Справа № 820/9381/14
Суддя: Мар'єнко Л.М.
Дата ухвалення: 2014-08-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний
суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м.Харків

18.08.2014 р.
№ 820/9381/14

Харківський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді - Мар'єнко Л.М.,

при секретарі судового засідання -
Принцевській Ю.В.,

за участю: представника позивача -
Карамишевої Л.Є., відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши в місті Харкові в
приміщенні Харківського окружного
адміністративного суду у відкритому
судовому засіданні адміністративну
справу за позовом Фонду
загальнообов'язкового державного
соціального страхування України на
випадок безробіття в особі робочого
органу Харківського міського центру
зайнятості до ОСОБА_3, третя особа -
Реєстраційна служба Харківського
міського управління юстиції про
стягнення вартості матеріального
забезпечення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, Фонд загальнообов'язкового
державного соціального страхування
України на випадок безробіття в особі
робочого органу Харківського міського
центру зайнятості, звернувся до
Харківського окружного
адміністративного суду з позовом до
ОСОБА_3, в якому просив суд стягнути з
відповідача вартість матеріального
забезпечення у сумі 890,19 грн. на користь
Фонду загальнообов'язкового
державного соціального страхування
України на випадок безробіття в особі
робочого органу Харківського міського
центру зайнятості.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що відповідач звернулась за
сприянням у працевлаштуванні до
Харківського міського центру
зайнятості, де і була зареєстрована з
відкриттям персональної картки. За її
заявою відповідачу надано статус
безробітної та призначено виплату
допомоги по безробіттю. В порушення
норм діючого законодавства,
перебуваючи на обліку у центрі
зайнятості як безробітна, відповідач
була одночасно зареєстрована в якості
фізичної особи-підприємця. У зв'язку з
цим Харківським міським центром
зайнятості прийнято наказ про
повернення коштів, виплачених, як
допомога по безробіттю ОСОБА_3 та
направлено лист-претензію відповідачу
щодо добровільного повернення коштів в
розмірі 890,19 грн. разом з копією наказу
та актом розслідування.

Ухвалою суду від 02.06.2014 року до участі у
справі було залучено в якості третьої
особи, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору - Реєстраційну службу
Харківського міського управління
юстиції.

Представник позивача у судовому
засіданні підтримала позовні вимоги в
повному обсязі, просила суд
задовольнити позов, посилаючись на
обставини, зазначені у позовній заяві.

Відповідач у судовому засіданні
заперечувала проти позову у повному
обсязі та просила у його задоволенні
відмовити. Також відповідач
повідомила, що підприємницькою
діяльністю вона з часу реєстрації не
займалася, доходів не отримувала, в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців
зареєстрованою не була, до державного
реєстратора з заявою про включення до
реєстру відомостей не зверталася,
станом на час звернення до районного
центру зайнятості у 2004 році відповідач
вважала, що не є суб'єктом
підприємницької діяльності, оскільки
підприємницькою діяльністю не
займалася. Крім того, відповідач
зазначила, що здійснення позивачем
розслідування обґрунтованості виплат
матеріального забезпечення через
майже 10 років після здійснення виплат є
незаконним.

Представник третьої особи
Реєстраційної служби Харківського
міського управління юстиції до суду не
прибув, про дату, час, місце розгляду
справи повідомлений належним чином,
про що свідчить розписка про отримання
судової повістки, причини неявки суду
не повідомив.

Заслухавши представника позивача та
відповідача, дослідивши матеріали
справи, суд вважає, що позов не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідач
ОСОБА_3 18.05.2004 року звернулася до
Фрунзенського районного центру
зайнятості за наданням статусу
безробітної для вирішення питання
працевлаштування (а.с. 6).

Відповідач була зареєстрована у період
з 25.05.2004 року по 19.05.2005 року у
Харківському міському центрі
зайнятості як особа, що шукає роботу, з
відкриттям персональної картки №
51800004 (а.с. 4), що підтверджується
витягом з наказів про прийняті рішення
по відповідачу (а.с.5).

Наказом від 25.05.2005 року №НТ040525 ОСОБА_3
надано статус безробітної і призначено
виплату допомоги по безробіттю у
розмірі, встановленому законодавством
з 25.05.2004 року по 19.05.2005 року (а.с.5).

З довідки Харківського міського центру
зайнятості (а.с.9) вбачається, що
відповідачу здійснено виплати
матеріального забезпечення за період з
23.08.2004 р. по 19.05.2005 р. на загальну суму 890,19
грн.

Посадовими особами позивача 09.04.2014 року
здійснено розслідування страхового
випадку та обґрунтованості виплати
матеріального забезпечення
відповідачу ОСОБА_3 у 2004-2005 роках, про що
складено акт розслідування страхових
випадків та обґрунтованості виплат
матеріального забезпечення від 09.04.2014
року №96 ФОП (а.с.7). Відповідно висновків
акту, статус безробітної ОСОБА_3 був
наданий незаконно, оскільки вона
відносилася до категорії зайнятого
населення і не могла бути визнана
безробітною, кошти, нараховані ОСОБА_3
як допомога по безробіттю за період з
23.08.2004 року по 19.05.2005 року в сумі 890,19 грн.,
підлягають поверненню.

Директором Харківського міського
центру зайнятості прийнято наказ від
09.04.2014 року №633 про повернення коштів,
виплачених як допомога по безробіттю
відповідачу ОСОБА_3 за період з 23.08.2004
року по 19.05.2005 року в сумі 890,19 грн. (а.с.10).

Відповідачу було направлено позивачем
09.04.2014 року лист-претензію від 09.04.2014
року № ХМЦЗ-02-9455 з вимогою в
добровільному порядку сплатити суму
боргу в розмірі 890,19 грн., а також копію
наказу від 09.04.2014 року №633 та копію акт
розслідування страхових випадків та
обґрунтованості виплат матеріального
забезпечення від 09.04.2014 року №96 ФОП (а.с.
8).

Зазначені наказ про повернення коштів,
дії щодо розслідування
обґрунтованості виплати матеріального
забезпечення та дії щодо складання
акту розслідування, прийняття наказу
про повернення коштів відповідачем не
оскаржувалися в судовому порядку,
проте відповідач в усних запереченнях
на позовну заяву посилалася на
неправомірність дій позивача та
безпідставність складення акту та
наказу про повернення коштів.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 161 КАС України
під час прийняття постанови суд
вирішує, чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються.

Враховуючи наведене, суд вважає за
необхідне на підставі п. 1 ч.1 ст. 161 КАС
України перевірити наявність факту
порушення відповідачем вимог
законодавства при отриманні у 2004-2005
роках допомоги по безробіттю, а також
дотримання Харківським міським
центром зайнятості під час вчинення
дій щодо розслідування
обґрунтованості виплати матеріального
забезпечення та дій щодо складання
акту розслідування, прийняття наказу
про повернення коштів приписів ч. 3 ст. 2
КАС України.

Судом встановлено, що 09.04.2014 року
посадовими особами Харківського
міського центру зайнятості проведено
розслідування страхового випадку та
обґрунтованості виплати матеріального
забезпечення відповідачу ОСОБА_3 у
2004-2005 роках на підставі п. 18 ч. 2 ст. 22
Закону України «Про зайнятість
населення» від 05.07.2012 року № 5067-VІ,
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
страхування на випадок безробіття», а
також керуючись п. 6 та п. 7 Порядку
розслідування страхових випадків та
обґрунтованості виплати матеріального
забезпечення безробітним, який
затверджено спільним наказом
Міністерства праці та соціальної
політики України та Державної
податкової адміністрації України від
13.02.2009 року № 60/62, про що зазначено в
акті розслідування страхових випадків
та обґрунтованості виплат
матеріального забезпечення від 09.04.2014
року №96 ФОП, складеному за
результатами розслідування (а.с.7).

Також судом встановлено, що наказ від
09.04.2014 року № 633 про повернення коштів,
виплачених як допомога по безробіттю
відповідачу ОСОБА_3 у 2004-2005 роках,
прийнято позивачем також на підставі п.
18 ч. 2 ст. 22 Закону України «Про
зайнятість населення» від 05.07.2012 року №
5067-VІ, Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
страхування на випадок безробіття», а
також керуючись п. 6 та п. 7 Порядку
розслідування страхових випадків та
обґрунтованості виплати матеріального
забезпечення безробітним, який
затверджено спільним наказом
Міністерства праці та соціальної
політики України та Державної
податкової адміністрації України від
13.02.2009 року № 60/62 (а.с. 10).

При цьому суд зазначає, що здійснення
розслідування страхового випадку та
обґрунтованості виплати матеріального
забезпечення, складання акту та
прийняття наказу про повернення коштів
позивачем є неправомірними, оскільки
при проведенні розслідування та
прийнятті наказу позивач керувався
нормами Закону України «Про зайнятість
населення» від 05.07.2012 року № 5067-VІ, який
набрав чинності 01.01.2013 року, а також
Порядком розслідування страхових
випадків та обґрунтованості виплати
матеріального забезпечення
безробітним, який затверджено спільним
наказом Міністерства праці та
соціальної політики України та
Державної податкової адміністрації
України від 13.02.2009 року № 60/62, тобто
нормативно-правовими актами, які були
прийняті та набрали чинності через
декілька років після надання
відповідачу матеріального
забезпечення. На час надання
відповідачу статусу безробітного та
виплати допомоги по безробіттю діяли
інші нормативно-правові акти.

Водночас відповідно до ст. 58
Конституції України, закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії у часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи.

Згідно п. 2 мотивувальної частини
Рішення Конституційного Суду України у
справі за конституційним звернення
Національного банку України щодо
офіційного тлумачення положення
частини першої ст. 58 Конституції
України (справа про зворотну дію в часі
законів та інших нормативно-правових
актів) від 09.02.1999 року № 1-рп/99 за
загальновизнаним принципом права
закони та інші нормативно-правові акти
не мають зворотної дії в часі. Цей
принцип закріплений у частині першій
статті 58 Конституції України, за якою
дію нормативно-правового акту в часі
треба розуміти так, що вона починається
з моменту набрання цим актом чинності і
припиняється з втратою ним чинності.
Тобто до події, факту застосовується
той закон або іншій
нормативно-правовий акт, під час дії
якого вони настали або мали місце,
ніхто не може відповідати за діяння,
які на час їх вчинення не визнавалися
законом як правопорушення.

З огляду на те, що позивач Харківський
міський центр зайнятості при
здійсненні розслідування страхового
випадку та обґрунтованості виплати у
2004-2005 роках матеріального забезпечення
відповідачу ОСОБА_3, при складанні акту
та прийнятті наказу про повернення
коштів керувався нормативно-правовиим
актами, яких не існувало на час надання
відповідачу статусу безробітного та
виплати допомоги по безробіттю, суд
дійшов висновку про те, що наказ про
повернення коштів від 09.04.2014 року № 633,
на підставі якого позивач звернувся до
суду з зазначеним позовом про
стягнення коштів, є неправомірним,
таким, що суперечить ст. 58 Конституції
України.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України
«Про зайнятість населення» від 01.03.1991
року № 803-XII, в редакції, яка була чинною
на момент надання відповідачу статусу
безробітного, зайнятість - це
діяльність громадян, пов'язана із
задоволенням особистих та суспільних
потреб і така, що, як правило, приносить
їм доход у грошовій або іншій формі.
Зайнятість населення, що проживає на
території України, забезпечується
державою шляхом проведення активної
соціально-економічної політики,
спрямованої на задоволення його потреб
у добровільному виборі виду
діяльності, стимулювання створення
нових робочих місць і розвитку
підприємництва.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону
України «Про зайнятість населення» від
01.03.1991 року № 803-XII в чинній на час
надання відповідачу статусу
безробітного редакції, безробітними
визнаються працездатні громадяни
працездатного віку, які через
відсутність роботи не мають заробітку
або інших передбачених законодавством
доходів і зареєстровані у державній
службі зайнятості як такі, що шукають
роботу, готові та здатні приступити до
підходящої роботи. Безробітними
визнаються також інваліди, які не
досягли пенсійного віку, не працюють та
зареєстровані як такі, що шукають
роботу.

Відповідно до ст. 3 «Про зайнятість
населення» від 01.03.1991 року № 803-XII, в
редакції, яка була чинною на момент
надання відповідачу статусу
безробітного, в Україні до зайнятого
населення належать громадяни, що
проживають на території держави на
законних підставах: а) працюючі по
найму на умовах повного або неповного
робочого дня (тижня) на підприємствах, в
установах і організаціях, незалежно
від форм власності, у міжнародних та
іноземних організаціях в Україні і за
кордоном у фізичних осіб; б)
громадяни, які самостійно забезпечують
себе роботою, включаючи підприємців,
осіб, зайнятих індивідуальною трудовою
діяльністю, творчою діяльністю, члени
кооперативів, фермери та члени їх
сімей, що беруть участь у виробництві, а
також члени особистих селянських
господарств, діяльність яких
здійснюється відповідно до Закону
України "Про особисте селянське
господарство"; в) обрані, призначені або
затверджені на оплачувану посаду в
органах державної влади, управління та
громадських об'єднаннях; г) які
проходять службу в Збройних Силах
України, Службі безпеки України,
Державній прикордонній службі України,
військах внутрішньої та конвойної
охорони і Цивільної оборони України,
органах внутрішніх справ України,
інших військових формуваннях,
створених відповідно до законодавства
України, Державній службі спеціального
зв'язку та захисту інформації України,
альтернативну (невійськову) службу; е)
які проходять професійну підготовку,
перепідготовку і підвищення
кваліфікації з відривом від
виробництва; навчаються в денних
загальноосвітніх школах і вищих
навчальних закладах; ж) працюючі
громадяни інших країн, які тимчасово
перебувають в Україні і виконують
функції, не пов'язані із забезпеченням
діяльності посольств і місій.

Законодавцем передбачено відповідну
умову виникнення підстав для стягнення
суми виплаченого забезпечення та
вартості наданих соціальних послуг.
Так, відповідно до ч. 3 ст. 36 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування на
випадок безробіття" від 02.03.2000 року №
1533-III, з застрахованої особи стягується
сума виплаченого забезпечення та
вартості наданих соціальних послуг з
моменту виникнення обставин, що
впливають на умови виплати їй
забезпечення та надання соціальних
послуг - за умови умисного невиконання
нею своїх обов'язків та зловживання
ними.

Відповідач була зареєстрована як
суб'єкт підприємницької діяльності
05.11.1999 року на підставі діючого на той
час Положення про державну реєстрацію
суб'єктів підприємницької діяльності,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 25.05.98 р. №740
(надалі - Положення №740), п.1 якого
закріплено, що це положення визначає
порядок державної реєстрації та
перереєстрації суб'єктів
підприємницької діяльності незалежно
від їх організаційно-правових форм і
форм власності, за винятком окремих
видів суб'єктів підприємницької
діяльності, для яких законами України
встановлено спеціальні правила
державної реєстрації, а також порядок
скасування державної реєстрації
суб'єктів підприємницької діяльності.
Відповідно до вимог зазначеного
Положення № 740, державна реєстрація
суб'єкта підприємницької діяльності
здійснювалася органом державної
реєстрації шляхом включення його до
Реєстру суб'єктів підприємницької
діяльності.

З акту розслідування від 09.04.2014 року № 96
ФОП судом встановлено, що під час
реєстрації 25.05.2004 року відповідача
ОСОБА_3 на обліку як безробітної запис
щодо реєстрації її як ФОП в базі ЄІАС
був відсутній.

Таким чином, матеріали справи свідчать
про те, що відповідач ОСОБА_3 не знала,
що вона станом на час надання статусу
безробітної була зареєстрованою як
суб'єкт підприємницької діяльності,
оскільки вона керувалася даними,
повідомленими їй працівником
Фрунзнського районного центру
зайнятості про відсутність щодо неї
інформації в базі ЄІАС.

Крім того, відповідач вважала, що вона
не є суб'єктом підприємницької
діяльності, оскільки вона фактично з
часу реєстрації 05.11.1999 року фактично
ніякої діяльності не вела. Наведене
підтверджується даними ДПІ у
Московському районі м. Харкова ГУ
Міндоходів у Харківській області (а.с.
49-52), відповідно яких з 05.11.1999 року до
теперішнього часу декларації
відповідач ОСОБА_3 до ДПІ не надавала,
доходів не отримувала.

Суд зазначає, що в подальшому
відносини, які виникають у сфері
державної реєстрації юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців, були
врегульовані Законом України "Про
державну реєстрацію юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців", який набрав
чинності 1 липня 2004 року.

Так, пунктом 2 Прикінцевих положень
Закону України "Про державну
реєстрацію юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців" (в редакції на момент
прийняття) передбачалося, що державний
реєстратор протягом 2004-2005 років при
надходженні від юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців
реєстраційної картки, відповідно до
вимог статті 19 цього Закону,
зобов'язаний провести заміну раніше
виданих їм свідоцтв про державну
реєстрацію на свідоцтва про державну
реєстрацію єдиного зразка.

03.03.2011 року набрав чинності Закон
України «Про внесення змін до Закону
України «Про державну реєстрацію
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців» щодо спрощення
механізму державної реєстрації
припинення суб'єктів господарювання»
від 01.07.2010 року №2390-VI (надалі - Закон
№2390). Пунктом 2 Прикінцевих та
перехідних положень цього Закону
визначено, що процес включення до
Єдиного державного реєстру відомостей
про юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців, зареєстрованих до 1
липня 2004 року, завершується через рік,
починаючи з дня набрання чинності цим
Законом.

Крім того, пунктом 4 Закону №2390
визначено, що свідоцтва про державну
реєстрацію юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців, оформлені з
використанням бланків старого зразка
та видані до 1 липня 2004 року, після
настання встановленого пунктом 2 цього
розділу строку вважаються недійсними.

Таким чином, у випадку не звернення
фізичної особи-підприємця за
включенням до Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців відомостей про цю
особу до певної дати, така особа
фактично позбавляється права на
підприємницьку діяльність, оскільки
втрачає чинність свідоцтво про
реєстрацію та відсутні відомості в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців.

Судом встановлено з матеріалів
реєстраційної справи, які надані до
матеріалів справи Реєстраційною
службою Харківського міського
управління юстиції, що 29.06.2011 року до
реєстраційної служби за вх. № 5796
надійшло рішення Господарського суду
Харківської області від 31.01.2005 року про
припинення підприємницької діяльності
ФОП ОСОБА_3

Для того, щоб зареєструвати зазначені
відомості, державний реєстратор
спочатку 30.06.2011 року здійснив
реєстраційну дію «Включення
відомостей про фізичну
особу-підприємця» щодо ОСОБА_3, а потім
30.06.2011 року здійснив реєстраційну дію
«Внесення судового рішення щодо
припинення підприємницької діяльності
фізичної особи-підприємця, що не
пов'язано з її банкрутством» (а.с. 62-65).

Таким чином, відомості щодо
відповідача ОСОБА_3 як ФОП були
включені до Єдиного державного реєстру
відомостей про юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців державним
реєстратором 30.06.2011 року у зв'язку з
надходженням до реєстраційної служби
рішення суду, відповідач щодо
здійснення цих дій обізнана не була, до
державного реєстратора з
реєстраційною карткою про включення її
до реєстру не зверталася, що
підтверджується матеріалами
реєстраційної справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення.

Відповідно до ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Таким чином, судом не встановлено
фактів умисного невиконання
відповідачем ОСОБА_3 своїх обов'язків
та зловживання ними, а позивачем не
надано належних та допустимих доказів
умисного невиконання ОСОБА_3 своїх
обов'язків як застрахованої особи та
зловживання ними, оскільки судом не
встановлено, що відповідач знала, що
вона є зареєстрованою в якості суб'єкта
підприємницької діяльності та це
відображено в Реєстрі суб'єктів
підприємницької діяльності на момент
подання заяви про надання їй статусу
безробітної та знаходження на обліку,
також не встановлено, що відповідач
отримувала дохід за період знаходження
на обліку в центрі зайнятості.

Враховуючи викладене, з огляду на
встановлені вище обставини
невідповідності наказу про повернення
коштів від 09.04.2014 року № 633 ст. 58
Конституції України, суд дійшов
висновку про відсутність правових
підстав для прийняття директором
Харківського районного центру
зайнятості наказу від 09.04.2014 року №633
про повернення коштів, виплачених як
допомога по безробіттю відповідачу
ОСОБА_3

З урахуванням наведеного, підстави для
задоволення позову відсутні, у
задоволенні позовних вимог належить
відмовити.

Керуючись ст.ст. 2, 8-14, 71, 94, 160-163, 167, 186
КАС України, суд -

П О С Т А Н О
В И В:

У задоволенні адміністративного
позову Фонду загальнообов'язкового
державного соціального страхування
України на випадок безробіття в особі
робочого органу Харківського міського
центру зайнятості до ОСОБА_3, третя
особа - Реєстраційна служба
Харківського міського управління
юстиції про стягнення вартості
матеріального забезпечення -
відмовити.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Харківського
апеляційного адміністративного суду
через Харківський окружний
адміністративний суд шляхом подачі
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня її проголошення. У разі
застосування судом частини третьої
статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови. Копія
апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено
26.08.2014 року.

Суддя
Мар'єнко Л.М.