єктивно, оскільки ситуація в країні
походження належним чином не
вивчалась. У зв'язку із чим позивач
просив позов задовольнити.

У судовому засіданні 21.08.2014 року
позивач та представник позивача
підтримали позовні вимоги у повному
обсязі та просили позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому
засідання 21.08.2014 року проти задоволення
позову заперечив, зазначивши, що
оскаржуване рішення є законним та
обґрунтованим. На думку відповідача,
позивачем при подачі заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, не було
надано до органу міграційної служби
жодних доказів, які б підтверджували
наявність переслідування або утисків
щодо нього, які відповідають вимогам п.1
чи 13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту", а також ст.1
Женевської Конвенції про статус
біженця 1951 року. Посилаючись на
викладені вище мотиви, відповідач
просив суд ухвалити рішення про
відмову в задоволенні позову.

Представник третьої особи у судовому
засіданні 21.08.2014 року проти позову
заперечив та просив у задоволенні
позову відмовити у повному обсязі.

Вислухавши доводи позивача та
представників сторін, дослідивши
заперечення проти позову, зібрані по
справі докази в їх сукупності,
проаналізувавши зміст норм
матеріального і процесуального права,
які врегульовують спірні
правовідносини, суд виходить з
наступних підстав та мотивів.

Так, судом встановлено, що позивач,
ОСОБА_1 є громадянином Іраку,
ІНФОРМАЦІЯ_1, араб за національним
походженням, за релігійним
переконанням - мусульманин-суніт, 20.01.2014
року звернувся до Головного управління
Державної міграційної служби України в
Харківській області із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту (а.с. 44-50).

Наказом Головного управління
Державної міграційної служби України в
Харківській області від 20.01.2014 року №14
дана заява була прийнята до розгляду
(а.с.83).

04.02.2014 року працівником Головного
управління Державної міграційної
служби України в Харківській області з
позивачем була проведена співбесіда,
що також підтверджується протоколом
співбесіди (а.с.90-94) та 04.02.2014 року
складено висновок (а.с. 95-96).

Наказом Головного управління
Державної міграційної служби України в
Харківській області № 25 від 06.02.2014 року
прийнято рішення про оформлення
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту
громадянина Іраку ОСОБА_1 та наказано
провести процесуальні дії з виконання
Закону України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту" (а.с.97).

Працівником Головного управління
Державної міграційної служби України в
Харківській області з позивачем були
проведені співбесіди 25.03.2014 року та
04.04.2014 року, що підтверджуються
протоколами співбесід (а.с.102-103, 109-111), на
підставі яких складено висновки (а.с.
112-118).

На підставі вищезазначеного висновку
20.05.2014 року Державна міграційна служба
України прийняла рішення про відмову у
визнанні біженцем та особою, яка
потребує додаткового захисту №212-14
(а.с.119).

Перевіряючи обґрунтованість мотивів,
покладених суб'єктом владних
повноважень в основу спірного рішення,
на відповідність вимогам ч.3 ст.2 КАС
України, судом встановлено наступне.

Правовідносини з приводу визнання
особи біженцем, особою, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту,
врегульовані Законом України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
(далі Закон), відповідно до ст.1 Закону
під біженцем розуміється особа, яка не
є громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ст.6 Закону не може бути
визнана біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, особа:
яка вчинила злочин проти миру, воєнний
злочин або злочин проти людства і
людяності, як їх визначено у
міжнародному праві; яка вчинила злочин
неполітичного характеру за межами
України до прибуття в Україну з метою
бути визнаною біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, якщо
таке діяння відповідно до
Кримінального кодексу України
належить до тяжких або особливо тяжких
злочинів; яка винна у вчиненні дій, що
суперечать меті та принципам
Організації Об'єднаних Націй; стосовно
якої встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, відсутні; яка до прибуття
в Україну була визнана в іншій країні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту; яка до прибуття в
Україну з наміром бути визнаною
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, перебувала в
третій безпечній країні. Дія цього
абзацу не поширюється на дітей,
розлучених із сім'ями, а також на осіб,
які народилися чи постійно проживали
на території України, а також їх
нащадків (дітей, онуків).

Відповідно до ч.13 ст.1 вказаного Закону,
особа, яка потребує додаткового
захисту - особа, яка не є біженцем
відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та вказаного
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність
поводження чи покарання.

Цим Законом визначені уповноважені
органи, які приймають відповідні
рішення щодо визначення статусу
біженця та особи, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту,
або ж відмови у наданні такого статусу.

Відповідно до ст. 27 вказаного Закону до
повноважень Державної міграційної
служби України належить прийняття
рішень про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, рішень про втрату, позбавлення
статусу біженця та додаткового захисту
і скасування рішення про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту; розгляд скарг на
рішення органів міграційної служби в
Автономній Республіці Крим, областях,
містах Києві та Севастополі про
відмову у прийнятті заяви про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, та скасування цих рішень, якщо
вони були прийняті з порушенням
законодавства.

Статтею 28 вказаного Закону
передбачено, що до повноважень
обласних органів міграційної служби
належить прийняття від іноземця та
особи без громадянства заяв про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту;
прийняття рішень про оформлення
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, втрати
або позбавлення статусу біженця чи
додаткового захисту або скасування
рішення про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту; розгляд заяв про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, та підготовка
письмового висновку щодо визнання або
відмови у визнані біженцем або собою,
що потребує додаткового захисту.

Практичні рекомендації "Судовий захист
біженців і осіб, що прибули в Україну в
пошуках притулку", видані 2000 року за
допомогою Представництва УВКБ ООН по
справі біженців в Україні і Центра
досліджень проблем міграції,
доповідають, що при зверненні до органу
міграційної служби за наданням статусу
біженця в Україні, як доказ необхідно
пред'явити документи або їх копії, що
підтверджують обґрунтованість
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства,
належності до певної соціальної групи
або політичних переконань.
Підтвердженням фактів стати жертвою
переслідувань можуть бути документи
офіційних органів влади, суду,
прокуратури, державної безпеки про
притягнення до відповідальності в
країні цивільної належності або
держави постійного місця проживання.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону до заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
додаються документи, що посвідчують
особу заявника, а також документи та
матеріали, що можуть бути доказом
наявності умов для визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту. У разі якщо у заявника
відсутні документи, що посвідчують
його особу, або такі документи є
фальшивими, він повинен повідомити про
цю обставину в заяві про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, а також викласти
причини виникнення зазначених
обставин.

Як зазначалось вище, при зверненні до
органу міграційної служби за наданням
статусу біженця в Україні, як доказ
необхідно пред'явити документи або їх
копії, що підтверджують
обґрунтованість побоювань стати
жертвою переслідувань за ознаками
раси, віросповідання, національності,
громадянства, належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань. Підтвердженням фактів
стати жертвою переслідувань можуть
бути документи офіційних органів
влади, суду, прокуратури, державної
безпеки про притягнення до
відповідальності в країні цивільної
належності або держави постійного
місця проживання.

Відповідно до положень Закону України
"Про загальнодержавну програму
адаптації законодавства України до
законодавства Європейського Союзу"
метою адаптації законодавства України
до законодавства Європейського Союзу є
досягнення відповідності правової
системи України acquis соттunautairе з
урахуванням критеріїв, що висуваються
Європейським Союзом (ЄС) до держав, які
мають намір вступити до нього.
Адаптація законодавства України до
законодавства ЄС є пріоритетною
складовою процесу інтеграції України
до Європейського Союзу, що в свою чергу
є пріоритетним напрямом української
зовнішньої політики.

Відповідно до Директиви Європейського
Союзу "Щодо мінімальних стандартів
кваліфікації громадян третіх країни та
осіб без громадянств, біженців або як
осіб, що потребують міжнародного
захисту іншими причинами, а також суті
захисту, що надається", яка
використовується у практиці
Європейського Суду з прав людини, заяви
є обґрунтованими, якщо виконуються
такі умови: заявник зробив реальну
спробу обґрунтувати свою заяву; усі
важливі факти, що були в його
розпорядженні, були надані, і було
надано задовільне пояснення відносно
будь-якої відсутності інших важливих
фактів; твердження заявника є
зрозумілими та правдоподібними не
суперечать конкретній та загальній
інформації за його справою; заявник
подав свою заяву про міжнародний
захист як можливо раніше, якщо заявник
не зможе довести відсутні поважної
причини для подання такої заяви;
встановлено, що в цілому заявник
заслуговує довіри.

Колегія суду зазначає, що позивач
ОСОБА_1 добровільно та безперешкодно
покинув країну походження Ірак у 2008
році, проте звернувся до органів
Державної міграційної служби лише у
січні 2014 року, що в свою чергу
суперечить Директиві Європейського
Союзу.

Відповідно до позиції УВКБ ООН "Про
обов'язки та стандарти доказів у
біженців" факти в підтвердження заяв
біженців визначаються шляхом надання
підтвердження або доказів викладеного.
Докази можуть бути як усні, так і
документальні. Загальними правовими
принципами доказового права, обов'язок
доказу покладається на особу, яка
висловлює це твердження. Таким чином, у
заяві про надання статусу біженця
заявник повинен довести достовірність
своїх тверджень і точність фактів, на
яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказу покладається на
заявника, який повинен надавати
правдиві обґрунтування фактів,
викладених у заяві, і щоб на підставі
цих фактів могло бути прийняте належне
рішення. Це означає, що заявник повинен
переконати посадову особу органу
міграційної служби в правдивості своїх
фактичних тверджень.

Згідно з п.п. 99-100 глави 2 Керівництва з
процедур і критеріїв з визначення
статусу біженця УВКБ ООН, під відмовою
в захисті країни громадянської
належності необхідно розуміти, що
особі відмовлено в послугах (тобто
відмова видати національний паспорт,
або і продовжити термін дії, або
відмова в дозволі повернутися на свою
територію).

Вказані факти можуть розглядатися як
відмова в захисті країни громадянської
належності. Термін "не бажає"
відноситься до тих біженців, які
відмовляються прийняти захист уряду
країни своєї громадянської належності.
Його значення розкривається фразою
"внаслідок таких побоювань". Коли особа
бажає скористатись захистом своєї
країни, таке бажання, як правило,
неспівставне з твердженням, що вона
перебуває за межами своєї країни "в
силу цілком обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань". В
будь-якому випадку, якщо приймається
захист з боку своєї країни і немає
ніяких підстав для відмови з причини
цілком обґрунтованих побоювань від
цього захисту, дана особа не потребує
міжнародного захисту і не є біженцем.

Згідно пункту F Керівництва по
процедурам та критеріям визначення
статусу біженця "мігрант - це особа, яка
добровільно залишає свою країну, щоб
поселитися в іншому місці, а її дії
мотивуються бажанням змін чи пригод,
сімейними чи іншими причинами
особистого характеру".

Аналізуючи умови, передбачені пунктом 1
ст. 1 Закону України "Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту" та беручи до уваги
положення Пленуму Вищого
адміністративного суду від 26.06.2011 року
№3 (із змінами та доповненнями), колегія
суддів зазначає, що згідно з Конвенцією
про статус біженців 1951 року і
Протоколом 1967 року поняття "біженець"
включає в себе чотири основні підстави,
за наявності яких особі може бути
надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження
особи за межами країни своєї
національної належності або, якщо
особа не має визначеного громадянства,
за межами країни свого колишнього
місця проживання; 2) наявність
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань;3) побоювання стати
жертвою переслідування повинно бути
пов'язане з ознаками, які вказані в
Конвенції про статус біженців, а саме:
а) расової належності; б) релігії;в)
національності (громадянства); г)
належності до певної соціальної групи;
д) політичних поглядів; 4) неможливістю
або небажанням особи користуватися
захистом країни походження внаслідок
таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання
статусу біженця повинні враховуватися
всі чотири підстави. Немає значення, чи
склалися обґрунтовані побоювання
стати жертвою переслідування за однією
з наведених ознак чи за декількома.

Крім того, при розгляді зазначених
справ слід ураховувати, що
обґрунтоване побоювання стати жертвою
переслідувань є визначальним у
переліку критеріїв щодо визначення
біженця. Цей критерій складається із
суб'єктивної та об'єктивної сторін.
Суб'єктивна сторона полягає у
наявності в особи зазначеного
побоювання. Побоювання є оціночним
судженням, яке свідчить про
психологічну оцінку особою ситуації,
що склалася навколо неї. Під впливом
цієї суб'єктивної оцінки особа
вирішила покинути країну і стала
біженцем, а тому з'ясування
суб'єктивних обставин є першочерговим
завданням судів під час вирішення
таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від
особистості, і те, що для однієї особи є
нормою, для іншої може бути нестерпним.
Побоювання ґрунтується не тільки на
тому, що особа постраждала особисто від
дій, які змусили її покинути країну,
тобто ці побоювання можуть випливати
не з власного досвіду біженця, а з
досвіду інших людей (рідних, друзів та
інших членів тієї ж расової або
соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з
наявністю обґрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними.

Колегія суддів зазначає, що
підтвердження обґрунтованості
побоювань переслідування можуть
отримуватись від особи, яка шукає
статусу біженця, та незалежно від неї -
з різних достовірних джерел
інформації, наприклад із резолюцій
Ради Безпеки ООН, документів і
повідомлень Міністерства закордонних
справ України, інформації, зібраної та
проаналізованої Державним комітетом
України у справах національностей та
релігій, Управління Верховного
Комісара ООН у справах біженців, інших
міжнародних, державних та неурядових
організацій, із публікацій у засобах
масової інформації.

Ситуація у країні походження при
визнанні статусу біженця є доказом
того, що суб'єктивні побоювання стати
жертвою переслідування є цілком
обґрунтованими, тобто підкріплюються
об'єктивним положенням у країні та
історією, яка відбулася особисто із
заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання
повинно існувати під час звернення та
вирішення питання про надання статусу
біженця, незалежно від того, хто є
суб'єктом переслідування, - державні
органи чи ні. Підпункт 2 пункту "A" статті
1 Конвенції про статус біженців 1951 року
не зазначає, що такі дії повинні бути
здійсненими державною владою. Тобто
таке переслідування може бути
результатом діяльності осіб, які не
контролюються органами державної
влади і від яких держава не в змозі
захистити громадян та інших осіб, що
перебувають на її території.

Ситуація виникнення цілком
обґрунтованих побоювань
переслідування може скластися як під
час знаходження людини у країні свого
походження (у цьому випадку особа
залишає країну у пошуках притулку), так
і під час знаходження людини в Україні,
через деякий час після від'їзду з
країни походження (тобто, ситуація в
країні походження змінилася після
від'їзду, породжуючи серйозну
небезпеку для заявника), або може
ґрунтуватися на діях самого заявника
після його від'їзду, коли повернення до
країни походження стає небезпечним.
Таке цілком обґрунтоване побоювання
повинно бути на цей час.

При розгляді справ щодо статусу
біженця та особи, яка потребує
додаткового захисту, примусового
видворення іноземця чи особи без
громадянства з України та спорів,
пов'язаних із перебуванням іноземця та
особи без громадянства в Україні,
необхідно враховувати, що інформація
про країну походження належить до
загальновідомої інформації.

Однак, слід зауважити, що ситуація у
країні походження не відноситься до
конвенційних ознак, тобто не є такою, що
надає безумовних підстав для визнання
особи біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Так, пунктом 37 Керівництва з процедур і
критеріїв з визначення статусу біженця
УВКБ ООН визначено, що оскільки
побоювання суб'єктивні, це вносить
суб'єктивний елемент у стан особи, яка
звертається з проханням визнати її
біженцем. Тому для надання статусу
біженця, в першу чергу, важлива оцінка
клопотання шукача, а не судження про
ситуацію, яка склалася у країні його
походження.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що
інформація по країні походження, не
містить конкретних відомостей про
утиски позивача.

Пункт 77 Керівництва з процедур і
критеріїв з визначення статусу біженця
УВКБ ООН роз'яснює, що «визначена
соціальна група» зазвичай включає до
себе осіб однакового походження,
звичок та соціального статусу.
Стверджуючи про побоювання
переслідування за цією ознакою можуть
співпадати з твердженнями про
побоювання переслідування з інших
причин, тобто расових, релігійних або
національних.

Належність до такої особової
соціальної групи може бути
першопричиною переслідувань, тому що
немає впевненості у тому, що ця група
лояльна по відношенню до уряду або тому
що політичні цілі, пріоритети або
економічна діяльність її членів або
само існування даної соціальної групи
як такої є перешкодою для політики
уряду (пункт 78 Керівництва).

Отже, відповідно до положень
законодавства про біженців діяльність
соціальної групи має переслідуватись
владою або недержавними органами.

Позивач не виявив достатності деталей
і специфіки щодо обставин проживання в
Іраку. Надана ним інформація при
викладені причин виїзду з країни
громадянської належності є
непослідовною, документів у
підтвердження обґрунтованості
звернення не надав, не довів жодного
суттєвого факту заяви. Твердження
позивача в заяві щодо небезпеки, яка
йому загрожує в країні походження
особисто є безпідставними і не має
реального підґрунтя. Позивач не надав
переконливих доказів щодо його
особистого переслідування в разі
повернення на батьківщину.

Позивач користується захистом країни
своєї громадянської належності, про що
свідчить факт добровільного та
безперешкодного отримання ним
паспорта, оформлення візи для
перебування на території України.
Зазначене свідчить про те, що держава,
громадянином якої є позивач,
забезпечує її права як громадянки,
позивач користується захистом органів
офіційної влади, тобто добровільно
прийняв захист від країни своє
громадянської належності, а відтак не
потребує міжнародного захисту та не є
біженцем.

Суд критично оцінює посилання позивача
на те, що відповідачем не було
досліджено інформацію про країну
походження громадянина Іраку ОСОБА_1,
оскільки відповідно до висновку
Головним управлінням Державної
міграційної служби України у
Харківській області було проведено
аналіз правдоподібності наданої
інформації про країну походження
позивача, також про факти
переслідування та погроз від
організація Асаіб Ахль аль-Хак (ААГ).

Головним управлінням Державної
міграційної служби України у
Харківській області встановлено, що у
разі повернення позивача до країни
своєї громадянської належності, не
існує об'єктивних підстав побоювання
стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, національності,
віросповідання, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань, загрози його життю, безпеці
чи свободі в країні походження,
побоювання застосування щодо його
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського
або такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Суд враховує, що на момент розгляду
даної справи за матеріалами
міжнародних організацій організація
Асаіб Ахль аль-Хак (ААГ), яка раніше
діяла як терористична організація,
перетворилась на соціальний рух з
метою збільшення свого впливу серед
шиїтів.

Крім того, із протоколу співбесіди
вбачається, що позивачу погрожували за
спілкування з солдатами США, проте візу
для перебування на території України
позивач почав оформлювати за місяць до
отримання погрози, а метою оформлення
вказаної візи було навчання на
території Україні.

Аналіз матеріалів особової справи з
точки зору оцінки тверджень позивача в
контексті ситуації в країні його
громадянської належності дозволяє
зробити висновок, що позивач не
обґрунтував неможливість повернення
до країни громадянської належності
через індивідуальні побоювання стати
жертвою переслідувань за критеріями
визначеними пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту". З
оцінки ситуації по країні
громадянської належності та аналізу
матеріалів особової справи позивача
випливає, що реальними обставинами
виїзду з Іраку було не побоювання за
своє життя та необхідність отримання
міжнародного захисту, а навчання на
Україні.

Посилання позивача на те, що він не може
повернутись у країну походження через
побоювання за своє життя та
необхідність отримання міжнародного
захисту, суд не приймає до увагу,
оскільки на даний момент позивач
продовжує навчання на території
України та не планує повертатись у
країну походження.

Враховуючи викладене, суд дійшов до
висновку, що доводи позивача є
необґрунтованими, оскільки не наведено
фактів та обставин, які можна
розцінювати як переконливі докази
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань та які впливають на
наслідки прийнятого відповідачем
рішення при розгляді його заяви про
надання статусу біженця. Причини, які
позивач назвав, щоб залишитись в
Україні, не пов'язані з його
обґрунтованими побоюваннями стати
жертвою переслідувань за ознаками
раси, віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань.

Таким чином, на підставі встановлених
судом фактів, суд приходить до висновку
про те, що приймаючи спірне рішення
відповідач діяв у межах та у спосіб
передбачений ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, а тому рішення Державної
міграційної служби України від 20.05.2014 р.
№ 212-14 прийняте в межах компетенції та у
спосіб, що передбачений
законодавством, що регулює спірні
правовідносини, та обґрунтовано, у
зв'язку із чим в задоволенні позовних
вимог слід відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 159-163, 167, 186, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного
позову громадянина Іраку ОСОБА_1 до
Державної міграційної служби України,
третя особа - Головне управління
Державної міграційної служби України у
Харківській області про скасування
рішення та зобов'язання вчинити певні
дії - відмовити.

Постанова може бути оскаржена в
Харківський апеляційний
адміністративний суд через
Харківський окружний адміністративний
суд шляхом подачі апеляційної скарги в
десятиденний строк з дня її
проголошення, копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги. У разі подання апеляційної
скарги постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після закінчення
апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови виготовлено
22.08.2014 року.

Суддя
С.О.
Чудних

Суддя
М.О.
Лук'яненко

Суддя
А.С.
Мороко