Справа № 2а/0570/9590/12
Суддя: Гаманко О.І.
Дата ухвалення: 2014-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"14" серпня 2014 р. м. Київ
К/9991/69060/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого Гаманка
О.І.

суддів Олендера
І.Я.

Юрченка
В.В.

розглянувши в попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
міграційної служби України на
постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 27 серпня 2012
року та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 12 жовтня 2012
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
Державної міграційної служби України
про скасування рішення та зобов'язання
вчинити певні дії,

в с т а н о в и л а:

У липні 2012 року ОСОБА_2 звернулась до
суду з позовом до Державної
міграційної служби України про
скасування рішення та зобов'язання
вчинити певні дії.

Постановою Донецького окружного
адміністративного суду від 27 серпня 2012
року, залишеною без змін ухвалою
Донецького апеляційного
адміністративного суду від 12 жовтня 2012
року, позов задоволено.

У касаційній скарзі Державна
міграційна служба України, посилаючись
на неправильне застосування судами
норм матеріального та процесуального
права, просить скасувати рішення судів
попередніх інстанцій і ухвалити нове -
про відмову в задоволенні позовних
вимог.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи
касаційної скарги, перевіривши
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі в
межах, визначених статтею 220 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів вважає, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

ОСОБА_2 громадянка Іраку, за
національністю - арабка, за
віросповіданням - мусульманка-сунітка,
у грудні 2011 року звернулася до
Головного управління Державної
міграційної служби в Донецькій області
із заявою про надання статусу біженця.

Як встановлено судами першої та
апеляційної інстанцій і
підтверджується матеріалами справи, з
позивачем було проведено співбесіди,
результати яких викладено в
протоколах, долучених до матеріалів
справи.

Згідно зі статтею 13 Закону України "Про
біженців" документи, отримані або
підготовлені органом міграційної
служби під час розгляду заяви,
долучаються до особової справи
заявника. Після вивчення документів,
перевірки фактів, повідомлених особою,
яка подала заяву про надання їй статусу
біженця, орган міграційної служби
готує письмовий висновок щодо надання
або відмови у наданні статусу біженця.
Особова справа заявника разом з
письмовим висновком органу
міграційної служби, який розглядав
заяву, надсилається до спеціально
уповноваженого центрального органу
виконавчої влади у справах міграції
для прийняття остаточного рішення за
заявою.

За результатами співбесіди та вивчення
наданих позивачем доказів, міграційною
службою в Донецькій області в порядку
проваджень, визначених статтею 7 Закону
України "Про біженців", 14 лютого 2012 року
складено висновок щодо доцільності
прийняття рішення про надання статусу
біженця громадянці ОСОБА_2, після чого
особова справа позивача була
направлена відповідачеві для
прийняття остаточного рішення.

Відповідно до статті 10 Закону України
"Про біженців" статус біженця не
надається особі:

- яка вчинила злочин проти миру, воєнний
злочин або злочин проти людства і
людяності, як їх визначено у
міжнародному праві;

- яка вчинила тяжкий злочин
неполітичного характеру за межами
України до прибуття в Україну з метою
набуття статусу біженця, якщо таке
діяння віднесено Кримінальним
кодексом України до тяжких злочинів;

- яка винна у вчиненні дій, що
суперечать меті та принципам
Організації Об'єднаних Націй;

- стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені абзацом другим статті 1
цього Закону, відсутні;

- яка до прибуття в Україну була визнана
біженцем або отримала притулок в іншій
країні;

- яка до прибуття в Україну з наміром
набути статусу біженця перебувала в
третій безпечній країні.

Судом першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що з позивачем було
проведено кілька співбесід, результати
яких викладені в протоколах, долучених
до матеріалів справи.

За результатами розгляду матеріалів
справи Головним правлінням Державної
міграційної служби України в Донецькій
області здійснений висновок про
доцільність прийняття рішення про
оформлення документів для вирішення
питання щодо надання статусу біженця
громадянці Іраку ОСОБА_2.

Разом з тим, рішенням Державної
міграційної служби України від 22
травня 2012 року №135-12, ОСОБА_2, громадянці
Іраку, ІНФОРМАЦІЯ_1, було відмовлено у
наданні статусу біженця відповідно до
абзацу 4 частини 1 статті 6 Закону
України "Про біженців", як особі,
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктами 1 та 13 статті 1
цього Закону, відсутні.

Відповідно до абзацу 2 статті 1 Закону
України "Про біженців" біженець - особа,
яка не є громадянином України і
внаслідок цілком обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань, перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Колегія суддів погоджується з
висновками судів, що побоювання
позивача стати жертвою переслідувань
через віросповідання, належність до
певної соціальної групи та політичні
переконання є цілком обґрунтованими.

Підтвердження обґрунтованості
побоювань переслідування (через
інформацію про можливість таких
переслідувань у країні походження
біженця) можуть отримуватися від особи,
яка шукає статусу біженця, та незалежно
від неї - з різних достовірних джерел
інформації, наприклад, із резолюцій
Ради Безпеки ООН, документів і
повідомлень Міністерства закордонних
справ України, інформації, зібраної та
проаналізованої Державною міграційною
службою України, Управління Верховного
Комісара ООН у справах біженців, Правил
розгляду заяв та оформлення
документів, необхідних для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, втрату і позбавлення статусу
біженця та додаткового захисту і
скасування рішення про визнання особи
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, затверджених
наказом Міністерства внутрішніх справ
України від 07 вересня 2011 року № 649,
інших міжнародних, державних та
неурядових організацій, із публікацій
у засобах масової інформації. Для
повноти встановлення обставин у таких
справах, як правило, слід
використовувати більш ніж одне джерело
інформації про країну походження.

Так, судом встановлено і визнається
відповідачем, що вся родина позивача
(батько, мати, брати) проживають на
території України у місті Донецьку з 2006
року. Батько та мати позивача отримали
посвідки на постійне проживання в
Україні, братам наданий в Україні
статус біженця. Тобто, в країні
походження в позивачки близьких
родичів не залишилося.

Згідно рекомендацій УВКБ ООН «Про
потребу в міжнародному захисті шукачів
притулку з Іраку» від 31 травня 2012 року
жінки без супроводу в Іраку є особливо
вразливою категорією, а недодержання
ними традицій є підставою для
сексуального насильства та
позбавлення життя. Відповідно до
звичаїв Іраку дівчина не може
проживати самотньо й повинна жити або з
родиною - батьками, братами, іншою
родичами чоловічої статі, або з
чоловіком.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що побоювання позивача
стати жертвою переслідувань в Іраку є
обґрунтованими, як вбачається з
матеріалів справи, позивач є сунітом, а
її батько був генералом іракської
армії за часів влади ОСОБА_7, що
підтверджується протоколами співбесід
із позивачем, фотокартками із
зображенням батька позивача у воєнній
формі.

Щодо відсутності доказів на
підтвердження вищевказаних обставин
колегія суддів зазначає, що відповідно
до статті 11 Закону України "Про
біженців" до заяви про надання статусу
біженця додаються документи, які
посвідчують особу заявника, а також
документи та матеріали, що можуть бути
доказом наявності умов для набуття ним
статусу біженця.

Якщо у заявника відсутні документи, які
посвідчують його особу, його прізвище,
ім'я, по батькові та інші дані про нього
попередньо, до встановлення особи,
записуються за його вказівкою, про що
зазначається в реєстраційному листку
на особу та робиться відповідний запис
на заяві.

Тобто, у позивача відсутній обов'язок
обов'язкового надання документів для
підтвердження наявності умов для
набуття нею статусу біженця. До того ж
надання таких документів може бути
взагалі неможливо в силу тих чи інших
обставин.

Таким чином, належність позивача до
певної релігійної групи - суніт, те що
всі її близькі родичі проживають в
України на законних підставах, а також
те, що батько позивача був генералом
Іракської армії за часів влади ОСОБА_7 є
достатніми підставами побоювання
стати жертвою переслідування.

Матеріали справи свідчать про
наявність умов для надання ОСОБА_2
статусу біженця.

З огляду на викладене колегія суддів
приходить до висновку що судами першої
та апеляційної інстанцій правильно
застосовано норми матеріального права
та аргументовано задоволено вимоги
позивача.

Відповідно до вимог частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

За правилами статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанції не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій. Не може
бути скасовано судове рішення з
мотивів порушення норм процесуального
права, якщо це не призвело і не могло
призвести до неправильного вирішення
справи.

Оскаржувані рішення судів першої та
апеляційної інстанцій постановлені з
дотриманням норм процесуального права,
доводами касаційної скарги не
спростовуються висновки, викладені в
судових рішеннях, підстави для їх
скасування відсутні.

Керуючись статтями 220, 2201, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Державної
міграційної служби України залишити
без задоволення, а постанову постанову
Донецького окружного
адміністративного суду від 27 серпня 2012
року та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 12 жовтня 2012
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
Державної міграційної служби України
про скасування рішення та зобов'язання
вчинити певні дії - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.І. Гаманко

Судді
І.Я. Олендер

В.В. Юрченко