Справа № 2-а-1250/11/2070
Суддя: Рибченко А.О.
Дата ухвалення: 2014-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 серпня 2014 року м. Київ
К/9991/68102/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Рибченка А.О.

суддів:
Голубєвої Г.К.

Карася О.В.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу
Нововодолазької міжрайонної державної
податкової інспекції Харківської
області

на постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 26 травня
2011 року

та ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 27 вересня
2011 року

у справі № 2-а-1250/11/2070

за позовом Дочірньої компанії
«Укргазвидобування» Національної
акціонерної компанії «Нафтогаз
України»

до Нововодолазької міжрайонної
державної податкової інспекції
Харківської області

про визнання протиправним та
скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Харківського
окружного адміністративного суду від 26
травня 2011 року, залишеною без
змін ухвалою Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 27 вересня 2011 року, адміністративний
позов Дочірньої компанії
«Укргазвидобування» Національної
акціонерної компанії «Нафтогаз
України» (далі - ДК «Укргазвидобування»
НАК «Нафтогаз України»; позивач) до
Нововодолазької міжрайонної державної
податкової інспекції Харківської
області (далі - Нововодолазька МДПІ
Харківської області; відповідач)
задоволено. Скасовано рішення № 16 від 02
серпня 2010 року про стягнення коштів та
продаж інших активів платника податків
в рахунок погашення його податкового
боргу. Стягнуто з Державного бюджету
України на користь ДК
«Укргазвидобування» НАК «Нафтогаз
України» сплачене державне мито в
розмірі 3,40 грн.

Не погоджуючись з прийнятими судовими
рішеннями у справі, відповідач
оскаржив їх в касаційному порядку до
Вищого адміністративного суду України.

В поданій касаційній скарзі, з
посиланням на порушення судами першої
та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
ставиться питання про скасування
постановлених у справі судових рішень
та прийняття нового - про
відмову в задоволенні позовних вимог у
повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
перевіривши правильність застосування
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України дійшла
висновку, що касаційну скаргу слід
відхилити, виходячи з таких підстав.

Судами першої та апеляційної
інстанцій встановлено, що підставою
для прийняття оскаржуваного рішення №
16 від 02 серпня 2010 року стала наявність у
позивача податкового боргу в розмірі 272
212,56 грн., який виник внаслідок
непогашення податкового зобов'язання з
плати за користування надрами
загальнодержавного значення,
визначеного в поданому розрахунку № 4857
від 27 квітня 2010 року
(граничний термін сплати 20 травня 2010
року).

В свою чергу, компанією на
підтвердження сплати вказаної суми
податкового зобов'язання долучено до
матеріалів справи платіжні доручення
№ 405 від 29 квітня 2010 року та № 264 від 18
травня 2010 року про перерахування до
бюджету авансових платежів за
користування надрами за перший квартал
2010 року в загальному розмірі 1 389 326,71
грн., які контролюючим органом
спрямовано на погашення податкового
боргу за інші податкові періоди.

За змістом пункту 7.7 статті 7
Закону України від 21 грудня 2000 року
№ 2181-III «Про порядок
погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними
цільовими фондами» (в редакції, чинній
на час виникнення спірних
правовідносин; далі - Закон № 2181-III)
податковий борг погашається
попередньо погашенню податкових
зобов'язань, які не є податковим боргом,
у порядку календарної черговості його
виникнення, а в разі одночасного його
виникнення за різними податками,
зборами (обов'язковими платежами) - у
рівних пропорціях.

Водночас Законом № 2181-III, який є
спеціальним законом з питань
оподаткування і який установлює
порядок погашення зобов'язань
юридичних або фізичних осіб перед
бюджетами та державними цільовими
фондами з податків і зборів
(обов'язкових платежів), нарахування і
сплати пені та штрафних санкцій, що
застосовуються до платників податків,
визначені заходи, які вживаються
контролюючим органом з метою погашення
платниками податків податкового боргу.
Серед таких заходів немає зміни
призначення платежу, самостійно
визначеного платником податків.

Як передбачено підпунктом 7.1.1 пункту 7.1
статті 7 Закону № 2181-III, джерелами
самостійної сплати податкових
зобов'язань або податкового боргу
платника податку є будь-які власні
кошти такого платника податку.

Отже, грошовий платіж є єдиною формою
сплати податкових зобов'язань і
погашення податкового боргу.

Згідно з пунктом 1.7 Інструкції про
безготівкові розрахунки в Україні в
національній валюті, затвердженої
постановою Правління Національного
банку України від 21 січня 2004 року № 22 (в
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин; далі -
Інструкція), кошти з рахунків клієнтів
банки списують лише за дорученнями
власників цих рахунків (включаючи
договірне списання коштів згідно з
главою 6 цієї Інструкції) або на
підставі платіжних вимог стягувачів у
разі примусового списання коштів
згідно з главою 5 цієї Інструкції.

Відповідно до пункту 3.8 Інструкції
реквізит «Призначення платежу»
платіжного доручення заповнюється
платником так, щоб надавати повну
інформацію про платіж та документи, на
підставі яких здійснюється
перерахування коштів отримувачу.
Повноту інформації визначає платник з
урахуванням вимог законодавства
України.

Таким чином, самостійне
зарахування податковим органом
сплачених платником податку сум в
рахунок погашення податкового боргу
або тих податкових зобов'язань, які не
вказані платником в реквізиті
«Призначення платежу» платіжного
доручення під час перерахування
поточних податкових зобов'язань до
бюджету, є неправомірним.

А відтак, враховуючи погашення
позивачем визначеної в розрахунку № 4857
від 27 квітня 2010 року суми податкового
зобов'язання з плати за користування
надрами загальнодержавного значення у
визначений законом строк та
неправомірність здійснення
контролюючим органом самостійного
зарахування сплачених платіжними
дорученнями № 405 від 29 квітня 2010 року та
№ 264 від 18 травня 2010 року, які
містять реквізит «Призначення
платежу», сум в рахунок погашення
податкового боргу компанії за інші
податкові періоди, судові інстанції
дійшли цілком обґрунтованого висновку
про відсутність у відповідача в даному
випадку правових підстав для прийняття
оскаржуваного рішення про стягнення
коштів та продаж інших активів
платника податків в рахунок погашення
його податкового боргу.

За наведених обставин, колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
вважає постанову Харківського
окружного адміністративного суду від 26
травня 2011 року та ухвалу
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 27 вересня
2011 року такими, що прийняті з
правильним застосуванням норм
матеріального та процесуального права,
а тому суд касаційної інстанції не
знаходить підстав, які могли б
призвести до їх зміни чи скасування.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230,
231 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Нововодолазької
міжрайонної державної податкової
інспекції Харківської області
відхилити, а постанову Харківського
окружного адміністративного суду від 26
травня 2011 року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 27 вересня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав і в порядку, встановленими
главою 3 розділу IV Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий
Рибченко А.О.

Судді
Голубєва Г.К.

Карась О.В.