Справа № 2а-3403/12/1470
Суддя: Донець О.Є.
Дата ухвалення: 2014-08-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 серпня 2014 року
м. Київ К/800/32761/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого
Донця О.Є.,

суддів:
Кравцова О.В.,

Розваляєвої Т.С.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
фінансової інспекції в Миколаївській
області на постанову Миколаївського
окружного адміністративного суду від
15.08.2012 року та ухвалу Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 23.05.2013 року у справі за позовом
Державної фінансової інспекції в
Миколаївській області до
Кривоозерської селищної ради про
зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и л а:

У червні 2012 року Державна фінансова
інспекція в Миколаївській області
звернулася до Миколаївського
окружного адміністративного суду з
позовом до Кривоозерської селищної
ради про зобов'язання вчинити певні
дії.

Постановою Миколаївського окружного
адміністративного суду від 15.08.2012 року
у задоволенні позовних вимог Державній
фінансовій інспекції в Миколаївській
області було відмовлено.

Ухвалою Одеського апеляційного
адміністративного суду від 23.05.2013 року
апеляційну скаргу Державної
фінансової інспекції в Миколаївській
області було залишено без задоволення,
а постанову Миколаївського окружного
адміністративного суду від 15.08.2012 року -
без змін.

У касаційній скарзі Державна фінансова
інспекція в Миколаївській області, не
погоджуючись з даними рішеннями,
посилаючись на допущені судами
порушення норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати постанову Миколаївського
окружного адміністративного суду від
15.08.2012 року та ухвалу Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 23.05.2013 року, а справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга Державної фінансової інспекції
в Миколаївській області задоволенню не
підлягає, оскільки рішення судів
першої та апеляційної інстанцій
постановлено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
правова оцінка обставинам у справі
дана вірно, а доводи касаційної скарги
є необґрунтованими і не надають
підстав, які передбачені статтями 225 - 229
Кодексу адміністративного судочинства
України для зміни чи скасування
судових рішень.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що у жовтні 2010 року
Контрольно-ревізійним відділом в
Березнегуватському районі
Миколаївської області проведена
позапланова виїзна ревізія
фінансово-господарської діяльності
Кривоозерської селищної ради за період
з 01.03.2002 року по 01.10.2010 року. За
результатами перевірки складено акт
від 18.10.2010 року № 05-24/10. В акті перевірки
зазначено, що суцільною ревізією
повноти сплати орендної плати за землю
за наявними в селищній раді договорами
оренди встановлено, що в порушення
статті 21 Закону України «Про оренду
землі» при укладанні договорів не
виконано умови щодо встановлення
річної орендної плати за земельні
ділянки в трикратному розмірі
земельного податку, що, в свою чергу,
потягло недоотримання коштів.

На підставі акту ревізії від 18.10.2010 року
№ 05-24/10 Контрольно-ревізійним відділом
в Березнегуватському районі 29.10.2010р.
прийнято вимогу про усунення порушень
№ 05-14/764, пунктом 2 якої вимагалося
переукласти угоди на оренду земельних
ділянок та провести
претензійно-позовну роботу з
орендарями для відшкодування втрат
бюджету в 2009 році на загальну суму 465,95
тис. грн. В іншому випадку звернутися до
суду з позовом про відшкодування
орендарями втрат бюджету.

Відповідно до статті 2 Закону України
«Про державну контрольно-ревізійну
службу в Україні», головним завданням
державної контрольно-ревізійної
служби є здійснення державного
фінансового контролю за використанням
і збереженням державних фінансових
ресурсів, необоротних та інших активів,
правильністю визначення потреби в
бюджетних коштах та взяття зобов'язань,
ефективним використанням коштів і
майна, станом і достовірністю
бухгалтерського обліку і фінансової
звітності в міністерствах та інших
органах виконавчої влади, в державних
фондах, у бюджетних установах і у
суб'єктів господарювання державного
сектору економіки, а також на
підприємствах і в організаціях, які
отримують (отримували в періоді, який
перевіряється) кошти з бюджетів усіх
рівнів та державних фондів або
використовують (використовували у
періоді, який перевіряється) державне
чи комунальне майно, виконанням
місцевих бюджетів, розроблення
пропозицій щодо усунення виявлених
недоліків і порушень та запобігання їм
у подальшому.

Згідно із статтею 10 Закону України «Про
державну контрольно-ревізійну службу в
Україні», Головному
контрольно-ревізійному управлінню
України, контрольно-ревізійним
управлінням в Республіці Крим,
областях, містах Києві і Севастополі,
контрольно-ревізійним підрозділам
(відділам, групам) у районах, містах і
районах у містах надається право,
зокрема:

- перевіряти у підконтрольних
установах грошові та бухгалтерські
документи, звіти, кошториси й інші
документи, що підтверджують
надходження і витрачання коштів та
матеріальних цінностей, проводити
перевірки фактичної наявності
цінностей (грошових сум, цінних
паперів, сировини, матеріалів, готової
продукції, устаткування тощо);

- пред'являти керівникам та іншим
службовим особам підконтрольних
установ, що ревізуються, вимоги щодо
усунення виявлених порушень
законодавства з питань збереження і
використання державної власності та
фінансів;

- ставити перед відповідними органами
питання про припинення бюджетного
фінансування і кредитування, якщо
отримані підприємствами, установами та
організаціями кошти і позички
використовуються з порушенням чинного
законодавства;

- у судовому порядку стягувати у дохід
держави кошти, одержані
підконтрольними установами за
незаконними угодами, без встановлених
законом підстав та з порушенням
чинного законодавства;

- звертатися до суду в інтересах
держави, якщо підконтрольною установою
не забезпечено виконання вимог щодо
усунення виявлених ревізією порушень
законодавства з питань збереження і
використання активів.

Відповідно до частини 1 статті 626
Цивільного кодексу України, договором
є домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу
України передбачено, що відповідно до
статті 6 цього Кодексу сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Згідно із частиною 3 статті 653
Цивільного кодексу України, у разі
зміни або розірвання договору
зобов'язання змінюється або
припиняється з моменту досягнення
домовленості про зміну або розірвання
договору, якщо інше не встановленого
договором чи не обумовлено характером
його зміни.

Враховуючи вищевикладене, суд першої
інстанції, з яким погодився суд
апеляційної інстанції дійшов вірного
висновку про те, що позовні вимоги в
частині зобов'язання відповідача
переукласти договори оренди земельної
ділянки не підлягають задоволенню,
оскільки укладення договору є
результатом вільного волевиявлення
сторін.

Крім того, звернення будь-якої особи, в
тому числі сторони по угоді до суду з
позовом є процесуальним правом у
адміністративному, господарському та
цивільному судочинстві, яке
ґрунтується на принципі
диспозитивності, що унеможливлює
примушення сторони по угоді до цього,
отже вимога провести
претензійно-позовну роботу з
орендарями для відшкодування втрат
бюджету в 2009 році на загальну суму 465,95
тис. грн. також є такою, що не
узгоджується із вищезазначеними
нормами права.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку про те, що
рішення судів першої та апеляційної
інстанцій є законними і не підлягають
скасуванню, оскільки суди, всебічно
перевіривши обставини справи, вирішили
спір у відповідності з нормами
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин; в
них повно відображені обставини, що
мають значення для справи, висновки
судів щодо встановлених обставин і
правові наслідки є правильними, а
доводи касаційної скарги їх не
спростовують.

Відповідно до частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Керуючись статтями 220, 2201, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Державної фінансової
інспекції в Миколаївській області -
залишити без задоволення, а постанову
Миколаївського окружного
адміністративного суду від 15.08.2012 року
та ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 23.05.2013 року
у справі за позовом Державної
фінансової інспекції в Миколаївській
області до Кривоозерської селищної
ради про зобов'язання вчинити певні дії
- без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
О.Є. Донець

О.В. Кравцов

Т.С. Розваляєва