Справа № 808/10175/13-а
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2014-07-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

24 липня 2014 рокусправа № 808/10175/13-а

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Дурасової Ю.В.

суддів: Іванова
С.М. Чабаненко С.В.

за участю секретаря судового
засідання: Комар Н.В.

позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Коцило
Юрія Миколайовича

розглянувши у відкритому
судовому засіданні апеляційну скаргу
Головного Управління Міністерства
внутрішніх справ України в Запорізькій
області

на постанову Запорізького
окружного адміністративного суду від 03
лютого 2014 р.

у справі за позовом ОСОБА_1 до
Головного Управління Міністерства
внутрішніх справ України в Запорізькій
області про визнання нечинним та
скасування наказу про звільнення,
наказу про дисциплінарне стягнення,
поновлення на посаді та стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Запорізького
окружного адміністративного суду із
позовом до Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Запорізькій області, в якому просив
визнати протиправним та скасувати
накази відповідача від 31.10.2011 №379 о/с
дск та від 17.10.2011 №1646 в частині щодо
звільнення позивача з посади старшого
оперуповноваженого відділу боротьби з
незаконним обігом наркотиків
Запорізького міського управління ГУ
МВС України в Запорізькій області, з
органів внутрішніх справ України в
запас за п.66 (за дискредитацію)
Положення про проходження служби
рядовим та начальницьким складом
органів внутрішніх справ; поновити
його на посаді старшого
оперуповноваженого відділу боротьби з
незаконним обігом наркотиків
Запорізького міського управління ГУ
МВС України в Запорізькій області та
стягнути з відповідача середній
заробіток за час вимушеного прогулу з
31.10.2011 по теперішній час.

Постановою Запорізького окружного
адміністративного суду від 30.01.2012 в
задоволенні позову відмовлено в
повному обсязі. Ухвалою
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 14.11.2012
постанову Запорізького окружного
адміністративного суду від 30.01.2012
залишено без змін. Ухвалою Вищого
адміністративного суду України від
21.11.2013 скасовано постанову
Запорізького окружного
адміністративного суду від 30.01.2012 та
ухвалу Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 14.11.2012 у та справу направлено на
новий розгляд до суду першої
інстанції.

Постановою Запорізького окружного
адміністративного суду від 03 лютого 2014
року адміністративний позов ОСОБА_1
задоволено у повному обсязі. Визнано
протиправними та скасовано накази
Головного управління МВС України в
Запорізькій області від 31.10.2011 №379 о/с
дск та від 17.10.2011 №1646, в частині
звільнення ОСОБА_1 з посади старшого
оперуповноваженого відділу боротьби з
незаконним обігом наркотиків
Запорізького міського управління ГУ
МВС України в Запорізькій області, з
Органів Внутрішніх Справ України в
запас за п.66 (за дискредитацію)
Положення про проходження служби
рядовим та начальницьким складом
органів внутрішніх справ. Поновлено
ОСОБА_1 на посаді старшого
оперуповноваженого відділу боротьби з
незаконним обігом наркотиків
Запорізького міського управління
Головного управління МВС України в
Запорізькій області. Стягнуто з
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України в Запорізькій
області (69057, м. Запоріжжя, вул.
Матросова, буд.29) на користь ОСОБА_1
(АДРЕСА_1, ідентифікаційний
номерНОМЕР_1) середній заробіток за час
вимушеного прогулу з 01.11.2011 по 03.02.2014 у
розмірі 53 916 (п'ятдесят три тисячі
дев'ятсот шістнадцять) грн. 11 коп.

Свою позицію суд першої інстанції
обґрунтовує тим, що звільнення за
пунктом 66 Положення № 114 є самостійною
й спеціальною підставою для звільнення
осіб рядового і начальницького складу
й факт скоєння вчинку, що дискредитує
звання рядового і начальницького
складу, який став підставою для
звільнення, повинен бути доведеним.
Оскаржуваний наказ не конкретизує, в
чому саме полягає вчинення позивачем
вчинку, що дискредитує звання рядового
і начальницького складу. Загальне ж
формулювання підстави звільнення, як
створення умов, завдяки яким ОСОБА_3 не
виходив на службу, не є переконливою
підставою для припинення державної
служби позивача. Отже, матеріали справи
не містять доказів, які б
підтверджували, що позивачем вчинено
вчинок, що дискредитує звання
працівника міліції. Крім того, суд
першої інстанції дійшов висновку, що
оскаржуваний наказ про звільнення
позивача з органів внутрішніх справ
винесено без врахування принципу
співмірності порушення і покарання, за
змістом якого, якщо діяння може бути
кваліфіковане як дисциплінарне
правопорушення, то до порушника може
застосовуватися захід дисциплінарної
відповідальності, що відповідає
тяжкості вчиненого дисциплінарного
правопорушення та ступеню вини особи.

Не погодившись з даним рішенням суду
представник відповідача (Головного
Управління Міністерства внутрішніх
справ України в Запорізькій області)
подав апеляційну скаргу. В апеляційній
скарзі просить скасувати постанову
суду першої інстанції та прийняти нове
рішення, яким відмовити в задоволенні
позовних вимог в повному обсязі.
Зазначає, що судом першої інстанції
постанову прийнято з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Посилається на те, що ОСОБА_1
перебуваючи на посадах в Органах
внутрішніх справ вчиняв активні дії,
домовляючись з керівництвом
Токмацького МВ ГУМВС та Заводського РВ
ЗМУ ГУМВС щодо перебування ОСОБА_3 на
посадах у вказаних підрозділах, за
умови того, що останній нібито буде
працювати у Жовтневому РВ ЗМУ. Своїми
діями ОСОБА_1, створивши умови, завдяки
яким ОСОБА_3 тривалий час не виходив на
службу та не виконував свої посадові
обов'язки, при цьому отримував
заробітну плату, отже, скоїв вчинок, що
дискредитує звання працівника міліції.

В запереченні на апеляційну скаргу
позивач просив апеляційну скаргу
залишити без задоволення, а постанову
суду першої інстанції без змін. Вважає,
що постанова суду першої інстанції є
обґрунтованою та такою, що прийнята з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права. Зазначив, що
апелянт у своїй апеляції зміст всіх
обставин щодо місця роботи ОСОБА_3
виклав навмисно незрозуміло. В період з
грудня 2009 року по травень 2010 року
позивач ніс службу у підрозділах, не
пов'язаних зі службою ОСОБА_3 - СКР
Мелітопольського МВ ГУМВС та ВКР
Запорізького МУ ГУМВС. Відповідно до
Бюджетного кодексу України, контроль
за цільовим використанням бюджетних
коштів покладається на головних
розпорядників та розпорядників
бюджетних коштів, якими є начальник
ГУМВС України в Запорізькій області,
начальник МВ ГУМВС України в
Запорізькій області. Виплати грошового
забезпечення мають бути чітко
обґрунтованими (накази про призначення
на посаду). Контроль за цільовим
використанням цих коштів здійснюється
також Управлінням фінансової
інспекції МВС України. Тому з позицій
бухгалтерського обліку в органах МВС
України його дії не мають жодного
відношення до нарахування та виплати
грошового забезпечення (утримання)
ОСОБА_3 крім того, у період службової
перевірки з 01.09.2009 року та по 06.10.2011 року
вказана особа перебувала на службі в
ГУМВС України на підставі наказу про
призначення на відповідну посаду.

В судовому засіданні представник
відповідача (Головного Управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Запорізькій області) просив
апеляційну скаргу задовольнити, а
постанову суду першої інстанції
скасувати. Суду надав пояснення
аналогічні викладеним в апеляційній
скарзі (викладено вище).

В судовому засіданні позивач
заперечення проти апеляційної скарги
підтримав, суду надав пояснення
аналогічні викладеним в запереченнях
проти апеляційної скарги (викладено
вище).

Перевіривши законність і
обґрунтованість постанови суду першої
інстанції, дослідивши матеріали
справи, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції
встановлено, що ОСОБА_1 з жовтня 2005
перебував на службі в органах
внутрішніх справ України. На час
звільнення з органів внутрішніх справ
України позивач мав звання капітана
міліції та обіймав посаду старшого
оперуповноваженого відділу боротьби з
незаконним обігом наркотиків
Запорізького міського управління
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України в Запорізькій
області. Наказом від 17.10.2011 №1646 "Про
покарання працівників ГУМВС в області"
за невиконання своїх службових
обов'язків, грубе порушення вимог
Наказу МВС України від 04.07.2007 №190, пп.
10.3.,10.4 наказу МВС України від 17.12.2009 №530
дск, Присяги працівника ОВС України,
вимог ст. ст.1, 8 Закону України "Про
Дисциплінарний статут ОВС України",
норм "Положення про проходження служби
рядовим і начальницьким складом ОВС
України", затвердженого Постановою
Кабінету Міністрів України від 29.07.1991
№114, що виразилось у підготовці
відповідних документів, на підставі
яких ОСОБА_3 призначено на посаду за
рахунок посади в іншому підрозділі;
невжитті заходів щодо усунення
вказаного порушення та використання
працівника відповідно до фактично
займаної посади, скоєння вчинку, що
дискредитує звання працівника міліції,
що виразилось у створенні умови,
завдяки яким ОСОБА_3 тривалий час не
виходив на службу та не виконував свої
посадові обов'язки і при цьому
отримував заробітну плату, - старшого
оперуповноваженого ВБНОН ЗМУ ГУМВС
України в Запорізькій області капітан
міліції ОСОБА_1 звільнено з ОВС за ст..66
(за дискредитацію) "Положення про
проходження служби рядовим та
начальницьким складом ОВС України" (т. 1
а.с. 10).

Наказом відповідача від 31.10.2011, №379
о/с дск "По особовому складу" капітана
міліції ОСОБА_1 (Г-001233) - старшого
оперуповноваженого відділу боротьби з
незаконним обігом наркотиків
Запорізького міського управління з 31
жовтня 2011 було звільнено з органів
внутрішніх справ в запас за ст.66 (за
скоєння вчинків, що дискредитують
звання рядового та начальницького
складу) Положення про проходження
служби рядовим та начальницьким
складом органів внутрішніх справ
України (т.1 а.с. 9).

Як встановлено судом першої
інстанції, фактичними причинами
звільнення позивача із органів
внутрішніх справ стало те, що у жовтні
2011 працівниками ВІОС УКЗ ГУМВС України
в Запорізькій області та УВБ у
Запорізькій області ДВБ МВС України
отримано інформацію про те, що
дільничний інспектор міліції СДІМ
Жовтневого РВ ЗМУ ГУМВС в Запорізькій
області старший лейтенант міліції
ОСОБА_3, тривалий час не виходить на
службу та не виконує свої обов`язки, а
окремі працівники сприяють цим
порушенням. На підставі отриманої
інформації проведено службове
розслідування, за результатами
службового розслідування встановлено,
що ОСОБА_3, перебуваючи на посаді
старшого інспектора роботи з
населенням та громадськими
формуваннями СДІМ Заводського РВ ЗМУ
ГУМВС в області фактично у вказаному
підрозділу не працював, а згідно
пояснень опитаних, повинен був
виконувати службові обов`язки у
Жовтневому РВ ЗМУ ГУМВС в області,
однак на роботу не виходив, службові
обов'язки не виконував. Порушення було
допущено керівництвом Заводського та
Жовтневого РВ ЗМУ ГУМВС в області в
особі ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, що
виразилось у підготовці відповідних
документів, на підставі яких ОСОБА_3
призначено на посади в іншому
підрозділі, а також невжиття заходів
щодо усунення вказаного порушення та
використання працівника відповідно до
фактично займаної посади.

Одночасно із цим судом першої
інстанції встановлено, що в період з
13.04.2010 по 13.09.2011 та з 13.09.2011 до
теперішнього часу ОСОБА_3 на службу до
Заводського, Жовтневого РВ ЗМУ не
виходив, посадові обов'язки не
виконував, однак отримував заробітну
плату, що стало можливим унаслідок
невиконання ОСОБА_4 та ОСОБА_7 своїх
функціональних обов'язків та грубого
порушення Присяги працівника ОВС
України, норми Положення. Так згідно
висновку за матеріалами службового
розслідування відносно працівників
ГУМВС України в Запорізькій області
від 14.10.2011 встановлено, що саме ОСОБА_1
домовлявся з керівництвом Токмацького
МВ ГУМВС та Заводського РВ ЗМУ ГУМВС
щодо перебування ОСОБА_3 на посадах у
вказаних підрозділах, за умови того, що
останній нібито буде працювати у
Жовтневому РВ ЗМУ. Своїми діями, на
думку відповідача, позивач створив
умови, завдяки яким ОСОБА_3 тривалий час
не виходив на службу та не виконував
свої посадові обов'язки, при цьому
отримував заробітну плату. Отже
позивач, (на думку відповідача) скоїв
вчинок, що дискредитує звання
працівника міліції. На думку
відповідача, позивачем введено в оману
одночасно керівництво Жовтневого РВ
ЗМУ, Токмацького МВ ЗМУ ГУМВС щодо
місця роботи ОСОБА_3

Колегія суддів апеляційної інстанції
встановила, що при вирішенні справи
судом першої інстанції до даних
правовідносин правильно застосовані
норми Конституції України, Закону
України "Про міліцію", норми
Дисциплінарного статуту ОВС України,
затвердженого Законом України від
22.02.2006 року № 3460-ІV, Положенням про
проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ Української РСР,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів УРСР від 29 липня 1991 р. № 114 (зі
змінами станом на 05.12.2012 року в ред.
постанови КМУ за №1137).

Відповідно до ст.1 Закону України "Про
міліцію" №565- XII від 20.12.1990р., міліція в
Україні - державний озброєний орган
виконавчої влади, який захищає життя,
здоров'я, права і свободи громадян,
власність, природне середовище,
інтереси суспільства і держави від
протиправних посягань.

Діяльність міліції відповідно до ст. 3
ЗУ "Про міліцію" будується на принципах
законності, гуманізму, поваги до особи,
соціальної справедливості, взаємодії з
трудовими колективами, громадськими
організаціями й населенням. Статтею 4
цього Закону встановлено, що правовою
основою діяльності міліції є:
Конституція України, цей Закон, інші
законодавчі акти України, постанови
Верховної Ради України, укази
Президента України, постанови Кабінету
Міністрів України, нормативні акти
Міністерства внутрішніх справ України,
Загальна декларація прав людини,
міжнародні правові норми, ратифіковані
у встановленому порядку.

Порядок проходження служби особовим
складом міліції регламентується
Законом України "Про міліцію",
Положенням про проходження служби
рядовим і начальницьким складом
органів внутрішніх справ Української
РСР, затвердженим постановою Кабінету
Міністрів УРСР від 29 липня 1991 р. № 114 та
Дисциплінарним статутом ОВС України,
затвердженим Законом України від 22.02.2006
року № 3460-ІV.

Відповідно до ст. 66 Положення, особи
рядового і начальницького складу, які
скоїли вчинки, що дискредитують звання
рядового і начальницького складу,
звільняються з органів внутрішніх
справ. При цьому звільнення
проводиться з урахуванням вимог пункту
62 цього Положення.

Пунктом 62 згаданого Положення
передбачено, що звільнення осіб
рядового і начальницького складу зі
служби провадиться:

а) у запас Збройних Сил СРСР (з
постановкою на військовий облік), якщо
звільнені особи не досягли граничного
віку, встановленого Законом СРСР "Про
загальну військову повинність"для
перебування в запасі осіб, які мають
військові звання і за станом здоров'я
придатні до військової служби;

б) у відставку, якщо звільнені особи
досягли граничного віку, встановленого
Законом СРСР "Про загальну військову
повинність" для перебування в запасі
осіб, які мають відповідні військові
звання або визнані
військово-лікарськими комісіями
непридатними за станом здоров'я до
військової служби (із зняттям з
військового обліку).

У пункті 66 Положення №114 визначено не
окремий вид відповідальності
працівника ОВС, а спеціальну підставу
для припинення служби, яке
відбувається у формі звільнення.

Припинення служби за пунктом 66
Положення №114 є найсуворішою санкцією
відповідальності працівника ОВС, який
вчинив діяння, несумісне з посадою.

Звільнення за пунктом 66 Положення №114
може мати місце лише тоді, коли
достеменно доведено, що особа скоїла
проступок проти інтересів служби, який
суперечить покладеним на нього
обов'язкам, підриває довіру до нього як
носія влади, що призводить до
приниження державного органу та
унеможливлює подальше виконання ним
своїх обов'язків.

Таким чином, такий вид припинення
служби в органах внутрішніх справ, як
звільнення за пунктом 66 Положення № 114
є самостійною й спеціальною підставою
для звільнення осіб рядового і
начальницького складу й факт скоєння
вчинку, що дискредитує звання рядового
і начальницького складу, який став
підставою для звільнення, повинен бути
доведеним.

Натомість, матеріали справи не містять
доказів, які б підтверджували, що
позивачем вчинено вчинок, що
дискредитує звання працівника
міліції.

Судом з'ясовано питання
підпорядкованості осіб, які не вжили
невідкладних заходів щодо
забезпечення ОСОБА_3 умов проходження
служби в органах внутрішніх справ;
оскаржуваний наказ не конкретизує в
чому саме полягає вчиненні позивачем
вчинку, що дискредитує звання рядового
і начальницького складу; загальне ж
формулювання підстави звільнення, як
створення умов, завдяки яким ОСОБА_3 не
виходив на службу, не є переконливою
підставою для припинення державної
служби позивача. Оскаржуваний наказ
про звільнення позивача з органів
внутрішніх справ винесено без
врахування принципу співмірності
порушення і покарання, за змістом
якого, якщо діяння може бути
кваліфіковане як дисциплінарне
правопорушення, до порушника може
застосовуватися захід дисциплінарної
відповідальності, що відповідає
тяжкості вчиненого дисциплінарного
правопорушення та ступеню вини особи.

Згідно п. 24 Положенням про проходження
служби рядовим і начальницьким складом
органів внутрішніх справ Української
РСР, затвердженого постановою Кабінету
Міністрів УРСР від 29 липня 1991 р. № 114 (зі
змінами станом на 05.12.2012 року в ред.
постанови КМУ за №1137), у разі
незаконного звільнення або
переведення на іншу посаду особи
рядового, начальницького складу
органів внутрішніх справ підлягають
поновленню на попередній посаді з
виплатою грошового забезпечення на час
вимушеного прогулу або різниці в
грошовому забезпеченні за час
виконання службових обов'язків, але не
більше ніж як за однин рік. Якщо заява
про поновлення на службі розглядається
більше одного року не з вини особи
рядового, начальницького складу, така
особа має право на отримання грошового
забезпечення за весь час вимушеного
прогулу.

На думку колегії суддів апеляційної
інстанції, суд першої інстанції
прийшов до правильного висновку, що
оскаржуваний наказ про звільнення
позивача з органів внутрішніх справ
винесено без врахування принципу
співмірності порушення і покарання, за
змістом якого, якщо діяння може бути
кваліфіковане як дисциплінарне
правопорушення, до порушника може
застосовуватися захід дисциплінарної
відповідальності, що відповідає
тяжкості вчиненого дисциплінарного
правопорушення та ступеню вини особи.

У зв'язку з викладеним, колегія суддів
апеляційної інстанції вважає, що суд
першої інстанції не допустив порушення
норм матеріального права, а повно та
всебічно дослідив обставини справи,
дав їм відповідну правову оцінку,
правильно встановив характер спірних
правовідносин і для їх вирішення
правильно застосував норми
матеріального права.

В межах апеляційної скарги порушень
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права
при вирішенні цієї справи не допущено.
Правова оцінка обставин у справі дана
вірно, а тому апеляційну скаргу слід
залишити без задоволення, а
оскаржуване судове рішення залишити
без змін.

Керуючись п.1 ст.198, ст.ст. 200, 205, 206
КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Головного
Управління Міністерства внутрішніх
справ України в Запорізькій області -
залишити без задоволення.

Постанову Запорізького окружного
адміністративного суду від 03 лютого 2014
р. у справі за позовом ОСОБА_1 до
Головного Управління Міністерства
внутрішніх справ України в Запорізькій
області визнання нечинним та
скасування наказу про звільнення,
наказу про дисциплінарне стягнення,
поновлення на посаді та стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили
з моменту проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого адміністративного суду України
протягом 20 днів відповідно до ст. 212 та
ч.5 ст. 254 КАС України.

Головуючий:
Ю.В. Дурасова

Суддя:
С.М. Іванов

Суддя:
С.В. Чабаненко