Справа № 307/2990/14а, 2а-607/67/14
Суддя: Шинкар Т.І.
Дата ухвалення: 2014-08-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2014 року
Справа №
876/7824/14 Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Шинкар Т.І.,

суддів
Ільчишин Н.В., Святецького В.В.,

розглянувши у порядку письмового
провадження в м. Львові апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на ухвалу судді
Тячівського районного суду
Закарпатської області від 31 липня 2014
року про повернення позовної заяви в
справі за позовом ОСОБА_1 до відділу
державної виконавчої служби
Тячівського районного управління
юстиції Закарпатської області про
скасування постанови головного
державного виконавця відділу
державної виконавчої служби
Тячівського районного управління
юстиції Закарпатської області у
виконавчому провадженні №42610977 про
накладення штрафу в розмірі 340грн.,-

В С Т А Н О В И В:

31.07.2014р. ОСОБА_1 звернулася з позовом в
суд до відділу державної виконавчої
служби Тячівського районного
управління юстиції Закарпатської
області, просила скасувати постанову
головного державного виконавця
відділу державної виконавчої служби
Тячівського районного управління
юстиції Закарпатської області ОСОБА_2 у
виконавчому провадженні №42610977 від
24.07.2014р. про накладення штрафу в розмірі
340грн.

Ухвалою судді Тячівського районного
суду Закарпатської області від 31 липня
2014 року в справі №307/2990/14-а повернуто
позовну заяву в адміністративній
справі з тих підстав, що дана позовна
заява підлягає розгляду окружним
адміністративним судом.

Не погодившись з ухвалою судді суду
першої інстанції ОСОБА_1 подала
апеляційну скаргу, в якій просить
ухвалу від 31 липня 2014 року в справі
№307/2990/14-а скасувати, прийняти нову
ухвалу та направити справу в суд першої
інстанції для продовження розгляду.
Зазначає, що судом при розгляді справи
порушено норми матеріального та
процесуального права. Вважає, що
оскільки спір стосується оскарження
рішення державного виконавця про
накладення на позивача штрафу в
процесі здійснення заходів
примусового виконання рішень суду за
виконавчим листом виданим Тячівським
районним судом Закарпатської області,
тому в силу приписів ст.82 Закону
України «Про виконавче провадження»,
даний спір підсудний Тячівському
районному суду Закарпатської області.

Особи, які беруть участь у справі, в
судове засідання на виклик суду не
з'явилися, хоча належним чином
повідомленні про місце та час розгляду
справи, а тому колегія суддів вважає
можливим розглянути дану справу згідно
з п.2 ч.1 ст. 197 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи і
обговоривши доводи апеляційної скарги,
судова колегія приходить до висновку,
що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід
залишити без задоволення, а
оскаржувану ухвалу без змін з
наступних підстав.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість ухвали судді суду
першої інстанції, колегія суддів
виходить з наступного.

Згідно з ч.1 ст.6 КАС України, кожна особа
має право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до
адміністративного суду, якщо вважає, що
рішенням, дією чи бездіяльністю
суб'єкта владних повноважень порушені
її права, свободи або інтереси.

Реалізація порушеного чи оспорюваного
права відбувається шляхом пред'явлення
позову у формі позовної заяви до суду
першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.17 КАС України,
юрисдикція адміністративних судів
поширюється на правовідносини, що
виникають у зв'язку зі здійсненням
суб'єктом владних повноважень владних
управлінських функцій, а також у
зв'язку з публічним формуванням
суб'єкта владних повноважень шляхом
виборів або референдуму.

Частиною 1 статті 181 КАС України
передбачено, що учасники виконавчого
провадження (крім державного
виконавця) та особи, які залучаються до
проведення виконавчих дій, мають право
звернутися до адміністративного суду
із позовною заявою, якщо вважають, що
рішенням, дією або бездіяльністю
державного виконавця чи іншої
посадової особи державної виконавчої
служби порушено їхні права, свободи чи
інтереси, а також якщо законом не
встановлено інший порядок судового
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності таких осіб.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче
провадження» передбачено, що виконавче
провадження як завершальна стадія
судового провадження та примусове
виконання рішень інших органів
(посадових осіб) - це сукупність дій
органів і посадових осіб, визначених у
цьому Законі, що спрямовані на
примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), які
провадяться на підставах, в межах
повноважень та у спосіб, визначених
цим Законом, іншими
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до цього Закону
та інших законів, а також рішеннями, що
відповідно до цього Закону підлягають
примусовому виконанню.

Згідно п.13 ч.3 ст.11 Закону України «Про
виконавче провадження», державний
виконавець у процесі здійснення
виконавчого провадження має право
накладати стягнення у вигляді штрафу
на фізичних, юридичних та посадових
осіб у випадках, передбачених законом.

Слід зауважити, що Глава 3 Закону
України «Про виконавче провадження»
регулює загальні умови та порядок
здійснення виконавчого провадження:
відкриття, підвідомчість, строки,
відкладення, відстрочення, зупинення,
витрати, авансування, повернення
виконавчого документа, завершення,
відновлення. Главою 9 Закону
врегульовано питання захисту прав
стягувача, боржника та інших осіб у
виконавчому провадженні. Главою 10
Закону визначено відповідальність у
виконавчому провадженні.

Згідно ст.75 Закону України «Про
виконавче провадження», після
відкриття виконавчого провадження за
виконавчим документом, що зобов'язує
боржника вчинити певні дії або
утриматися від їх вчинення, державний
виконавець перевіряє виконання
рішення не пізніше ніж на наступний
день після закінчення строку,
встановленого частиною другою статті 25
цього Закону для самостійного
виконання рішення. У разі невиконання
зазначених вимог без поважних причин
державний виконавець накладає на
боржника штраф відповідно до статті 89
цього Закону і не пізніше п'яти робочих
днів з дня його накладення повторно
перевіряє стан виконання рішення.

Частиною 1 статті 82 Закону України «Про
виконавче провадження» передбачено, що
рішення, дії або бездіяльність
державного виконавця та інших
посадових осіб державної виконавчої
служби можуть бути оскаржені
стягувачем та іншими учасниками
виконавчого провадження (крім
боржника) до начальника відділу, якому
безпосередньо підпорядкований
державний виконавець, або до керівника
відповідного органу державної
виконавчої служби вищого рівня чи до
суду.

Частина 4 цієї статті визначає, що
рішення, дії чи бездіяльність
державного виконавця або іншої
посадової особи державної виконавчої
служби щодо виконання судового рішення
можуть бути оскаржені сторонами до
суду, який видав виконавчий документ, а
іншими учасниками виконавчого
провадження та особами, які
залучаються до проведення виконавчих
дій, - до відповідного
адміністративного суду в порядку,
передбаченому законом.

Як це передбачено ст.89 Закону України
«Про виконавче провадження» Глави 10
«Відповідальність у виконавчому
провадженні», у разі невиконання без
поважних причин у встановлений
державним виконавцем строк рішення, що
зобов'язує боржника виконати певні дії,
та рішення про поновлення на роботі
державний виконавець виносить
постанову про накладення штрафу на
боржника - фізичну особу від десяти до
двадцяти неоподатковуваних мінімумів
доходів громадян; на посадових осіб -
від двадцяти до сорока
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян; на боржника - юридичну особу -
від сорока до шістдесяти
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян та встановлює новий строк
виконання.

За змістом пункту 7 частини 2 статті 17
Закону України «Про виконавче
провадження» постанови державного
виконавця про накладення штрафу є
виконавчими документами. Якщо
виконавче провадження закінчено, а
штраф не стягнуто, постанова
виділяється в окреме провадження і
підлягає виконанню в загальному
порядку.

Аналіз вищевикладених вимог Закону дає
можливість дійти висновку, що
законодавець розмежовує порядок
оскарження рішень, дії або
бездіяльність державного виконавця та
інших посадових осіб державної
виконавчої служби та рішення, дії чи
бездіяльність державного виконавця
або іншої посадової особи державної
виконавчої служби щодо виконання
судового рішення.

Колегія суддів звертає увагу, що
постанови державного виконавця про
накладення штрафу належать до видів
відповідальності за невиконання
рішення самостійно та за невиконання
без поважних причин рішення, що
зобов'язує боржника вчинити певні дії.

Отже, накладення штрафу не можна
вважати дією, що вчиняється саме на
виконання судового рішення згідно
виконавчого документа.

Прийнята державним виконавцем
постанова про накладення штрафу на
боржника, не виконана самостійно, є
підставою для її примусового
виконання.

Як це вказано в п.6 Постанови Пленуму
Вищого адміністративного суду України
від 13 грудня 2010 року №3 «Про практику
застосування адміністративними судами
законодавства у справах з приводу
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності державної виконавчої
служби» з наступними змінами, судам
необхідно враховувати, що юрисдикція
адміністративних судів поширюється на
справи з приводу оскарження постанов
державного виконавця про накладення
штрафу, прийнятого у виконавчих
провадженнях щодо примусового
виконання усіх виконавчих документів
незалежно від того, яким органом, у тому
числі судом якої юрисдикції, вони
видані.

Предметом оскарження в даній справі є
постанова державного виконавця про
накладення штрафу в розмірі 340,00грн. за
невиконання рішення суду щодо
примусового виконання виконавчого
листа, виданого Тячівським районним
судом Закарпатської області щодо
зобов’язання апелянта знести та
перенести стіну будівлі надвірної
споруди, яка в силу приписів п.7 ч.2 ст.17
Закону України «Про виконавче
провадження» є виконавчим документом.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 КАС України
окружним адміністративним судам
підсудні адміністративні справи в яких
однією зі сторін є орган державної
влади, інший державний орган, орган
влади Автономної Республіки Крим,
обласна рада, Київська,
Севастопольська міська рада, їх
посадова чи службова особа, крім
випадків, передбачених цим Кодексом, та
крім справ щодо їх рішень, дій чи
бездіяльності у справах про
адміністративні проступки та справ,
які підсудні місцевим загальним судам
як адміністративним судам.

Відповідач у справі належать до числа
осіб, визначених частиною 2 статті 18 КАС
України, а тому з врахуванням вимог
чинного законодавства, Постанови
Пленуму Вищого адміністративного суду
України від 13 грудня 2010 року №3 та
предмета спору, позовні вимоги
підсудні окружному адміністративному
суду.

Згідно ст.200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду першої
інстанції без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що суддя суду
першої інстанції ухвалив законне та
обґрунтоване судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду, а тому підстави для
скасування ухвали відсутні.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 197, 199, 200, 205, 206, 212,
254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення, а ухвалу судді
Тячівського районного суду
Закарпатської області від 31 липня 2014
року про повернення позовної заяви в
справі №307/2990/14-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, що беруть участь у справі, та
може бути оскаржена протягом двадцяти
днів шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя
Т.І. Шинкар

Судді
Н.В. Ільчишин

ОСОБА_3