Справа № 815/2237/14
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2014-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

12 серпня 2014 р.м.ОдесаСправа № 815/2237/14

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції:
Вовченко О. А.

Колегія суддів Одеського
апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого - Лук'янчук О.В.

суддів - Вербицької Н.В.,

- Градовського
Ю.М.

при секретарі - Романові Д.І

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в місті Одесі
адміністративну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на постанову Одеського
окружного адміністративного суду від 16
червня 2014 року у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_2 до
Державної Міграційної Служби України
про визнання неправомірним та
скасування рішення від 14.03.2014 року №112-14
та про зобов'язання визнати
громадянина Російської Федерації
ОСОБА_2 біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту в
Україні,

ВСТАНОВИЛА:

До суду звернувся ОСОБА_2 до Державної
Міграційної Служби України про
визнання неправомірним та скасування
рішення від 14.03.2014 року №112-14 та
зобов'язання визнати біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту в Україні.

В обгрунтування позову зазначається,
що позивач є громадянином Російської
Федерації та має обґрунтовані
побоювання бути переслідуваним з боку
влади цієї країни, а саме - спецслужбами
держави через підозри в
екстремістській діяльності у зв'язку з
ісламським віросповіданням та
походженням з Дагестану. Підставою
зазначених побоювань є незаконні
затримання позивача протягом 2011 року
та побоювання повторних переслідувань
у зв'язку з нестабільною політичною
ситуацією. Також, позивач посилався на
доповіді міжнародних організацій щодо
загрози переслідувань осіб
ісламського віросповідання родом з
Дагестану, у тому числі стосовно
незаконних дій правоохоронних органів
та спецслужб за 2011 рік, на підставі
яких вважає, очевидним те, що позивач є
біженцем за політичною ознакою через
приписувані політичні переконання.
Приймаючи до уваги вищевикладене,
позивач вважає, що він має бути
визнаним біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту в Україні

Відповідач позов не визнав, вказуючи що
під час розгляду заяви про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, орган міграційної
служби встановив, що позивач не був
членом жодної політичної партії,
релігійної чи громадської організації,
однак з 2009 року і по момент виїзду з
батьківщини відвідував релігійну
школу «медресе» в с. Кузнєцовка, де
поглиблено вивчав вахабізм, що є
екстремістською течією ісламу. В
країні громадянського походження
залишилась матір, яка на момент
проведення анкетування перебувала у
рідної сестри в м. Електроуглі через
пошкодження власного будинку в с.
Кузнєцовка під час контртерористичної
операції ФСБ РФ, яка була проведена
21.06.2011 року. При цьому, відповідач
вважає, що причиною переслідувань
позивача став не факт зміни його
віросповідання, а факт причетності до
забороненої екстремістської
діяльності. Водночас, відповідач
вказує на те, що враховуючи надану
заявником інформацію під час
анкетування та проведення протоколу
співбесіди, в громадянина Російської
Федерації ОСОБА_2 немає ознак особи, що
може вважатись біженцем через
відсутність побоювання стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань. Що стосується
віросповідання, то, на думку
відповідача, іноземець довів наявність
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками релігійної діяльності, які,
в свою чергу, не можуть бути розглянуті
як «переслідування за ознаками
віросповідання».

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 16 червня 2014
року в задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_2 до Державної Міграційної
Служби України про визнання
неправомірним та скасування рішення
від 14.03.2014 року №112-14 та про зобов'язання
визнати громадянина Російської
Федерації ОСОБА_2 біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту в
Україні - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставиться
питання про скасування судового
рішення в зв'язку з тим, що воно
постановлено з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
оскільки судом першої інстанції не
було досліджено обставини справи, що
мають значення для справи, наслідком
чого стало постановлення
необґрунтованого та неправомірного
рішення суду.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість судового
рішення в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_2, є громадянином Російської
Федерації, за національністю -
росіянин, місце народження - Російська
Федерація, Республіка Дагестан,
Кізлярський район, село Кузнєцовка, за
віросповіданням - мусульманин- суніт.

Позивач перетнув кордон України 22.06.2011
року автомобільним транспортом. Кордон
України ОСОБА_2 перетнув нелегально,
без документів. В Україні перебуває на
підставі звернення в ОМС.

Причини виїзду з країни походження
позивачем зазначені в анкеті: «зранку
21.06.2011 року в селі розпочалася операція
по знищенню бойовиків. Під час
пострілів люди вибігали з своїх
будинків, більшість мешканців села
побігло на поле, де чекали на
закінчення операції проти бойовиків.
21.06.2011 року позивач домовився з матір'ю,
що вона поїде до родичів, позивач
вказав, що виїде за кордон. Попутками
він добрався до м.Ростов-на-Дону (21.06.2011
року). В цьому місті зустрівся з друзями
(з якими працював будівельником у
Москві, дивився за роботою бригади
таджиків-будівників). 22.06.2011 року виїхав
пасажирським міжрейсовим автобусом,
була досягнута домовленість за 700
доларів з водієм автобусу, про виїзд до
м.Одеса. До цього міста виїхав через те,
що в 2000 році перебував у м.Одеса, де
перебував у клініці Філатова, лікував
очі. Перед кордоном водій автобусу
зупинився, водій провів мене до
багажного відділення, де розмістив у
ліжку для водіїв. При перетинання
кордону багажне відділення
прикордонниками не перевірялося. Водій
був дагестанцем, взагалі в
Ростов-на-Дону працює приблизно 85%
дагестанських водіїв, які займаються
перевезенням нелегалів до України».

При цьому під час анкетування позивач
також повідомив, що до нього не
застосовувалися будь-які
адміністративні заходи, позивач не
притягувався до кримінальної
відповідальності, в армії не служив. В
будь-яких політичних, релігійних,
військових або громадських
організаціях не перебував.

07 липня 2011 року позивач звернувся до
Управління по роботі з іноземцями та
біженцями ГУ ДМСУ в Одеській області із
заявою про надання статусу біженця

За результатами розгляду документів,
щодо надання позивачу статусу біженця
в Україні, Управлінням по роботі з
іноземцями та біженцями ГУ ДМСУ в
Одеській області прийнятий висновок
від 30.12.2013 року по справі №11/187 про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
обґрунтовуючи його тим, що
проаналізувавши надану інформацію,
підтверджено її неправдивість, що
виразилась у тому, що за словами
позивача спецоперація розпочалась
саме у селі, однак згідно аналізу
засобів масової інформації місцем
схованки бойовиків був лісовий масив
неподалік від селища. При цьому,
знайшло свої підтвердження те, що
будинок позивача був частково
зруйнований. В висновку, також,
зазначено, що жодних документів до
управління заявник не надав і пояснив,
що його паспорт залишився в будинку в
селі Кузнєцовка, що є досить дивним,
враховуючи, що на момент анкетування в
будинку ніхто не проживав і він був
частково зруйнований. Причиною виїзду
з території Російської Федерації
заявник вказав побоювання бути
заарештованим за підтримку
вахабістської діяльності. Вказані
побоювання можливо вважати цілком
вірогідними після ретельного аналізу
особової справи заявника та наданої
інформації про те, що кілька осіб, з
якими він відвідував мечеть та медресе,
були вбиті як бойовики саме під час
Кізлярських подій 21.06.2011 року, крім
того, особа була під наглядом
правоохоронних структур в 2010 - 2011 роках,
що підтверджується його чисельними
арештами та допитами. При цьому, у
висновку зазначено, що враховуючи
надану заявником інформацію під час
анкетування та проведення протоколу
співбесіди, в громадянина Російської
Федерації ОСОБА_2 немає ознак особи, що
може вважатись біженцем через
відсутність побоювання стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань. Що стосується
віросповідання, то, на думку
відповідача, іноземець довів наявність
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками релігійної діяльності, які,
в свою чергу, не можуть бути розглянуті
як «переслідування за ознаками
віросповідання».

Рішенням Державної міграційної служби
України від 14 березня 2014 року №112-14
підтриманий вище зазначений висновок
та відмовлено позивачу у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, відповідно до
абз.4 ч.1 ст.6 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту",
як особі, стосовно якої встановлено, що
умови, передбачені пунктами 1 та 13 ч.1
ст.1 цього Закону, відсутні.

Відмовляючи в задоволенні позову суд
першої інстанції виходив з того, що
рішення відповідача відповідає
вимогам закону.

Колегія суддів вважає, що такий
висновок є правильним, з наступних
підстав.

Обставини належності ОСОБА_2 до
громадянства, національності та
залишення країни своєї громадянської
належності сторонами визнаються, а
тому колегія суддів не входить в їх
обговорення.

За приписами пункту першого і
тринадцятого частини 1 статті 1 Закону
України від 8 липня 2011 року №3671-УІ «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
біженець - особа, яка не є громадянином
України і внаслідок обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами
країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового
захисту - особа, яка не є біженцем
відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Відповідно до частини 1 і 2 статті 5
Закону №3671-УІ особа, яка з наміром бути
визнаною біженцем в Україні або особою,
яка потребує додаткового захисту,
перетнула державний кордон України в
порядку, встановленому законодавством
України, повинна протягом п'яти робочих
днів звернутися до відповідного органу
міграційної служби із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. Особа,
яка з наміром бути визнаною біженцем в
Україні або особою, яка потребує
додаткового захисту, під час в'їзду в
Україну незаконно перетнула державний
кордон України, повинна без зволікань
звернутися до відповідного органу
міграційної служби із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Згідно з пунктом четвертим частини 1
статті 6 Закону №3671-УІ, не може бути
визнана біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, особа,
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктом першим чи
тринадцятим частини 1 статті 1 цього
Закону, відсутні.

Відповідно до ч.5 ст.10 Закону №3671-УІ за
результатами всебічного вивчення і
оцінки всіх документів та матеріалів,
що можуть бути доказом наявності умов
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
приймає рішення про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, чи про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Конвенції про
статус біженців 1951 року і статті 1
Закону № 3671-УІ, поняття «біженець»
включає чотири основні підстави, за
наявності яких особі може бути наданий
статус біженця: знаходження особи за
межами країни своєї національної
належності або, якщо особа не має
визначеного громадянства - за межами
країни свого колишнього місця
проживання; неможливість або
побоювання користуватись захистом
країни походження; наявність цілком
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань; побоювання стати
жертвою переслідувань повинно бути
пов'язано з причинами, які вказані в
Конвенції про статус біженців 1951 року.

Суд першої інстанції дійшов
правильного висновку, що підстави за
наявності яких ОСОБА_2 може бути
наданий статус біженця відсутні.

Згідно пунктом 5 статті 4 Директиви Ради
Європейського Союзу «Щодо мінімальних
стандартів для кваліфікації громадян
третіх країн та осіб без громадянства
як біженців або як осіб, що потребують
додаткового захисту за іншими
причинами, а також суті захисту, що
надається» від 27 квітня 2004 року №8043/04 (з
відповідними змінами), заяви є
обґрунтованими, якщо виконуються такі
умови: заявник зробив реальну спробу
обґрунтувати свою заяву; усі важливі
факти, що були в його розпорядженні,
були надані, і було задовільне
пояснення відносно будь-якої
відсутності інших важливих фактів;
твердження заявника є зрозумілими та
правдоподібними і не протирічать
конкретній та загальній інформації за
його справою; заявник подав свою заяву
про міжнародний захист як можливо
раніше, якщо заявник не зможе довести
відсутність поважної причини для
подання такої заяви; визначено, що в
цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва
з процедур та критеріїв визначення
статусу біженця Управління Верховного
комісара Організації Об'єднаних Націй
у справах біженців, особа повинна
вказати переконливу причину, чому вона
особисто побоюється стати жертвою
переслідування. Для того, щоб вважатись
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, особа повинна
надати свідоцтва повністю
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за конвенційними
ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою
переслідувань є визначальним у
переліку критеріїв щодо визначення
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту. Цей критерій
складається із суб'єктивної та
об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона
полягає у наявності в особи
зазначеного побоювання. Побоювання є
оціночним судженням, яке свідчить про
психологічну оцінку особою ситуації,
що склалася навколо неї. Під впливом
цієї суб'єктивної оцінки особа
вирішила покинути країну і стала
біженцем, а тому з'ясування
суб'єктивних обставин є першочерговим
завданням судів під час вирішення
таких спорів.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач під час проведення співбесід,
надав суперечливі відомості щодо
причин залишення країни громадянської
належності.

За даними позивача, причини, що
обумовили його виїзд з країни
громадянської належності, проведення
антитерористичної операції по
знищенню бойовиків в селі Кузнєцовка
21.06.2011 року, під час якої частина
будинку, де проживав заявник разом із
матір'ю, була зруйнована. Іншою
причиною іноземець вказав зміну
віросповідання з православ'я на іслам,
що призвело до подальших переслідувань
позивача з боку правоохоронних
органів.

При цьому, доводи позивача відносно
його переслідувань саме через зміну
віросповідання та сповідування ісламу
не знайшли свого документального
підтвердження.

Відносно посилань позивача щодо
переслідування його з боку
правоохоронних органів, колегія суддів
вважає, що судом першої інстанції
обґрунтовано зазначено що дії
правоохоронних органів по
неодноразовому затриманню позивача
обумовлені діяльністю позивача та
співпрацею з молоддю, що сповідує
вахабізм.

Так, позивачем особисто під час
анкетування повідомлено, що
правоохоронними органами
переслідується переважно молодь, що
сповідує вахабізм, та, згідно пояснень
позивача, такі особи разом з ним
відвідували мечеть та 8 осіб з них були
ліквідовані як бойовики.

При цьому, враховуючи те, що мало місце
затримання позивача правоохоронними
органами близько 50 разів, колегія
суддів погоджується з доводами
відповідача відносно того, що в анкеті
позивача наведені суперечливі дані
відносно причин його переслідувань,
адже останні могли бути спричинені
здійсненням позивачем забороненої
діяльності.

З метою недопущення ваххабитский та
іншої екстремістської діяльності на
території Республіки Дагестан
прийнято Закон «Про заборону
ваххабітського та іншої
екстремістської діяльності на
території Республіки Дагестан».

Однак, не зважаючи на те, що перші
затримання іноземця почалися в 2010 році,
він продовжував підтримувати зв'язок з
молоддю, що сповідує вахабізм та яка
приєднується до бойовиків, саме до
Кізлярських подій 2011 року, після яких
він і покинув батьківщину. Жодних
свідчень про можливі наміри щодо
виїзду з країни громадянської
належності саме до початку цих подій
через релігійні переслідування
позивачем не надано, що було вірно
встановлено судом першої інстанції.

За таких обставин підстав для визнання
позивача біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту не було.

Рішення суду першої інстанції
відповідає дійсним обставинам справи
та нормам матеріального і
процесуального права, доводи
апеляційної скарги їх висновків не
спростовують, а тому підстав для
скасування судового рішення колегія
суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 195, 196; п.1 ч.1 ст. 199; ст. 200;
п.1 ч.1 ст. 205; ст. 206; ч.5 ст. 254 КАС України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без
задоволення, а постанову Одеського
окружного адміністративного суду від 16
червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
та може бути оскаржена в касаційному
порядку до Вищого адміністративного
суду України протягом двадцяти днів
після набрання законної сили судовим
рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий:
О.В.Лук'янчук

Суддя:
Н.В.Вербицька

Суддя:
Ю.М.Градовський