Справа № 802/2277/14-а
Суддя: Томчук Андрій Валерійович
Дата ухвалення: 2014-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

14 серпня 2014 р. Справа №
802/2277/14-а

Вінницький окружний адміністративний
суд в складі колегії:

головуючого судді Томчука
А.В.,

суддів Альчука
М.П.,

Богоноса М.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання:
Павліченко А.В.

позивача: ОСОБА_2

представника позивача: ОСОБА_3

відповідача: Христич
О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали справи

за позовом: ОСОБА_2

до: Міністерства внутрішніх справ
України

про: визнання протиправним та
скасування наказу

ВСТАНОВИВ:

В червні 2014 року ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2)
звернувся в суд з адміністративним
позовом до Міністерства внутрішніх
справ України (далі - МВС України) про
визнання протиправним та скасування
наказу №211 від 18.03.2014 року «Про
організаційно-штатні зміни в
підрозділах Державної служби охорони
при МВС».

Зазначав, що з 16.12.2013 року займав посаду
начальника Вінницького вищого
професійного училища Департаменту
Державної служби охорони при МВС
України. 18.03.2014 року відповідачем
видано оскаржуваний наказ, яким
затверджено перелік змін у штатах
підрозділів ДСО при МВС, і який є
додатком до відповідного наказу. З
зазначеного переліку вбачається, що в
училищі одну посаду введено, а одну
скорочено. При цьому, навпроти
відповідних позначок у графі
«Спеціальне звання (категорія
персоналу)» зазначено такі спеціальні
звання як «полковник міліції» та
«керівник», в той час, як в графі де
передбачено назву органів, підрозділів
і посад, у яких відбуваються зміни,
вказану таку посаду, як «начальник
училища». Однак, позивач наголошував,
що такого спеціального звання, як
«керівник» не існує, як не існує і такої
посади, як «полковник міліції». Таким
чином, оскаржуваний наказ є
некоректним, оскільки в рамках
проведення організаційно-штатних змін
ввести або скоротити спеціальне
звання, тим більше якого не існує
неможливо. Разом з тим, договір із ним
не розірвано та передбачених Кодексом
законів про працю України процедур,
також не проведено. Поряд із тим, на
підставі рапорту від 18.03.2014 року на
посаду начальника Вінницького вищого
професійного училища Департаменту ДСО
при МВС України, призначено ОСОБА_5 вже
з 21.03.2014 року. Одночасно відповідну
посаду обіймав і ОСОБА_2, що
підтверджується табелем обліку
використання робочого часу за квітень
2014 року, крім того проводилось і
нарахування заробітної плати. На даний
час ОСОБА_5 звільнено, а обов'язки
начальника виконує заступник
начальника училища. Зазначене свідчить
про те, що скорочення не відбулось, адже
посада начальника залишилась в
штатному розписі.

Таким чином, оскаржуваний наказ
порушує права і інтереси позивача,
оскільки 14.04.2014 року його попереджено
про скорочення посади та 16.04.2014 року
ознайомлено з переліком вакантних в
училищі посад з категорій фахівців та
робітників. Такі дії відповідача, які
підтверджуються рядом доказів
свідчать про реалізацію процедури
вивільнення працівника внаслідок
скорочення, в той час, як скорочення не
відбулось і обов'язки відповідної
посади виконує заступник. Враховуючи
зазначені обставини, позивач вважає, що
оскаржуваний наказ прийнято не у
спосіб передбачений законами України,
з порушенням приписів статті 19
Конституції України, а відтак останній
є протиправним.

В судовому засіданні позивач та його
представник позовні вимоги підтримали
та просили суд їх задовольнити.

Представник відповідача заперечувала
проти заявленого позову та просила суд
відмовити у його задоволенні,
посилаючись на письмові заперечення,
що містяться в матеріалах справи
(а.с.136-138).

Дослідивши подані сторонами документи,
з'ясувавши всі фактичні обставини
справи, на яких ґрунтуються позовні
вимоги та заперечення сторін, оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд
дійшов висновку, що в задоволенні
адміністративного позову слід
відмовити, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 16.12.2013 року згідно
наказу Департаменту ДСО МВС України
№504о/с «По особовому складу» ОСОБА_2
призначено начальником Вінницького
вищого професійного училища
Департаменту Державної служби охорони
при МВС України (а.с.6).

18.03.2014 року МВС України видано наказ №211
«Про організаційно-штатні зміни в
підрозділах ДСО при МВС» та
затверджено перелік змін штатних
підрозділів ДСО при МВС (а.с.7).

14.04.2014 року ОСОБА_2 попереджено про
скорочення займаної ним посади та
подальше звільнення з роботи за п.1 ст.40
КЗпП України (через скорочення штатів)
(а.с.12).

16.04.2014 року ОСОБА_2 запропоновано
перелік вакантних посад цивільних
працівників Вінницького ВПУ ДДСО при
МВС України, від яких останній письмово
відмовився (а.с.11).

Надаючи правову оцінку оскаржуваному
рішенню відповідача, суд виходив з
наступного.

В судовому засіданні представник
відповідача в обґрунтування своїх
заперечень посилається на Положення
про Міністерство внутрішніх справ
України, затверджене Указом Президента
України від 6 квітня 2011 року №383/2011,
згідно абз. 48 п. 4 якого, МВС відповідно
до покладених на нього завдань у межах
компетенції здійснює управління
навчальними закладами, що перебувають
у сфері управління МВС України та на
функціонування при Міністерстві
внутрішніх справ Державної служби
охорони, правовою основою діяльності
якої є Положення про ДСО при
Міністерстві внутрішніх справ,
затверджене постановою КМУ №615 від
10.08.1993 року.

Керуючись наведеними Положеннями,
представник відповідача вказує, що ДСО
є єдиною централізованою системою
підпорядкованою МВС та очолюваною
Департаментом Державної служби
охорони, яка складається з управлінь,
відділів Державної служби охорони при
головних управліннях МВС в Автономній
Республіці Крим, м. Києві та Київській
області, управліннях МВС в областях та
м. Севастополі (далі - управління,
відділи) та підпорядкованих їм
підрозділів охорони: міських, районних,
міжрайонних відділів, відділень,
підрозділів воєнізованої охорони та
охоронних підрозділів (далі - цивільна
охорона), стройових підрозділів
міліції охорони, спеціальних
підрозділів "Титан", інкасації та груп
затримання, пунктів централізованого
спостереження, у тому числі на окремих
об'єктах, а також установ та навчальних
закладів професійної підготовки
працівників охорони (далі - навчальні
заклади).

Окрему увагу представник відповідача
акцентує на пунктах 14 та 15 Положення
про ДСО.

Зокрема п. 14 встановлено, що перелік
посад у підрозділах Державної служби
охорони, які підлягають заміщенню
особами рядового і начальницького
складу міліції, визначається МВС за
поданням Департаменту. Умови їх
грошового та пенсійного забезпечення
визначаються відповідно до
законодавства.

Водночас, п. 15 даного Положення
визначено, що керівництво міліцією
охорони, організація її службової
діяльності, організаційно-штатне та
кадрове забезпечення здійснюються в
порядку, визначеному Міністром
внутрішніх справ.

Поряд з наведеним, позиція відповідача
обґрунтовується Наказом МВС України
№530дск від 17.12.2009 року «Про нормативне
забезпечення організаційно-штатної
роботи», яким затверджено низку
документів, серед яких, Інструкція з
організаційно-штатної роботи в системі
Міністерства внутрішніх справ України,
Структура органів внутрішніх справ і
внутрішніх військ МВС України, Перелік
посад начальницького складу органів
внутрішніх справ, військовослужбовців
внутрішніх військ та відповідних їм
граничних спеціальних і військових
звань.

Посилаючись на наведений Наказ
представник відповідача наводить
визначення штату (штатного розпису),
яким є офіційний документ, що визначає
найменування органу чи підрозділу,
відображає його структуру, посадовий і
кількісний склад, спеціальні або
військові звання (категорії персоналу)
за посадами, посадові оклади і джерела
утримання посад, військово-облікові
спеціальності військовослужбовців.
Затверджений в установленому порядку
штатний розпис стає єдиним нормативним
документом, який дає право на
комплектування посад органів і
підрозділів відповідними категоріями
працівників.

Окрім того, відповідач вказує, що
вказаним наказом затверджено перелік
посад начальницького складу органів
внутрішніх справ та відповідних їм
граничних спеціальних звань.

Зокрема, акцентує увагу на розділі ІХ
«Навчальні заклади» додатку 3 «Перелік
посад начальницького складу органів
внутрішніх справ, військовослужбовців
внутрішньої служби та відповідних їм
граничних спеціальних і військових
звань», згідно якого за посадою
«Начальник вищого професійного
училища» передбачено граничне
спеціальне звання «Полковник міліції».

В свою чергу, в судовому засіданні
представник позивача посилається на
відмінність таких складових системи
ДСО, як управління, відділи, підрозділі
та навчальні заклади.

Зокрема, як вказує представник
позивача, відмінність між вказаними
суб'єктами вбачається з пункту першого
самого Положенням про ДСО.

В контексті наведеного представник
позивача звертає увагу на те, що як в 14
так і в 15 пунктах Положення про ДСО не
вказується на керівництво навчальними
закладами або заміщення посад у
навчальних закладах. В той час, як пункт
14 стосується переліку посад у
підрозділах Державної служби охорони
та їх заміщенням, а пункт 15 порядку
керівництва міліцією охорони,
організації її службової діяльності,
організаційно-штатного та кадрового
забезпечення міліції.

Враховуючи вищевикладене та надаючи
оцінку пояснень представників сторін,
суд приходить до висновку про те, що МВС
відповідно до покладених на нього
завдань у межах компетенції здійснює
управління навчальними закладами, що
перебувають у сфері управління МВС
України, однак застосуванню в даному
випадку підлягають нормативні акти, що
врегульовують діяльність саме
навчальних закладів, що перебувають у
сфері управління МВС України, а не
нормативних актів, що врегульовують
діяльність міліції охорони, або
органів внутрішніх справи, управлінь
або підрозділів.

Так, Наказом МВС України від 14.02.2008 року
№62 (далі - Наказ №62) затверджено
Положення про вищі навчальні заклади
МВС.

Згідно п. 1.1 розділу 1 даного Положення,
вищі навчальні заклади Міністерства
внутрішніх справ України (далі - МВС) є
державними навчальними закладами, які
підпорядковані МВС, засновані і діють
згідно із законодавством України,
реалізовують відповідно до наданої
ліцензії (ліцензій)
освітньо-професійні програми
підготовки фахівців за певними
освітньо-кваліфікаційними рівнями,
забезпечують навчання, виховання та
професійну підготовку осіб з
урахуванням нормативних вимог у галузі
вищої освіти з метою задоволення
освітніх потреб особи, суспільства і
держави, а також здійснюють наукову і
науково-технічну діяльність.

До ВНЗ належать навчальні заклади
таких типів: університети, академії,
інститути, коледжі, училища.

Як вбачається зі Статуту Вінницького
вищого професійного училища
Департаменту ДСО при МВС України,
училище є державним навчальним
закладом, створеним МВС України та
безпосередньо підпорядковується
Департаменту ДСО при МВС України
(а.с.149-160).

В цей же час, як вбачається зі статті 7
Закону України «Про міліцію», міліція є
єдиною системою органів, яка входить до
структури Міністерства внутрішніх
справ України, виконує
адміністративну, профілактичну,
оперативно-розшукову, кримінальну
процесуальну, виконавчу та охоронну
(на договірних засадах) функції. Вона
складається з підрозділів, серед яких
є міліція охорони.

Водночас, статтею 1 визначено, що
міліція в Україні - державний озброєний
орган виконавчої влади, який захищає
життя, здоров'я, права і свободи
громадян, власність, природне
середовище, інтереси суспільства і
держави від протиправних посягань.

З наведеного вбачається, що училище не
є міліцією охорони, а є навчальним
закладом.

Відтак, суд приходить до висновку про
застосування в розрізі спірних
правовідносин наведеного вище
Положення, як спеціального
нормативного акту, що враховує
специфіку навчальних закладів МВС, до
яких відноситься Вінницьке вище
професійне училище Департаменту ДСО
при МВС України.

Зокрема в Положенні про вищі навчальні
заклади МВС вказано, що безпосереднє
управління ВНЗ здійснює ректор
(начальник), який діє на засадах
єдиноначальності та на якого
покладаються функції практичної
реалізації завдань діяльності ВНЗ.

Підпунктом 5.1.1 п. 5.1 цього ж Положення,
визначено порядок комплектування
посад ректорів (начальників) ВНЗ, яке
здійснюється відповідно до вимог
чинного законодавства, в тому числі
нормативно-правових актів, що
регламентують призначення працівників
органів внутрішніх справ.

Наведений пункт вказує на можливість
комплектування посади начальника
училища особою рядового і
начальницького складу.

Водночас, даний пункт не виключає
можливості комплектування відповідної
посади цивільними особами, оскільки
застосування актів, що регламентують
призначення працівників органів
внутрішніх справ передбачено поряд із
застосуванням вимог чинного
законодавства.

При цьому, суд критично відноситься до
тверджень позивача стосовно прийняття
оскаржуваного наказу, застосовуючи
процедуру введення та скорочення
посад.

Так, позивач вказує, що наслідком
оскаржуваного наказу є скорочення
посади, яку обіймає позивач,
посилаючись на заперечення
відповідача і долучені відповідачем до
матеріалів справи витяги
штатно-посадового розкладу
Вінницького вищого професійного
училища ДДСО при МВС України згідно
наказу МВС №809 від 02.11.2011 року до та
після прийняття оскаржуваного наказу.

Водночас, з підстав позову не
вбачається посилання на обставини, які
вказують, що застосування процедури
скорочення вбачається безпосередньо з
оскаржуваного наказу.

В цей же час, штатні розписи та тим
більше заперечення відповідача не
можуть оцінюватись в контексті
оскаржуваного наказу, оскільки штатні
розписи є внутрішніми документами
училища, в той час, як Наказ, що просить
скасувати позивач, є окремим рішенням
МВС.

Так, з аналізу оскаржуваного наказу
вбачається, що останнім затверджено
перелік змін у штатах підрозділів
Державної служби охорони при МВС.
Мотивовано даний наказ метою
вдосконалення структури, приведення
штатів підрозділів Державної служби
охорони при МВС у відповідність до
укладених, розірваних та переукладених
договорів протягом лютого 2014 року.

Таким чином, оскаржуваний наказ не
містить посилання ні на наказ МВС
України №530дск від 17.12.2009 року «Про
нормативне забезпечення
організаційно-штатної роботи», ні на
застосування процедури введення та
скорочення посад.

З наведеного суд приходить до висновку,
що з оскаржуваного наказу вбачається
не скорочення посади начальника
училища, а зміна кваліфікаційних вимог
до особи, що таку посаду може обіймати,
оскільки змінено спеціальне звання
(категорії персоналу), з «керівника» на
«полковника міліції».

Відповідна зміна кваліфікаційних
вимог кореспондується з
повноваженнями МВС в сфері управління
навчальними закладами, що перебувають
в його підпорядкуванні.

Застосування процедури скорочення
вбачається з інших документів, які в
рамках даного позову не є предметом
оскарження.

Таким чином, безпосередньо
оскаржуваний наказ передбачає зміну
кваліфікаційних вимог до особи, що може
обіймати посаду начальника училища, а
не скорочення відповідної посади, в
зв'язку з чим, скасуванню не підлягає.

З огляду на викладене, суд приходить до
висновку, що позивач ОСОБА_2 належним
чином не довів протиправність
прийняття Міністерством внутрішніх
справ України наказу «Про
організаційно-штатні зміни в
підрозділах Державної служби охорони
при МВС» №211 від 18.03.2014 року та вважає
останній таким, що винесений в межах
повноважень визначених та у спосіб
передбачений чинним законодавством.

Критерії оцінювання судами рішень, дій
та бездіяльності суб'єктів владних
повноважень наведені у частині третій
статті 2 Кодексу адміністративного
судочинства України відповідно до якої
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
всім формам дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Згідно з частиною першою статті 69
Кодексу адміністративного судочинства
України доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Відповідно до частини першої статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Позивач не надав належних та
допустимих доказів протиправності дій
відповідача при прийнятті
оскаржуваного наказу при зверненні до
суду за захистом своїх прав, а відтак не
довів обґрунтованість та законність
підстав для задоволення позовних
вимог. Натомість, відповідач, як суб'єкт
владних повноважень, виконав
покладений на нього обов'язок щодо
доказування правомірності винесеного
ним рішення, відтак оскаржуваний наказ
можна визнати таким, що відповідає
вимогам частини 3 статті 2 КАС України.

Таким чином, суд перевіривши матеріали
справи, оцінивши надані докази, дійшов
висновку, що позовні вимоги позивача
необґрунтовані, безпідставні, а тому у
їх задоволенні необхідно відмовити.

З урахуванням положень ст.94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, судові витрати на користь
позивача не присуджуються.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163,
167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного
позову відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили в порядку,
визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України,
апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови. Якщо
суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Головуючий суддя: Томчук
Андрій Валерійович Суддів:
Альчук Максим Петрович
Богоніс Михайло Богданович