Справа № 826/10306/14
Суддя: Катющенко В.П.
Дата ухвалення: 2014-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 серпня 2014 року 14:50
Окружний адміністративний суд м. Києва
у складі головуючого судді Катющенка
В.П., за участю секретаря судового
засідання Савченко А.А., розглянувши у
відкритому судовому засіданні
адміністративну справу за
позовомОСОБА_1до Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Київській області провизнання
відмови протиправною, зобов'язання
вчинити певні дії за участю: позивача -
ОСОБА_1; від відповідача -
ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач)
звернувся до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
позовом до Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Київській області, в якому просить
суд:
« - визнати відмову Головного
управління Міністерства внутрішніх
справ України в Київській області від
14.02.2014 №3/255 у присвоєнні статусу
«учасника бойових дій протиправною;
- зобов'язати Головне управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Київській області присвоїти позивачу
статус «учасника бойових дій» з
видачею посвідчення встановленого
В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що відповідачем в порушення
норм чинного законодавства України
відмовлено у задоволенні рапорту про
визнання його учасником бойових дій та
видачі відповідного посвідчення, що
призводить до порушення його прав та
Ухвалами Окружного адміністративного
суду міста Києва від 29.07.2014 відкрито
провадження у справі, закінчено
підготовче провадження та призначено
справу до судового розгляду в судовому
засіданні.

Позивач у судовому засіданні 11.08.2014
позовні вимоги підтримав в повному
обсязі та просив їх задовольнити,
посилаючись на обставини, викладені в
позовній заяві.

Представник відповідача у судовому
засіданні 11.08.2014 проти позову
заперечував з підстав, викладених у
письмових запереченнях.

У судовому засіданні 11.08.2014 проголошено
вступну та резолютивну частини
постанови.

Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали справи,
заслухавши пояснення сторін, всебічно
і повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, суд
встановив наступне.

ОСОБА_1 у позовній заяві зазначив, що
під час навчання на 3-4 курсах в
Орджонікідзевському вищому
військовому командному
Червонопрапорному училищі МВС СРСР ім.
Кирова у 1988-1989 роках брав участь у
службових відрядженнях для виконання
завдань з охорони громадського порядку
при непередбачуваних обставинах в
Азербайджані, Вірменії та Грузії.

Згідно довідки Центрального архіву
внутрішніх військ Міністерства
внутрішніх справ Російської Федерації
від 21 грудня 2010 року №4/А/Л-6004,
підтверджується, що позивач у 1988 році
направлявся у службові відрядження для
виконання завдань з охорони
громадського порядку при
непередбачуваних обставинах у місто
Єреван (Вірменія) та у м. Сумгаіт
(Азербайджан).

3 лютого 2014 року позивач звернувся до
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України в Київській
області з рапортом про визнання його
учасником бойових дій на території
інших держав та видачу відповідного
посвідчення.

За результатами розгляду вказаного
рапорту, комісією Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Київській області прийнято рішення
про відмову у визнанні учасником
бойових дій ОСОБА_1 від 11 лютого 2014 року
(протокол №1), оскільки
Азербайджанська, Вірменська та
Грузинська РСР не включені до переліку
держав і періодів бойових дій на їх
території, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 08
лютого 1994 року № 63 «Про організаційні
заходи щодо застосування Закону
України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту» та
листом від 14 лютого 2014 року №3/255
позивачу надано відповідь
відповідного змісту.

Вважаючи свої права порушеними,
позивач звернувся до суду з даним
позовом за захистом своїх прав.

Вирішуючи спір, суд виходить з
наступного.

Відповідно до статті 5 Закону України
«Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту» учасниками
бойових дій є особи, які брали участь у
виконанні бойових завдань по захисту
Батьківщини у складі військових
підрозділів, з'єднань, об'єднань всіх
видів і родів військ Збройних Сил
діючої армії (флоту), у партизанських
загонах і підпіллі та інших
формуваннях як у воєнний, так і у мирний
час.

Пунктом 2 частини першої статті 6
наведеного Закону визначено, що
учасниками бойових дій визнаються:
учасники бойових дій на території
інших країн - військовослужбовці
Радянської Армії, Військово-Морського
Флоту, Комітету державної безпеки,
особи рядового, начальницького складу
і військовослужбовці Міністерства
внутрішніх справ колишнього Союзу РСР
(включаючи військових та технічних
спеціалістів і радників), працівники
відповідних категорій, які за рішенням
Уряду колишнього Союзу РСР проходили
службу, працювали чи перебували у
відрядженні в державах, де в цей період
велися бойові дії, і брали участь у
бойових діях чи забезпеченні бойової
діяльності військ (флотів).
Військовослужбовці Збройних Сил
України, Служби безпеки України, Служби
зовнішньої розвідки України, особи
рядового, начальницького складу і
військовослужбовці Міністерства
внутрішніх справ України, інших
утворених відповідно до законів
України військових формувань, які за
рішенням відповідних державних
органів були направлені для виконання
миротворчих місій або у відрядження в
держави, де в цей період велися бойові
дії. Перелік держав, зазначених у цьому
пункті, періоди бойових дій у них та
категорії працівників визначаються
Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 08 лютого 1994 року № 63 «Про
організаційні заходи щодо
застосування Закону України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» затверджено
перелік держав, яким надавалася
допомога за участю
військовослужбовців Радянської Армії,
Військово-Морського Флоту, Комітету
державної безпеки та осіб рядового,
начальницького складу і
військовослужбовців Міністерства
внутрішніх справ колишнього Союзу РСР,
військовослужбовців Збройних Сил,
Служби безпеки, Служби зовнішньої
розвідки, інших військових формувань,
осіб рядового та начальницького складу
органів внутрішніх справ, і періодів
бойових дій на їх території (надалі
Перелік).

Як вбачається з Переліку
Азербайджанська, Вірменська та
Грузинська РСР, як країни на території
яких велися бойові дії, в ньому не
зазначені.

Разом з тим, згідно Переліку держав і
періодів бойових дій на їх території,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 08 лютого 1994 року
№63, до переліку держав і періодів
бойових дій на їх території віднесено
інші країни після грудня 1979 року.

При цьому, в примітці 6 до вказаного
вище Переліку зазначається, що
Генеральним штабом Збройних Сил
колишнього Союзу РСР і після 1979 року
направлялися військові фахівці в
країни, на території яких велися бойові
дії, але Генеральний штаб Збройних Сил
України не володіє такою інформацією.
Військовим фахівцям у таких випадках
пільги надавалися на підставі довідок
10 Головного управління Генерального
штабу Збройних Сил СРСР про їх особисту
участь у бойових діях.

З аналізу вищезазначеної норми,
вбачається, що її положення
поширюються лише на військових
фахівців, які направлялися Генеральним
штабом Збройних Сил колишнього Союзу
РСР, на території яких велися бойові
дії, і пільги яким надавалися на
підставі довідок 10 Головного
управління Генерального штабу
Збройних Сил СРСР про їх особисту
участь у бойових діях.

Відсутність вищезазначених обставин
виключає можливість визнання
учасниками бойових дій після грудня 1979
року осіб, які виконували спеціальні
завдання в умовах надзвичайного стану
та при вирішенні збройних конфліктів,
відновлення законності та
правопорядку на території колишніх
республік Союзу РСР.

Аналогічна правова позиція щодо
подібних правовідносин викладена в
постанові Верховного Суду України від
25 лютого 2014 року у справі №21-9а14.

Відповідно до частини першої статті 244-2
Кодексу адміністративного судочинства
України, рішення Верховного Суду
України, прийняте за результатами
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначені норми права, та для всіх
судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

Надана позивачем довідка Центрального
архіву внутрішніх військ Міністерства
внутрішніх справ Російської Федерації
від 21 грудня 2010 року №4/А/Л-6004,
підтверджує, що позивач направлявся у
відрядження до Азербайджанської та
Вірменської РСР для безпосередньої
участі у виконанні завдань з охорони
громадського порядку у 1988 році, проте
не є тим документом, який визначений
постановою Кабінету Міністрів України
від 08 лютого 1994 року № 63 «Про
організаційні заходи щодо
застосування Закону України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» та який би міг
слугувати підставою для надання
позивачу статусу учасника бойових дій.

Частиною першою статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що розгляд і вирішення
справ в адміністративних судах
здійснюються на засадах змагальності
сторін та свободи в наданні ними суду
своїх доказів і у доведенні перед судом
їх переконливості.

Відповідно до частин першої статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно частини другої статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Враховуючи встановлені обставини
справи, суд дійшов висновку про
відсутність підстав для задоволення
позову.

Згідно частини другої статті 94 Кодексу
адміністративного судочинства України
якщо судове рішення ухвалене на
користь сторони - суб'єкта владних
повноважень, суд присуджує з іншої
сторони всі здійснені нею
документально підтверджені судові
витрати, пов'язані із залученням
свідків та проведенням судових
експертиз.

Оскільки відповідачем свідки не
залучалися й судова експертиза не
проводилася, судові витрати з позивача
стягненню не підлягають.

Керуючись статтями 69-71, 94, 158-163, 167
Кодексу адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити
повністю.

Постанова набирає законної сили
відповідно до частини першої статті 254
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції протягом десяти
днів за правилами, встановленими
статтями 185-187 КАС України.

Суддя
В.П. Катющенко