Справа № 804/8209/14
Суддя: Рябчук Олена Сергіївна
Дата ухвалення: 2014-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ
27 червня 2014 р. Справа № 804/8209/14
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд у складі:
головуючого суддіРябчук О.С. при
секретаріСкупейко І.М. за участю:
представника позивача представника
відповідача ОСОБА_3 Шевченко А.І.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Дніпропетровську
адміністративну справу за
адміністративним позовом Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_5 до Державної
податкової інспекції у Ленінському
районі м.Дніпропетровська Головного
Управління Міндоходів у
Дніпропетровській області про
скасування податкового
повідомлення-рішення, -
11 червня 2014 р. до Дніпропетровського
окружного адміністративного суду
звернулась фізична особа-підприємець
ОСОБА_5 (далі - позивач) з
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції у Ленінському
районі м. Дніпропетровська Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області (далі -
відповідач) з вимогами про скасування
податкового повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
Ленінському районі м. Дніпропетровська
Головного управління Міндоходів у
02.06.2014 р. про нарахування суми грошового
зобов'язання по податку на додану
вартість в розмірі 417 000,00 грн., в тому
числі за основним платежем - 278 000,00 грн.,
та штрафними (фінансовими) санкціями -
Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримала,
просила суд задовольнити позов в
повному обсязі. В обґрунтування
позовних вимог зазначила наступне.
Позивач виконав усі передбачені
законом умови щодо формування
податкового кредиту та має всі
документальні підтвердження розміру
податкового кредиту. Порушення
законодавства обґрунтовані
відповідачем наявністю порушень в діях
контрагента позивача. Складення за
один день кількох податкових накладних
не є порушенням податкового
законодавства, не заперечується жодною
нормою податкового кодексу та є правом
підприємства. Податкові накладні
свідчать про факт оплати товару, який
був перевезений одним транспортом.
Податковим органом не доведено, що
господарські операції, здійснені
позивачем, не мали реального характеру.
Враховуючи наведене, податкове
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у Ленінському
районі м. Дніпропетровська Головного
управління Міндоходів у
02.06.2014 р. суперечить вимогам чинного
законодавства та підлягає скасуванню.
Представник відповідача в судовому
засіданні проти позовних вимог
заперечувала, просила в задоволенні
позову відмовити. В обґрунтування
своєї позиції зазначила наступне. За
результатами проведеної перевірки
було встановлено, що позивачем
здійснені господарські операції, котрі
мали основною метою та спрямовані на
зменшення бази оподаткування. Такий
висновок зроблений відповідачем на
підставі матеріалів перевірки
контрагента позивача - ПП ТД «Омега-С»,
складених іншим податковим органом, а
саме, акту про неможливість проведення
зустрічної звірки. Крім того, позивачу
контрагентом при наявності однієї
товарно-транспортної накладної
виписано кілька податкових накладних
за один день, в яких сума податку на
додану вартість не перевищує 10 тисяч
гривень. В зв'язку з наведеним,
оскаржуване податкове
повідомлення-рішення є правомірним,
винесеним у відповідності до вимог
чинного законодавства.
Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача, представника відповідача,
суд приходить до наступного висновку.
Фізична особа-підприємець ОСОБА_5
зареєстрований30.09.1996 р.,включений до
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб-підприємців,індивідуальний
податковий номер НОМЕР_2 та перебуває
на обліку в Державній податковій
інспекції у Ленінському районі м.
Дніпропетровська Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
25.04.2014 р. Державною податковою
інспекцією інспекції у Ленінському
районі м. Дніпропетровська Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області проведено
документальну позапланову невиїзну
перевірку фізичної особи-підприємця
ОСОБА_5 з питань дотримання вимог
податкового та іншого законодавства
щодо правильності та обґрунтованості
формування податкового кредиту по
взаємовідносинам з ПП ТД «Омега-С» за
період грудень 2012 р., лютий, серпень 2013
За результатами перевірки складено акт
№ 560/04-67-17-09/НОМЕР_2 від 06.05.2014 р.
Відповідно до акту перевірки видами
діяльності фізичної особи-підприємця
ОСОБА_5, зокрема, є: 15.41.0 виробництво
нерафінованих олії та жирів; 15.51.0
перероблення молока та виробництво
сиру; 51.33.0 оптова торгівля молочними
продуктами, яйцями, олією, тваринним
Перевіркою встановлені наступні
порушення, допущені фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_5:
- наявність ознак відсутності факту
реального здійснення господарських
операцій з ПП ТД «Омега-С» в грудні 2012
р., лютому, серпні 2013 р.;
- п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 201.1.1 п. 201.1 ст.
201 Податкового кодексу України, п. 3 ст. 5,
п. 1 ст. 7 Господарського кодексу
України, в результаті чого
донараховано податку на додану
вартість у сумі 278 000,00 грн.
В акті перевірки зазначено про
наявність документів
фінансово-господарської діяльності
Порушення законодавства позивачем
обґрунтовані в акті перевірки
Фізична особа-підприємець ОСОБА_5 в
перевіряємий період мала господарські
взаємовідносини з ПП ТД «Омега-С», щодо
якого актом про неможливість
проведення зустрічної звірки,
складеним іншим податковим органом, не
підтверджено реальність здійснення
господарських операцій з
контрагентами-постачальниками за
період з 01.01.2011 р. по 31.12.2013 р. та їх
подальшої реалізації
підприємствам-покупцям.
Крім того, актом перевірки встановлено,
що поставки товару згідно
товарно-транспортної накладної
розбиті на кілька накладних, в яких
сума податку на додану вартість не
перевищує 10 000,00 грн. Вказане порушення
встановлено щодо поставок згідно з
товарно-транспортними накладними від
24.12.2012 р. № 301155, від 07.02.2013 р. № 782, від
30.08.2013 р. № 783.
На підставі акту № 560/04-67-17-09/НОМЕР_2 від
06.05.2014 р. Державною податковою
інспекцією у Ленінському районі м.
Дніпропетровська Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області винесено податкове
Позивачем в обґрунтування позовних
вимог надано копії наступних
документів: договорів; податкових
накладних, видаткових накладних;
товарно-транспортних накладних; акту
звірки взаємних розрахунків;
банківських виписок; ветеринарних
свідоцтв; експертних висновків;
санітарно-епідеміологічної
експертизи; декларацій виробника;
сертифікатів відповідності;
протоколів випробувань; накладних на
передачу сировини; актів витрат
сировини та матеріалів; накладних на
передачу готової продукції.
Відповідно до п. 41.1 ст. 41 Податкового
кодексу України контролюючими
органами є органи доходів і зборів -
центральний орган виконавчої влади, що
забезпечує формування єдиної
державної податкової, державної митної
політики в частині адміністрування
податків і зборів, митних платежів та
реалізує державну податкову, державну
митну політику, забезпечує формування
та реалізацію державної політики з
адміністрування єдиного внеску,
забезпечує формування та реалізацію
державної політики у сфері боротьби з
правопорушеннями при застосуванні
податкового та митного законодавства,
а також законодавства з питань сплати
єдиного внеску (далі - центральний
орган виконавчої влади, що забезпечує
формування та реалізує державну
податкову і митну політику), його
територіальні органи.
Згідно до п. 75.1 ст. 75 Податкового
кодексу України органи державної
податкової служби мають право
проводити камеральні, документальні
(планові або позапланові; виїзні або
невиїзні) та фактичні перевірки.
Згідно пп. 83.1.1.-83.1.6 п. 83.1. ст. 83
Податкового кодексу України для
посадових осіб органів державної
податкової служби під час проведення
перевірок підставами для висновків є:
документи, визначені цим Кодексом;
податкова інформація; експертні
висновки; судові
рішення;іншіматеріали, отримані в
порядку та у спосіб, передбачені цим
Кодексом абоіншими законами, контроль
за дотриманням яких покладений на
органи державної податкової служби.

Відповідно до п.п. 44.1, 44.6 ст. 44
Податкового кодексу України для цілей
оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється
формування показників податкової
звітності, митних декларацій на
підставі даних, не підтверджених
документами, що визначені абзацом
першим цього пункту.

У разі якщо до закінчення перевірки або
у терміни, визначені в абзаці другому
пункту 44.7 цієї статті платник податків
не надає посадовим особам
контролюючого органу, які проводять
перевірку, документи (незалежно від
причин такого ненадання, крім випадків
виїмки документів або іншого вилучення
правоохоронними органами), що
підтверджують показники, відображені
таким платником податків у податковій
звітності, вважається, що такі
документи були відсутні у такого
платника податків на час складення
такої звітності.

Якщо платник податків після закінчення
перевірки та до прийняття рішення
контролюючим органом за результатами
такої перевірки надає документи, що
підтверджують показники, відображені
таким платником податків у податковій
звітності, не надані під час перевірки
(у випадках, передбачених абзацами
другим і четвертим пункту 44.7
цієїстатті), такі документи повинні
бути враховані контролюючим органом
під час розгляду ним питання про
прийняття рішення.

Згідно до п. 185.1 ст. 185 Податкового
кодексу України об'єктом оподаткування
є операції платників податку з:а)
постачання товарів, місцепостачання
яких розташоване на митній території
України, відповідно до статті 186 цього
Кодексу, у тому числі операції з
передачі права власності на
об'єктизаставипозичальнику
(кредитору), на товари, що передаються
на умовах товарного кредиту, а також з
передачі об'єкта фінансовоголізингу в
користування
лізингоотримувачу/орендарю; б)
постачання послуг, місцепостачання
яких розташоване на митній території
України, відповідно до статті 186 цього
Кодексу; в) ввезення товарів на митну
територію України; г) вивезення товарів
за межі митної території України; е)
постачання послуг з міжнародних
перевезень пасажирів і багажу та
вантажів залізничним, автомобільним,
морським і річковим та авіаційним
транспортом.

Відповідно до пп. 14.1.181 п.14.1 ст.14
Податкового кодексу України
податковий кредит - це сума, на яку
платник податку на додану вартість має
право зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Згідно п.п. 198.1., 198.2. ст. 198 Податкового
кодексу України право на віднесення
сумм податку до податкового кредиту
виникає у разі здійснення операцій з: а)
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг; б)
придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротнихактивів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територіюУкраїни (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності); в)
отримання послуг, наданих нерезидентом
на митній території України, та в разі
отримання послуг, місцем постачання
яких є митн атериторія України; г)
ввезення необоротних активів на митну
територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сумм податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.

Згідно п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської
діяльностіплатникаподатку; придбанням
(будівництвом, спорудженням) основних
фондів (основних засобів, у тому
числі інших необоротних матеріальних
активів та незавершених капітальних
інвестицій у необоротні капітальні
активи), у тому числі при їх імпорті,
з метою подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такітовари/послуги та основніфонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а такожвід того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Не відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу).

У разі якщо на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку, які
попередньо віднесені до податкового
кредиту, залишаються не підтвердженими
зазначеними цим пунктом документами,
платник податку несе відповідальність
відповідно до закону.

Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно до ч. 1 ст. 204 Цивільного кодексу
України правочин є правомірним, якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостоюстатті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 228 Цивільного
кодексу України правочин вважається
таким, що порушує публічний порядок,
якщо він був спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний
порядок, є нікчемним.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського
кодексу України господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в час.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму
Верховного Суду України 9 від 06.11.2009
р.:«вимога про встановлення
нікчемності правочину підлягає
розгляду в разі наявності відповідного
спору. Такий позов може пред'являтися
окремо, без застосування наслідків
недійсності нікчемного правочину. У
цьому разі в резолютивній частині
судового рішення суд вказує про
нікчемність правочину або відмову в
цьому.

Вимога про застосування наслідків
недійсності правочину може бути
заявлена як одночасно з вимогою про
визнання оспорюваного правочину
недійсним, так і у вигляді самостійної
вимоги в разі нікчемності правочину
та наявності рішення суду про
визнання правочину недійсним.
Наслідком визнання правочину
(договору) недійсним не може бути його
розірвання, оскільки це взаємовиключні
вимоги.

Якщо позивач посилається на
нікчемність правочину для
обґрунтування іншої заявленої вимоги,
суд не вправі посилатися на
відсутність судового рішення про
встановлення нікчемності правочину, а
повинен дати оцінку таким доводам
позивача.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК
вимога про визнання оспорюваного
правочину недійсним та про
застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину може бути
заявлена як однією зі сторін
правочину, так і іншою заінтересованою
особою, права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» N 996-XIV від 16.07.1999 р.
господарська операція - дія або подія,
яка викликає зміни в структурі активів
та зобов'язань, власному капіталі
підприємства.

Згідно до ч. 2 ст. 3 вказаного Закону
України бухгалтерськийоблік є
обов'язковим видом обліку,
якийведетьсяпідприємством. Фінансова,
податкова, статистична та інші види
звітності, що використовують грошовий
вимірник, грунтуються на даних
бухгалтерського обліку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Згідно до п. 1, 3 ч. 3 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; обґрунтовано, тобто з
урахуванням обставин, що мають
значення для прийняття рішення
(вчинення дії).

Оцінюючи усі докази, досліджені судом,
у їх сукупності, суд приходить до
наступного висновку.

З акту перевірки та наданих письмових
заперечень на адміністративний позов а
також пояснень представника
відповідача в судовому засіданні
вбачається, що відповідач обґрунтовує
встановлені перевіркою порушення
наступним чином. По-перше, здійсненням
позивачем господарських
взаємовідносин з контрагентом - ПП ТД
«Омега-С», щодо якого актом про
неможливість проведення зустрічної
звірки, складеним іншим податковим
органом, не підтверджено реальність
здійснення господарських операцій з
контрагентами-постачальниками та
контрагентами-покупцями за період з
01.01.2011 р. по 31.12.2013 р.По-друге, випискою ПП
ТД «Омега-С» позивачу декількох
податкових накладних за один день, в
яких сума податку на додану вартість не
перевищує 10 000,00 грн. Згідно
товарно-транспортної накладної від
24.12.2012 р. № 301155 кількість товару складає
20 000 кг, яка відповідає сумі 810 000,00 грн.,
зазначеній у видатковій накладній від
24.12.2012 р., але контрагентом виписано на
дану господарську операцію 15
податкових накладних, в яких сума
податку на додану вартість не
перевищує 10 000,00 грн. Аналогічні факти
виявлені щодо поставок згідно з
товарно-транспортними накладними від
07.02.2013 р. № 782, від 30.08.2013 р. № 783.

В зв'язку з наведеним, податковий орган
прийшов до висновку про відсутність
факту реального здійснення
господарських операцій позивача з
наведеним в акті перевірки
контрагентом.

Судом встановлено та сторонами не
заперечується, що у фізичної
особи-підприємця ОСОБА_5наявні офісне,
складські приміщення, рахунки у банках.

На момент здійснення господарських
операцій контрагент позивача - ПП ТД
«Омега-С», був зареєстрований як
платник податку на додану вартість.

Товар, придбаний у зазначеного
контрагента, відповідає видам
господарської діяльності позивача,
вказаним в акті перевірки.

Представником позивача надано копії
первинних документів на підтвердження
реальності господарських операцій,
здійснених з ПП ТД «Омега-С». Відомості
про наявність документів
фінансово-господарської діяльності
фізичної особи-підприємця ОСОБА_5
містить,також, акт перевірки.

Норми чинного законодавства, яке
регулює порядок формування
податкового кредиту, не передбачають
позбавлення платника податків права на
формування податкового кредиту в разі
порушення його контрагентами вимог
податкового законодавства. Відповідно
до ст. 67 Конституції України кожен
зобов'язаний сплачувати податки і
збори в порядку і розмірах,
встановлених законом. Згідно ст. 61
Конституції України юридична
відповідальність особи має
індивідуальний характер.

Відповідно до положень ст. 204
Цивільного кодексу України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Головною підставою вважати правочин
нікчемним являється його недійсність,
встановлена законом.

В розглядуваній справі, як вже
зазначалося, нікчемність правочину
встановлена в акті перевірки платника
податків, складеному податковим
органом за наслідками проведеної
перевірки. При цьому, акт перевірки є
засобом документування дій посадової
особи контролюючого органу під час
проведення перевірки і містить
суб'єктивні висновки такої особи щодо
наявності допущених платником податку
порушень.

З аналізу положень постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р.
вбачається, що навіть за наявності
ознак нікчемності правочину податкові
органи мають право лише звертатися до
судів з позовами про стягнення в дохід
держави коштів, отриманих на підставі
нікчемних правочинів.

Відповідно до пп. 41.1.1. п. 41.1. ст. 41
Податкового кодексу України органи
державної податкової служби є
контролюючими органами щодо податків,
які справляються до бюджетів та
державних цільових фондів.

При цьому положеннями Податкового
кодексу України не передбачено право
податкового органу самостійно, в
позасудовому порядку, визнавати
нікчемними правочини, укладені
платниками податків.

У складі цивільного правопорушення,
передбаченого ст. 228 Цивільного кодексу
України міститься обов'язкова ознака -
специфічна мета - порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Наявність мети, включеної до складу
правопорушення, підлягає обов'язковому
доведенню.

Мета юридичної особи має бути доведена
через мету відповідного керівника -
фізичної особи, яка на момент укладання
угоди виконувала представницькі
функції за статутом (положенням) або за
довіреністю. Наявність мети зазначеної
в диспозиції ст. 228 Цивільного кодексу
України у фізичної особи тягне
кримінальну відповідальність за
відповідними статтями Кримінального
кодексу України за скоєний злочин,
замах на злочин або готування до
злочину. Такі обставини можуть бути
доведені лише обвинувальним вироком.

Відповідачем не надано доказів
порушення конституційних прав чи
свобод людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави,
територіальної громади, незаконного
володіння ним внаслідок укладання та
виконання позивачем та контрагентом
позивача правочинів.

Таким чином, відповідачем не доведено
наявності мети, завідомо суперечної
інтересам держави і суспільства, а
також існування умислу у позивача чи
його контрагента, як обов'язкової
ознаки для визнання правочину
недійсним та застосування
адміністративно-господарських
санкцій. Хоча факт порушення
публічного порядку повинен бути
доведеним певними засобами
доказування.

Відповідачем також не було
обґрунтовано належним чином і доведено
у встановленому законом порядку, що
угода порушує публічний порядок,
суперечить моральним засадам
суспільства та спрямована на
заволодіння майном держави.

Крім того, посилання відповідача в акті
перевірки на ст. 203 Цивільного кодексу
України є безпідставним, так як
зазначена норма може
використовуватися лише при визнанні
правочинів недійсними в судовому
порядку.

Аналогічної правової позиції
дотримується Вищий адміністративний
суд України в постанові № К/9991/50772/12 від
14.11.2012 р.

Відповідачем не доведено відсутності
факту реального здійснення
господарських операцій фізичної
особи-підприємця ОСОБА_5 з ПП ТД
«Омега-С» в грудні 2012 р., лютому, серпні
2013 р. та порушення позивачем п. 198.2, п.
198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 201.1.1 п. 201.1 ст. 201
Податкового кодексу України, п. 3 ст. 5, п.
1 ст. 7 Господарського кодексу України.

Таким чином, податкове
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у Ленінському
районі м. Дніпропетровська Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області № від
02.06.2014 р. суперечить вимогам п.п. 1, 3 ч. 3
ст. 2 Кодексу адміністративного
судочинства України, оскільки винесено
відповідачем на підставі, в межах
повноважень, але не у спосіб,
передбачений законодавством та без
урахування всіх обставин, які мають
значення для прийняття рішення.

Враховуючи викладене, суд вважає
позовні вимоги фізичної
особи-підприємця ОСОБА_5
обґрунтованими та такими, які
підлягають задоволенню в повному
обсязі.

Згідно ст. 94 Кодексу адміністративного
судочинства України, якщо судове
рішення ухвалене на користь сторони,
яка не є суб'єктом владних повноважень,
суд присуджує всі здійснені нею
документально підтверджені судові
витрати з Державного бюджету України
(або відповідного місцевого бюджету,
якщо іншою стороною був орган
місцевого самоврядування, його
посадова або службова особа), тому
судові витрати в розмірі 487,20 грн.
підлягають стягненню з Державного
бюджету України на користь фізичної
особи-підприємця ОСОБА_5

Керуючись ст.ст. 2, 8, 10, 11, 69, 71, 86, 158-163, 186
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_5 до Державної
податкової інспекції у Ленінському
районі м.Дніпропетровська Головного
Управління Міндоходів у
Дніпропетровській області про
скасування податкового
повідомлення-рішення - задовольнити в
повному обсязі.

Скасувати податкове
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у Ленінському
районі м.Дніпропетровська Головного
Управління Міндоходів у
Дніпропетровській області № від
02.06.2014 р. про нарахування суми
грошового зобовязання по податку на
додану вартість в розмірі 417 000,00грн., в
тому числі за основним платежем - 278
000,00грн., та штрафними (фінансовими)
санкціями - 139 000,00грн.

Судові витрати у розмірі 487,20грн.
стягнути з Державного бюджету України
на користь Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_5.

Постанова суду може бути оскаржена до
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду шляхом подання
апеляційної скарги через
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд з одночасним
направленням копії апеляційної скарги
особою, яка її подає, до суду
апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі складення постанови у повному
обсязі, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

У разі якщо справа розглядалась судом
за місцезнаходженням суб'єкта владних
повноважень і він не був присутній у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, але
його було повідомлено про можливість
отримання копії постанови суду
безпосередньо у суді, то десятиденний
строк на апеляційне оскарження
постанови суду обчислюється з
наступного дня після закінчення
п'ятиденного строку з моменту
отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Постанова суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги якщо таку скаргу не
було подано. У разі подання апеляційної
скарги судове рішення, якщо його не
скасовано, набирає законної сили після
повернення апеляційної скарги, відмови
у відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складено
01 липня 2014 року

Суддя (підпис) Постанова не
набрала законної сили станом на 01.07.2014
Суддя З оригіналом згідно Помічник
судді О.С. Рябчук

О.С.Рябчук М.М.Бухтіярова