Справа № 826/7948/14
Суддя: Кармазін О.А.
Дата ухвалення: 2014-08-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 серпня 2014 року 08:30
№ 826/7948/14
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючого судді
Кармазіна О.А., розглянувши в порядку
письмового провадження
адміністративну справу:
за позовом:ОСОБА_1 до:Уповноваженого
Верховної Ради України з прав
людинипро:визнання протиправною
бездіяльності, зобов'язання вчинити
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
Уповноваженого Верховної Ради України
з прав людини в якому просить визнати
бездіяльність Уповноваженого з прав
людини неправомірною та зобов'язати
його прийняти позивача на особистому
прийомі особисто чи через призначеного
В обґрунтування позову позивач, який
перебуває у слідчому ізоляторі м.
Донецька, зазначає, що звернувся до
відповідача із заявою в порядку ст. 18
Закону України «Про звернення
громадян», в якій висловив прохання
прийняти його на особистому прийомі
особисто або його представником, з
метою, користуючись своїм правом,
особисто викласти факти порушення
прав, свобод та законних інтересів
позивача та підтвердити їх наявними у
Підставами такого звернення позивач
визначає положення статей 13, 11, 21, 3, 14
Закону України «Про Уповноваженого
Верховної Ради України з прав людини».
Однак, як зазначено у позові, на час
складання позову він не отримав ні
відповіді Уповноваженого чи його
представника по факту його звернення
від 13.03.2014 р. з повідомленням прийому
позивача на особистому прийомі
Уповноваженого чи його представника та
не був прийнятий на особистому прийомі
ні Уповноваженим, ні його
Така бездіяльність, як зазначається у
позові, у відповідності до Закону
України «Про звернення громадян», є, як
вказується позивачем, недопустимою та
у порядку, передбаченому ст. 4 цього
Закону, підлягає оскарженню.
З урахуванням викладеного у позовній
заяві позивач просить задовольнити
Відповідач, надавши заперечення проти
позову, зазначив по суті в останніх, що
звернення позивача надійшло 24.03.2014 р.
Крім того, в цей же день надійшли
звернення позивача за вихідними
номерами від 18.03.2014 р., 07.03.2014 р., які
цього ж дня були зареєстровані у
Секретаріаті Уповноваженого з прав
людини. Всі три звернення, як зазначає
відповідач, є однаковими за змістом. У
кожному зверненні, як зазначає
відповідач, ОСОБА_1 звинувачує суд і
інших учасників процесу, а також
правоохоронні органи в незаконності
вироку, просить вжити заходів для того,
щоб поновити права. Тому ці три
звернення, як зазначає відповідач, були
об'єднані в одне провадження.

Лише у зверненні від 13.03.2014 р. (В-433)
заявник, крім зазначеного, просить
Уповноваженого з прав людини прийняти
його особисто з метою забезпечити
можливість особисто викласти факти та
підтвердити наявними доказами.

У той же час, як зазначає відповідач,
відповідно до вимог ст. 17 Закону
України «Про Уповноваженого Верховної
Ради України з прав людини»
Уповноваженим не розглядаються
звернення, які розглядаються судами. Як
зазначено відповідачем, на час
складання заперечень (23.06.2014 р.) в
провадженні апеляційного суду
Донецької області знаходиться
апеляційна скарга ОСОБА_1 на вирок
Київського районного суду м. Донецька
від 29.05.2013 р. У зв'язку з цим 14.04.2014 р.
заявнику у відповідь на звернення від
13.03.3014 р. за № 12/7-В228667.14-1/05-49 за підписом
начальника Управління з питань
дотримання процесуального
законодавства Секретаріату
Уповноваженого надано відповідне
роз'яснення. При цьому повідомлено, що
звернення надіслано для залучення до
матеріалів кримінальної справи.

Таким чином, як зазначає відповідач,
звернення позивача від 13.03.2014 р.
розглянуто у встановлений термін і
надано роз'яснення, яке відповідає
вимогам ч. 3 ст. 17 Закону України «Про
Уповноваженого Верховної Ради України
з прав людини».

Таким чином, як вважає відповідач,
підстави для задоволення позову
відсутні.

Відповідно до ухвали судді від 03.07.2014 р.
відкрито провадження у справі та
розгляд справи призначено на 21.08.2014 р.
Копія ухвали отримана позивачем через
начальника Донецького СІЗО 14.07.2014 р.,
відповідачем - 08.07.2014 р.

Відповідач у судове засідання 21.08.2014 р.
не з'явився. Представником подано
клопотання про відкладення розгляду
справи у зв'язку з відрядженням
представника. У той же час, до
клопотання не надано будь-яких доказів
відрядження представника. Крім того, не
надано і доказів неможливості прибуття
у судове засідання і безпосередньо
відповідача. Таким чином, враховуючи
відсутність доказів поважності
неприбуття у судове засідання та на
підставі ч. 4 ст. 128 КАС України судом
ухвалено розглядати справу за
відсутності відповідача на підставі
наявних матеріалів справи.

Враховуючи те, що позивач знаходиться у
слідчому ізоляторі та, відповідно, не
має можливості особисто з'явитися у
судове засідання, враховуючи при цьому
відсутність у суду можливості
забезпечення особистої присутності
позивача, а також те, що від позивача не
надходили зави про відкликання позову,
залишення його без розгляду чи відмови
від позову, беручи до уваги те, що із
позову та доданих до нього матеріалів
справи вбачається поведінка та воля
позивача щодо розгляду справи по суті,
суд на підставі ч. 6 ст. 128 КАС України
ухвалив про розгляд справи по суті у
письмовому провадженні.

Розглянувши наявні в матеріалах справи
документи, з'ясувавши фактичні
обставини справи, на яких ґрунтується
позов, оцінивши докази, які мають
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, судом
встановлено наступне.

ОСОБА_1 29.05.2014 р. засуджено Київським
районним судом м. Донецька за ст. 286 ч. 2
КК України до 7 років позбавлення волі з
позбавленням права керування
транспортними засобами строком на 3
роки.

На час формування позовної заяви
позивач знаходиться у Донецькому
слідчому ізоляторі.

13 березня 2014 року позивачем сформовано
скаргу на адресу Уповноваженого
Верховної Ради України з прав людини.

У скарзі зазначається, що з 18.01.2010 р., не
маючи можливості у встановленому
законом порядку його вину, позивача
шляхом позбавлення волі органи
державної влади покарали за злочин,
якого він не вчиняв.

У скарзі також зазначається, що
тривалість строку, відсутність у судах
та прокуратури можливості довести його
вину та застосування до позивача
покарання у вигляді позбавлення волі
обумовлено тим, що одна частина
матеріалів кримінальної справи
сфальсифікована, а інша частина цих
матеріалів прямо вказує на
невинуватість позивача.

Однак, як зазначено у скарзі, суди,
ігноруючи ці обставини, що явно вказує
чи на те, що суди діють в інтересах
третіх осіб, чи на іншу особисту
зацікавленість суду, продовжують
протизаконно та протиправно піддавати
його та рідних жорстокому, нелюдському
та принижуючого його гідність
поводженню та покаранню.

Враховуючи все викладене у скарзі,
позивач просив забезпечити йому
можливість особисто викласти факти та
підтвердити їх наявними у нього
доказами, Уповноваженому ВР України з
прав людини особисто або його
представнику, тобто просив прийняти
його на особистому прийомі.

Крім того, позивач просив провести
перевірку та прийняти заходи к тому,
щоб звільнити його від незаконного
покарання у вигляді позбавлення волі,
якому, як зазначено у скарзі, органи
державної влади піддають позивача, за
злочин, якого він не вчиняв, вже 4 роки
та 2 місяці.

Скарга отримана відповідачем 24.03.2014 р.,
що підтверджується штампом вхідної
кореспонденції та даними з
реєстраційно-контрольної картки.

У відповідь на звернення позивача до
відповідача, останнім 14.04.2014 р.
сформована відповідь за №
12/7-В-228667.14-1/05-49, в якій зазначено, що у
зв'язку з тим, що кримінальна справа
відносно позивача за апеляціями на
вирок суду наразі знаходиться в
провадженні Апеляційного суду
Донецької області, де була призначена
до розгляду, на підставі ст. 101
Конституції України, п. 3 ч. 3 ст. 17 Закону
України «Про Уповноваженого Верховної
Ради України з прав людини» звернення
позивача направлено до згаданого суду
для доручення до матеріалів
кримінальної справ з метою врахування
викладеного у них під час її
апеляційного розгляду. При цьому, як
зазначено у відповіді, звернуто увагу
суду на міжнародні стандарти у цій
сфері та практику Європейського суду з
прав людини в аналогічних справах.

Зазначена відповідь надіслана із
супровідним позивачу на адресу
Донецького слідчого ізолятора.

Вирішуючи з урахуванням наведеного
спір по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
звернення громадян» громадяни України
мають право звернутися до органів
державної влади, місцевого
самоврядування, об'єднань громадян,
підприємств, установ, організацій
незалежно від форм власності, засобів
масової інформації, посадових осіб
відповідно до їх функціональних
обов'язків із зауваженнями, скаргами та
пропозиціями, що стосуються їх
статутної діяльності, заявою або
клопотанням щодо реалізації своїх
соціально-економічних, політичних та
особистих прав і законних інтересів та
скаргою про їх порушення.

Статтею 2 цього ж Закону встановлено, що
законодавство України про звернення
громадян включає цей Закон та інші акти
законодавства, що видаються відповідно
до Конституції України та цього Закону.

Згідно з положеннями ст. 3 зазначеного
Закону встановлено, що під скаргою
розуміється звернення з вимогою про
поновлення прав і захист законних
інтересів громадян, порушених діями
(бездіяльністю), рішеннями державних
органів, органів місцевого
самоврядування, підприємств, установ,
організацій, об'єднань громадян,
посадових осіб.

Виходячи із змісту ст. 4 вказаного
Закону в сфері регулювання цього
Закону можуть бути оскаржені рішення,
дії, бездіяльність у сфері
управлінської діяльності.

При цьому, відповідно до положень ст. 18
Закону, громадянин, який звернувся із
заявою чи скаргою до органів державної
влади, місцевого самоврядування,
підприємств, установ, організацій
незалежно від форм власності, об'єднань
громадян, засобів масової інформації,
посадових осіб, має право, зокрема:
особисто викласти аргументи особі, що
перевіряла заяву чи скаргу, та брати
участь у перевірці поданої скарги чи
заяви.

Однак, статтею 12 цього Закону («Сфера
застосування цього Закону»)
встановлено, що дія цього Закону не
поширюється на порядок розгляду заяв і
скарг громадян, встановлений
кримінальним процесуальним,
цивільно-процесуальним, трудовим
законодавством, законодавством про
захист економічної конкуренції,
законами України "Про судоустрій і
статус суддів" та "Про доступ до судових
рішень", Кодексом адміністративного
судочинства України", Законом України
"Про засади запобігання і протидії
корупції".

Водночас, статтею 1 Закону України «Про
Уповноваженого Верховної Ради України
з прав людини» встановлено, що
Уповноважений Верховної Ради України з
прав людини (далі - Уповноважений)
здійснює парламентський контроль за
додержанням конституційних прав і
свобод людини і громадянина та захист
прав кожного на території України і в
межах її юрисдикції на постійній
основі, який у своїй діяльності
керується Конституцією України,
законами України, чинними міжнародними
договорами, згода на обов'язковість
яких надана Верховною Радою України.

Сферою застосування Закону є
відносини, що виникають при реалізації
прав і свобод людини і громадянина між
громадянином України, незалежно від
місця його перебування, іноземцем чи
особою без громадянства, які
перебувають на території України, та
органами державної влади, органами
місцевого самоврядування та їх
посадовими і службовими особами (с. 2
Закону).

При цьому, відповідно до положень
статті 17 зазначеного Закону
Уповноважений приймає та розглядає
звернення громадян України, іноземців,
осіб без громадянства або осіб, які
діють в їхніх інтересах, відповідно до
Закону України "Про звернення
громадян".

У той же час, Уповноважений не
розглядає тих звернень, які
розглядаються судами, зупиняє вже
розпочатий розгляд, якщо
заінтересована особа подала позов,
заяву або скаргу до суду.

В даному випадку, як вбачається із
змісту скарги позивача до відповідача,
позивачем фактично поставлено питання
про незгоду з вироком суду та вчинення
заходів, що входять до компетенції
судової влади, що у свою чергу вказує на
відсутність у відповідача правових
підстав для розгляду скарги позивача в
контексті наведених у ній вимог та
вжиття у зв'язку з цим певних дій чи
прийняття у зв'язку з цим рішень по суті
поставлених у скарзі питань.

При цьому, суд зазначає, що відповідь
надана заявнику у строк, встановлений
ст. 20 Закону України «Про звернення
громадян», та, з урахуванням положень п.
3 ч. 3 ст. 17 закону, звернення позивача
спрямовано до Апеляційного суду
Донецької області.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у
справах щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; 2) з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; 3) обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); 4) безсторонньо
(неупереджено); 5) добросовісно; 6)
розсудливо; 7) з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
всім формам дискримінації; 8)
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); 9) з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення; 10)
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

При цьому, згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 71 КАС України
передбачено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

В даному випадку судом не встановлено
порушень законодавства з боку
відповідача відносно позивача, а
відтак, суд приходить до висновку про
відсутність підстав для задоволення
позову та, відповідно, до висновку про
відмову у задоволенні позову у повному
обсязі.

Керуючись вимогами 69-71, 94, 158-163, 167, 181, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову відмовити у
повному обсязі.

Постанова набирає законної сили в
строк і порядку, передбачені статтею 254
Кодексу адміністративного судочинства
України. Постанова може бути оскаржена
за правилами, встановленими ст. ст. 185-187
КАС України.

Суддя
О.А.
Кармазін