Справа № 810/473/13-а
Суддя: Бистрик Г.М.
Дата ухвалення: 2014-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
інстанції: Панова Г.В.
Суддя-доповідач:
У Х В А Л А

Іменем України

17 липня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді: Бистрик Г.М.,

суддів: Карпушової О.В., Оксененка О.М.,

при секретарі: Колотушко Г.О.,

розглянувши у судовому засіданні
адміністративну справу за апеляційною
скаргою відповідача Бориспільської
об'єднаної державної податкової
інспекції Київської області на
постанову Київського окружного
адміністративного суду від 28 лютого 2013
року у справі за адміністративним
позовом Приватного підприємства
«Укрхарчпромсировина» до
Бориспільської об'єднаної державної
податкової інспекції Київської
області про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИЛА :

Позивач Приватного підприємства
«Укрхарчпромсировина» звернулися в
суд з адміністративним позовом до
Бориспільської об'єднаної державної
податкової інспекції Київської
області Державної податкової служби
про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень від 12.09.2012 року №
, № .

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 28 лютого 2013
року вимоги позивача задоволено.

Не погоджуючись з вищезазначеним
судовим рішенням, відповідач подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати постанову суду першої
інстанції як таку, що постановлена з
порушенням норм матеріального права,
та ухвалити нове рішення про відмову в
задоволенні вимог позивача.

Заслухавши в судовому засіданні
суддю-доповідача, представника
відповідача, перевіривши матеріали
справи та доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає залишенню без
задоволення, а постанова суду - без
змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України суд
апеляційної інстанції переглядає
судові рішення першої інстанції в
межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 1, 200 КАС України,
суд апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову суду - без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції всебічно, повно та
об'єктивно розглянув справу, правильно
встановив обставини, наданим доказам
дав правильну правову оцінку і прийшов
до обґрунтованого висновку про
задоволення вимог позивача.

З матеріалів справи вбачається, та
встановлено судом першої інстанції, що
податковим органом проведено
документальну позапланову невиїзну
перевірку ПП «Укрхарчпросировича» з
питань правильності обчислення та
своєчасності внесення до бюджету сум
податку на прибуток та податку на
додану вартість по взаємовідносинам з
ТОВ «ГМФ», за липень 2011 року, за
результатами якої складено акт від
29.08.2012 року №351/22-2/33587166.

Перевіркою встановлено порушення
позивачем підпункту 139.1.9 пункту 139.1
статті 139 Податкового кодексу України,
в результаті чого занижено податок на
прибуток за ІІІ квартал 2011 року у
розмірі 41 591,61 грн. та пункту 198.6 статті
198 Податкового кодексу України, в
результаті чого завищено суму
податкового кредиту за липень 2011 року
на 36 166,67 грн..

Зазначені вище обставини слугували
підставою для прийняття спірних
податкових повідомлень-рішень від
12.09.2012 року:

- №, яким позивачу визначено
податкове зобов'язання з податку на
прибуток підприємств у сумі 41 591,00 грн.,
у тому числі за основним платежем - 41
591,00 грн., за штрафними (фінансовими)
санкціями - 0,00 грн.;

- №, яким позивачу визначено
податкове зобов'язання з податку на
додану вартість на 45 208,33 грн., в тому
числі за основним платежем - 36 166,67 грн.,
за штрафними (фінансовими) санкціями - 9
041,66 грн..

Вирішуючи питання щодо правомірності
податкових повідомлень-рішень колегія
суддів зважає на наступні обставини
справи.

В обґрунтування своєї апеляційної
скарги апелянт посилається на те, що
реальність проведення господарських
операцій між позивачем та його
контрагентом не підтверджується, а
тому укладена угода не створює
реальних наслідків.

Даний висновок апелянтом мотивований
тим, що Бориспільською ОДПІ від ДПІ у
Шевченківському районі м. Києва
отримано Акт № 2268/23-04/34486030 від 27.10.2011
року про результати документальної
невиїзної перевірки ТОВ «ГМФ» () з питань правильності
нарахування податкових зобов'язань та
податкового кредиту за період з 01.05.2011
року - 30.09.2011 року, відповідно до якого
за результатами аналізу документів,
які є в обліковій справі підприємства,
даних податкової звітності
встановлено відсутність трудових
ресурсів, податкова звітність не
подавалась, загальна чисельність
працюючих 1 особа, відсутність
виробничого обладнання, транспортних
засобів та торгівельного обладнання,
основні засоби у ТОВ «ГМФ» відсутні,
підприємство за податковою адресою не
знаходиться. Крім того, надано висновок
і копію пояснення директора та
засновника ТОВ «ГМФ» Льовкіна М.М. про
непричетність до діяльності
підприємства ТОВ «ГМФ» код за .

Слід одразу зауважити, що питання
правильності відображення платником в
обліку проведених господарських
операцій досліджуються податковим
органом при проведенні податкової
перевірки платника з дослідженням
фінансово-господарських документів,
пов'язаних з нарахуванням і сплатою
податку.

З матеріалів справи слідує, що у 2011 році
між позивачем та ТОВ «ГМФ» укладено
договір поставки емульгатора.

Виконання правочину підтверджується
податковими і видатковими накладними,
а факт перерахування коштів рахунками
та платіжними дорученнями.

Суми сплаченого позивачем податку на
додану вартість у складі ціни
придбаного у ТОВ «ГМФ» товару включено
до податкового кредиту за липень 2011
року.

Суми здійснених позивачем витрат
включені до складу валових витрат за
ІІІ квартал 2011 року.

Підпункт 14.1.27 пункту 14.1 статті 14
Податкового кодексу України визначає
витрати як суму будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних для провадження
господарської діяльності платника
податку, в результаті яких
відбувається зменшення економічних
вигод у вигляді вибуття активів або
збільшення зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Відповідно до пункту 138.2 статті 138
Податкового кодексу України визначено,
що витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Витрати, що формують собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг, крім нерозподільних
постійних загальновиробничих витрат,
які включаються до складу собівартості
реалізованої продукції в періоді їх
виникнення, визнаються витратами того
звітного періоду, в якому визнано
доходи від реалізації таких товарів,
виконаних робіт, наданих послуг (п. 138.4
ст. 138 ПК України).

Виходячи з приписів пункту 138.5 статті 138
Податкового кодексу України, інші
витрати визнаються витратами того
звітного періоду, в якому вони були
здійснені, згідно з правилами ведення
бухгалтерського обліку.

У відповідності до вимог п. 138.6 ст. 138
Податкового кодексу України
собівартість придбаних та
реалізованих товарів формується
відповідно до ціни їх придбання з
урахуванням ввізного мита і витрат на
доставку та доведення до стану,
придатного для продажу.

Підпункт 139.1.9 пункту 139.1 статті 139
Податкового кодексу України
встановлює, не включаються до складу
витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Правовий аналіз зазначених положень
вказує на те, що визначальною умовою
правомірності формування витрат, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, є їх здійснення для
провадження господарської діяльності
платника податку та підтвердження
розрахунковими, платіжними та
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку.

На підтвердження здійснення
господарських операцій між ПП
«Укрхарчопросировина» та ТОВ «ГМФ» в
матеріалах справи наявні копії
видаткової накладної від 28.07.2011 року
№174, податкової накладної від 28.07.2011 №
351, рахунку на оплату від 28.07.2011 року №174,
товарно-транспортна накладна серії АА
№ 80711 відповідно до якої
автопідприємство ТОВ «Барел - 99»
здійснило перевезення товару -
емульгатор на замовлення ТОВ «ГМФ».

Згідно виписки з Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців станом на 29.01.2013 року,
основним видом діяльності ПП
«Укрхарчопромсировина» є
неспеціалізована оптова торгівля
продуктами харчування, напоями і
тютюновими виробами.

Позивач придбавав емульгатор у ТОВ
«ГМФ» з метою виробництва
стабілізатору Айс 5 і подальшого
продажу готової продукції
підприємствам-покупцям.

В матеріалах справи наявні копія
паспорту на установку для змішування
сухих харчових компонентів марка
Я5-ОМП.ПС, копія картки рахунку про
надходження емульгатора від ТОВ «ГМФ»,
копії технічних умов ТУ У 15.8-1-2001
«Суміші для виробництва
стабілізаторів і емульгаторів «Айс»
для виробництва морозива» погоджених
Міністерством охорони здоров'я
України, копія технологічної
інструкції на виготовлення сумішей
стабілізаторів і емульгаторів «Айс»
для виробництва морозива, копія
висновку державної
санітарно-епідеміологічної експертизи
від 13.12.2010 року № 05.03.02-04/98522, копію
сертифікату відповідності Серії ВВ №
211663 з терміном дії з 06.04.2010 року до 05.04.2012
року, копія сертифікату відповідності
Серії ВВ з терміном дії з 06.04.2012 року по
04.04.2013 року.

З наявних у справі первинних
документів, підтверджено реалізацію
виготовленої продукції ТОВ фірма
«Мушктер», ПГО АПВТ «Фірма Ласка», «Айс
Запоріжжя».

Судом першої інстанції досліджено
дійсність та реальність укладених
договорів на підставі норм Конституції
України, Господарського кодексу
України, Цивільного кодексу України,
Податкового кодексу України та з
урахуванням Постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 06.11.2009
року, дійшов обґрунтованого висновку
про безпідставність твердження
апелянта про недійсність договорів між
позивачем та його контрагентами,
оскільки в матеріалах справи відсутні
судові рішення про визнання договорів
недійсними у зв'язку з порушенням
приписів ст. 203 ЦК (ч. 1 ст. 215 ЦК) або
недійсними у зв'язку з їх фіктивністю
(ст. 234 ЦК), або визнання договорів
недійсними у зв'язку з порушенням
інтересів держави та моральних засад
суспільства (ч. 3 ст. 228 ЦК), або визнання
недійсними господарських зобов'язань
(ст. 207 ГК).

З огляду на викладене, а також
враховуючи той факт, що інших доказів
та обґрунтувань крім зазначених
висновків акту перевірки та
спростування реальності укладених
угод відповідачем не надано, колегія
суддів дійшов висновку про те, що
господарські операції між позивачем та
контрагентами мали реальний характер,
а правочини були безпідставно визнанні
відповідачем нікчемними.

Згідно листа Вищого адміністративного
суду України від 02 червня 2011 року
№742/11/13-11, з метою встановлення факту
здійснення господарської операції,
формування витрат для цілей визначення
об'єкта оподаткування податком на
прибуток або податкового кредиту з
податку на додану вартість судам
належить з'ясовувати, зокрема, такі
обставини: рух активів у процесі
здійснення господарської операції;
установлення спеціальної податкової
правосуб'єктності учасників
господарської операції та
установлення зв'язку між фактом
придбання товарів (послуг),
спорудженням основних фондів, імпортом
товарів (послуг), понесенням інших
витрат і господарською діяльністю
платника податку.

Згідно з пп. 14.1.36. Податкового кодексу
України, господарська діяльність -
діяльність особи, пов'язана з
виробництвом (виготовленням) та/або
реалізацією товарів, виконанням
робіт, наданням послуг, спрямована на
отримання доходу і проводиться такою
особою самостійно та / або через свої
відокремлені підрозділи.

Згідно з пп. 14.1.156 п. 14.1 ст. 14 Податкового
кодексу України, податкове
зобов'язання - сума коштів, яку платник
податків, у тому числі податковий
агент, повинен сплатити до
відповідного бюджету як податок або
збір на підставі, в порядку та строки,
визначені податковим законодавством (у
тому числі сума коштів, визначена
платником податків у податковому
векселі та не сплачена в установлений
законом строк).

Відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14
Податкового кодексу України,
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Згідно з п. 198.1 ст. 198 Податкового
кодексу України, право на віднесення
сум податку до податкового кредиту
виникає у разі здійснення операцій з: -
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну

територію України) та послуг; -
придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності); -
отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України; - ввезення
необоротних активів на митну територію
України за договорами оперативного або
фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку
до податкового кредиту, згідно з п. 198.2
ст. 198 Податкового кодексу України,
вважається: дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 Податкового
кодексу України, податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Вищевикладені положення свідчать, що
до податкового кредиту відносяться
суми податку на додану вартість,
сплачені за наслідками господарської
операції з придбанням товарів, що
фактично мала місце, в результаті якої
платник податку використовує придбані
товари у власній господарській
діяльності.

Пунктом 198.6 ст. 198 Податкового кодексу
України, зазначено, що не відносяться
до податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Податкова накладна є водночас звітним
податковим і розрахунковим документом,
який, при умові його належного
оформлення, є підставою для включення
до податкового кредиту сум податку на
додану вартість, сплачених у ціні
товару (послуг).

Суми податку на додану вартість
віднесені позивачем до податкового
кредиту при здійсненні операцій з
поставки товару підтверджено
податковими накладними.

Факт отримання позивачем товару за
укладеним договором підтверджено
відповідними первинними документами,
які оформлені належним чином
відповідно до вимог ст.201 Податкового
кодексу України, який був використаний
у власній господарській діяльності
позивача, та досліджено судом першої
інстанції в повному обсязі.

Контрагенти позивача на момент
здійснення правочинів були
зареєстровані як платники податку на
додану вартість.

Згідно листа Вищого адміністративного
суду України від 02.06.2011 року № 742/11/13-11,
витрати для визначення податкового
кредиту для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на додану
вартість мають бути фактично здійснені
і підтверджені належним чином
складеними первинними документами, що
відображають реальність господарської
операції, яка є підставою для
формування податкового обліку
платника податків.

Відповідачем не було надано доказів
наявності вироку суду відносно
контрагентів за ознаками злочину,
передбаченого ч. 2 ст. 205 КК України
(фіктивне підприємництво), а договори,
укладені позивачем з контрагентами до
теперішнього часу у судовому порядку
не визнано недійсними.

Колегія суддів не може не зауважити, що
позивач як покупець, не може нести
відповідальність ні за несплату
податків продавцями, ні за можливу
недостовірність відомостей про них,
наведених у Єдиному державному реєстрі
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців, за умови
необізнаності щодо неї. Крім того,
порушення контрагентами податкової
дисципліни, не можуть бути підставою
для обмеження права покупця на
податковий кредит за умови реальності
господарської операції.

Якщо контрагент не виконав свого
зобов'язання щодо сплати податку до
бюджету, це тягне відповідальність та
негативні наслідки саме щодо цієї
особи. Зазначена обставина не є
підставою для позбавленню платника
податку права на відшкодування податку
на додану вартість у разі, якщо
останній виконав усі передбачені
законом умови щодо отримання такого
відшкодування та має всі документальні
підтвердження розміру свого
податкового кредиту. Аналогічна
правова позиція викладена в ухвалах
Вищого адміністративного суду України
від 02.03.2009 року по справі № К-21781/07 та від
06.11.2007 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідачем не доведено
обґрунтованість і законність
прийнятих спірних податкових
повідомлень-рішень.

Суд першої інстанції вірно застосував
норми матеріального права, правову
позицію з приводу яких аргументовано
виклав в мотивувальній частині
оскаржуваного відповідачем рішення.

Доводи апеляційної скарги не дають
підстав для висновку, що судом першої
інстанції при розгляді справи допущені
порушення норм матеріального чи
процесуального права.

Оскаржуване судове рішення ухвалено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Керуючись ст.ст. 158, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206,
212, 254, КАС України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача
Бориспільської об'єднаної державної
податкової інспекції Київської
області - залишити без задоволення.

Постанову Київського окружного
адміністративного суду від 28 лютого
2013 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, та може бути оскаржена до
Вищого адміністративного суду України
в порядку та строки передбаченні ст. 212
КАС України.

Повний текст ухвали суду виготовлено
24.07.2014 року.

Головуючий суддя:
Бистрик Г.М.

Судді:
Карпушова О.В.

Оксененко О.М.

Головуючий суддя
Бистрик Г.М.

Судді:
Карпушова О.В.

Оксененко О.М.