Справа № 2а-9405/12/1370
Суддя: Затолочний В.С.
Дата ухвалення: 2014-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2014 року
Справа №
4989/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Затолочного В.С.,

суддів - Каралюса В.М., Матковської З.М.,

за участі секретаря судового засідання
Корнієнко О.А.,

представника позивача Гарвилюка Є.О.,

представників відповідача Ледчак Т.О.,
Шпака В.В.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Львові
апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Броди
Агро» на постанову Львівського
окружного адміністративного суду від 07
лютого 2013 року в справі за
адміністративним позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю «Броди
Агро» до Державної податкової
інспекції у Бродівському районі
Львівської області про скасування
податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Броди Агро»
звернулося до суду з позовом до
Державної податкової інспекції у
Бродівському районі Львівської
області про скасування податкових
повідомлень-рішень.

Львівський окружний адміністративний
суд постановою від 07.02.2013 року в
задоволенні позову відмовив.

Не погодившись із винесеним рішенням,
його оскаржив позивач, який
покликаючись на неповне з'ясування
судом обставини, що мають значення для
справи, порушення норм матеріального
та процесуального права, просить
скасувати постанову суду першої
інстанції і винести нову постанову,
якою задовольнити позовні вимоги. В
апеляційній скарзі посилається на те,
що суд першої інстанції не прийняв до
уваги доводи про відсутність в акті
податкової перевірки доказів
нікчемності та нереальності правочину,
укладеного позивачем з ТзОВ «Вікар».
Висновки суду є надуманими та не
ґрунтуються на матеріалах справи і
вимогах чинного законодавства.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника позивача, який наполягав
на задоволенні апеляційної скарги,
представників відповідача, які
заперечували проти задоволення
апеляційної скарги, перевіривши
матеріали справи, апеляційну скаргу,
суд апеляційної інстанції приходить до
переконання, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення з таких
міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Броди Агро»
зареєстровано Бродівською районною
державною адміністрацією Львівської
області 26.06.2007 року, що підтверджено
копією Свідоцтва про державну
реєстрацію юридичної особи Серія А00 №
466731 та копією Довідки з Єдиного
державного реєстру підприємств та
організацій України Серія АБ № 484124 від
13.07.2012 року. Позивача узято на облік в
органах ДПС 27.06.2007 року за № 1393,
відповідно до довідки № 16491 від 24.02.2012
року.

У період з 05.07.2012 року по 10.07.2012 року
Державною податковою інспекцією у
Бродівському районі Львівської
області Державної податкової служби
проведено позапланову невиїзну
перевірку товариства з обмеженою
відповідальністю «Броди Агро», про що
складено Акт № 113/22-00/35116440 від 17.07.2012
року про результати позапланової
невиїзної перевірки з питань
дотримання вимог податкового
законодавства з податку на додану
вартість щодо взаєморозрахунків з ТзОВ
«Вікар» за період з 01.03.2011 року по 31.05.2011
року. Перевіркою встановлено порушення
позивачем вимог п. 198.2., п. 198.3., п. 198.4., п.
198.6. ст. 198 Податкового кодексу України,
в результаті чого встановлено
завищення податкового кредиту з
податку на додану вартість на загальну
суму 135852,70 грн.

Позивач з актом податкової перевірки
не погодився, оскаржив вказаний акт до
Державної податкової інспекції у
Бродівському районі Львівської
області Державної податкової служби.
За наслідками оскарження акта
перевірки заперечення до акта
перевірки було залишено без
задоволення.

02.08.2012 року відповідачем на підставі
акта перевірки № 113/22-00/35116440 від 17.07.2012
року прийнято податкове
повідомлення-рішення форми «В4» №
/3515, яким відповідно до п. 198.2., п.
198.3., п. 198.4., п. 198.6. ст. 198 Податкового
кодексу України позивачу зменшено
розмір від'ємного значення суми
податку на додану вартість на 96447 грн.

02.08.2012 року відповідачем на підставі
акта перевірки № 113/22-00/35116440 від 17.07.2012
року прийнято податкове
повідомлення-рішення форми «В4» №
/3516, яким відповідно до п. 198.2., п.
198.3., п. 198.4., п. 198.6. ст. 198 Податкового
кодексу України позивачу зменшено
розмір від'ємного значення суми
податку на додану вартість на 39406 грн.

Згідно з п. п. 14.1.179. п. 14.1. ст. 14
Податкового кодексу України податкове
зобов'язання для цілей розділу V цього
Кодексу - загальна сума податку на
додану вартість, одержана (нарахована)
платником податку в звітному
(податковому) періоді.

Згідно з п. п. 14.1.181. п. 14.1. ст. 14 ПК України
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу

Згідно з п. п. 54.3.2. п. 54.3. ст. 54 ПК України
контролюючий орган зобов'язаний
самостійно визначити суму грошових
зобов'язань, зменшення (збільшення)
суми бюджетного відшкодування та/або
зменшення (збільшення) від'ємного
значення об'єкта оподаткування
податком на прибуток або від'ємного
значення суми податку на додану
вартість платника податків,
передбачених цим Кодексом або іншим
законодавством, якщо дані перевірок
результатів діяльності платника
податків свідчать про заниження або
завищення суми його податкових
зобов'язань, суми бюджетного
відшкодування та/або від'ємного
значення об'єкта оподаткування
податком на прибуток або від'ємного
значення суми податку на додану
вартість платника податків, заявлених
у податкових (митних) деклараціях,
уточнюючих розрахунках.

Згідно з п. 57.3. ст. 57 ПК України у разі
визначення грошового зобов'язання
контролюючим органом за підставами,
зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6
пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу,
платник податків зобов'язаний сплатити
нараховану суму грошового зобов'язання
протягом 10 календарних днів, що
настають за днем отримання податкового
повідомлення-рішення, крім випадків,
коли протягом такого строку такий
платник податків розпочинає процедуру
оскарження рішення контролюючого
органу.

У разі оскарження рішення
контролюючого органу про нараховану
суму грошового зобов'язання платник
податків зобов'язаний самостійно
погасити узгоджену суму, а також пеню
та штрафні санкції за їх наявності
протягом 10 календарних днів, наступних
за днем такого узгодження.

Згідно з п. 123.1. ст. 123 ПК України у разі
якщо контролюючий орган самостійно
визначає суму податкового
зобов'язання, зменшення суми
бюджетного відшкодування та/або
від'ємного значення суми податку на
додану вартість платника податків на
підставах, визначених підпунктами 54.3.1,
54.3.2, 54.3.4, 54.3.5, 54.3.6 пункту 54.3 статті 54
цього Кодексу, - тягне за собою
накладення на платника податків штрафу
в розмірі 25 відсотків суми визначеного
податкового зобов'язання, завищеної
суми бюджетного відшкодування.

Згідно з п. 185.1. ст. 185 Податкового
кодексу України об'єктом оподаткування
є операції платників податку з
постачання товарів, місце постачання
яких розташоване на митній території
України, відповідно до статті 186 цього
Кодексу, у тому числі операції з
передачі права власності на об'єкти
застави позичальнику (кредитору), на
товари, що передаються на умовах
товарного кредиту, а також з передачі
об'єкта фінансового лізингу в
користування
лізингоотримувачу/орендарю.

Згідно з п. 188.1. ст. 188 ПК України база
оподаткування операцій з постачання
товарів/послуг визначається виходячи з
їх договірної (контрактної) вартості,
але не нижче звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу, з
урахуванням загальнодержавних
податків та зборів (крім податку на
додану вартість та акцизного податку
на спирт етиловий, що використовується
виробниками - суб'єктами
господарювання для виробництва
лікарських засобів, у тому числі
компонентів крові і вироблених з них
препаратів, крім лікарських засобів у
вигляді бальзамів та еліксирів, і збору
на обов'язкове державне пенсійне
страхування на послуги стільникового
рухомого зв'язку).

Згідно з п. 198.1. ст. 198 ПК України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів
(у тому числі в разі їх ввезення на
митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України;

г) ввезення необоротних активів на
митну територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з п. 198.2. ст. 198 ПК України датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

- дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно з п. 198.3. ст. 198 ПК України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Згідно з п. 198.4. ст. 198 ПК України якщо
платник податку придбає (виготовляє)
товари/послуги та необоротні активи,
які призначаються для їх використання
в операціях, що не є об'єктом
оподаткування або звільняються від
оподаткування, то суми податку,
сплачені (нараховані) у зв'язку з таким
придбанням (виготовленням), не
відносяться до податкового кредиту
зазначеного платника.

Згідно з п. 198.6. ст. 198 ПК України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
цього Кодексу.

Згідно з п. 201.1. ст. 201 ПК України платник
податку зобов'язаний надати покупцю
(отримувачу) на його вимогу підписану
уповноваженою платником особою та
скріплену печаткою податкову накладну,
у якій зазначаються в окремих рядках
такі обов'язкові реквізити:

а) порядковий номер податкової
накладної;

б) дата виписування податкової
накладної;

в) повна або скорочена назва, зазначена
у статутних документах юридичної особи
або прізвище, ім'я та по батькові
фізичної особи, зареєстрованої як
платник податку на додану вартість, -
продавця товарів/послуг;

г) податковий номер платника податку
(продавця та покупця);

ґ) місцезнаходження юридичної особи -
продавця або податкова адреса фізичної
особи - продавця, зареєстрованої як
платник податку;

д) повна або скорочена назва, зазначена
у статутних документах юридичної особи
або прізвище, ім'я та по батькові
фізичної особи, зареєстрованої як
платник податку на додану вартість, -
покупця (отримувача) товарів/послуг;

е) опис (номенклатура) товарів/послуг та
їх кількість, обсяг;

є) ціна постачання без урахування
податку;

ж) ставка податку та відповідна сума
податку в цифровому значенні;

з) загальна сума коштів, що підлягають
сплаті з урахуванням податку;

и) вид цивільно-правового договору;

і) код товару згідно з УКТ ЗЕД (для
підакцизних товарів та товарів,
ввезених на митну територію України).

Згідно з п. 201.4. ст. 201 ПК України
податкова накладна виписується у двох
примірниках у день виникнення
податкових зобов'язань продавця.
Оригінал податкової накладної
видається покупцю, копія залишається у
продавця товарів/послуг.

Згідно з п. 201.6. ст. 201 ПК України
податкова накладна є податковим
документом і одночасно відображається
у податкових зобов'язаннях і реєстрі
виданих податкових накладних продавця
та реєстрі отриманих податкових
накладних покупця.

Органи державної податкової служби за
даними реєстрів виданих та отриманих
податкових накладних, наданих в
електронному вигляді, повідомляють
платника податку про наявність у
такому реєстрі розбіжностей з даними
контрагентів. При цьому платник
податку протягом 10 днів після
отримання такого повідомлення має
право уточнити податкові зобов'язання
без застосування штрафних санкцій,
передбачених розділом II цього Кодексу.

Згідно з п. 201.7. ст. 201 ПК України
податкова накладна виписується на
кожне повне або часткове постачання
товарів/послуг, а також на суму коштів,
що надійшли на поточний рахунок як
попередня оплата (аванс).

Згідно з п. 201.10. ст. 201 ПК України
податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

З матеріалів справи вбачається, що на
підтвердження дотримання вимог п. 198.2.,
п. 198.3., п. 198.4., п. 198.6. ст. 198 Податкового
кодексу України позивачем надано
копії:

- договору № 10/03-2011 від 10.03.2011 року про
надання послуг, укладеного між ТзОВ
«Вікар» (виконавець) та ТзОВ «Броди
Агро» (замовник), відповідно до якого
виконавець на замовлення замовника
зобов'язується організувати надання
послуг із внесення аміаку безводного
на площі 1000 га орендованих і
оброблюваних замовником
сільськогосподарських землях, що
знаходяться на території Бродівського
району Львівської області, а замовник
зобов'язується прийняти належним чином
виконані роботи та оплатити їх
вартість;

- додаткової угоди № 1 від 12.04.2011 року до
договору № 10/03-2011 від 10.03.2011 року про
надання послуг;

- податкових накладних № 48 від 29.03.2011
року на суму 150000 грн., № 11 від 13.04.2011 року
на суму 169504,20 грн.;

- платіжних доручень № 4726 від 14.03.2011
року на суму 495612 грн., № 4826 від 15.04.2011
року на суму 140000 грн., № 4765 від 29.03.2011
року на суму 150000 грн., № 4860 від 29.04.2011
року на суму 29504,20 грн.;

- агрохімічних паспортів поля;

- акта приймання-передачі наданих
послуг від 13.04.2011 року до Договору №
10/03-2011 від 10.03.2011 року;

- матеріальних звітів та заправочних
відомостей механізованих заправ очних
агрегатів;

- звітів про рух матеріальних цінностей
за квітень 2011 року.

Відповідно до умов договору № 10/03-2011
від 10 березня ТОВ «Вікар» (виконавець) в
особі директора Лебеденка С.О. з одного
боку та ТОВ «Броди Агро» (замовник) в
особі генерального директора
Пастущака Ігоря Казимировича з другого
боку уклали договір про надання послуг
із внесення аміаку безводного на площі
1000,00 га орендованих і оброблювальних
замовником сільськогосподарських
землях.

Пунктом 3.2.2 передбачено, що для
виконання даного договору виконавець
бере на себе зобов'язання провести
закупку аміаку безводного в кількості
120 т за ціною 4130,10 грн. за 1 тонну. Якщо
завод змінює ціну аміаку безводного до
моменту перерахування замовником
передоплати, відповідно до п. 5.2
договору, - вартість послуг та затрат на
гектар змінюється пропорційно.

Відповідно до п. 4.5 даного договору у
вартість робіт не входить вартість
паливо-мастильних матеріалів,
необхідних для виконання робіт.
Заправка трактора здійснюється
паливом замовника.

Судом попередньої інстанції
встановлено, що на виконання умов
договору сторонами складено акт
здачі-приймання послуг. У вказаному
акті відображено виконання двох
послуг: внесення аміаку безводного та
компенсацію вартості аміаку з
доставкою.

Проте, як вірно зазначено в
оскаржуваному судовому рішенні,
умовами договору № 10/03-2011 від 10.03.2011
року не передбачено компенсації
вартості аміаку.

Крім того, суду першої інстанції не
надано товарно-супровідних документів,
що підтверджують доставку аміаку.

Як вбачається із наявних в матеріалах
справи податкових накладних № 48 від
29.03.2011 року та № 11 від 13.04.2011 року, такі
підписані посадовою особою ТзОВ
«Вікар» ОСОБА_6. Договір № 10/03-2011 від
10.03.2011 року про надання послуг з боку
ТзОВ «Вікар» підписано Директором
Лебеденко С. О. Суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку про те,
що вказані документи (податкові
накладні) не можуть бути визнані
допустимими засобами доказування,
оскільки немає можливості
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Надані позивачем на підтвердження
позовних вимог копії видаткових
накладних ВАТ «Рівнеазот» про передачу
ТзОВ «Вікар» аміаку синтетичного не
дають можливості встановити посадові,
особи яких контрагентів підписали
зазначені документи, а також прізвища
вказаних осіб.

Суд першої інстанції, спростовуючи
позовні вимоги, дав оцінку Акту
приймання-передачі наданих послуг від
13.04.2011 року до Договору № 10/03-2011 від
10.03.2011 року, який підписано посадовими
особами позивача та складено без
участі ТзОВ «Вікар» - контрагента, що
надавав послуги з внесення безводного
аміаку на землях позивача. У вказаному
Акті зазначено про використання
дизельного палива для надання послуг з
внесення безводного аміаку в розмірі
5152 л., однак така кількість пального не
співпадає із кількістю пального,
використаного відповідно до наявних у
матеріалах справи матеріальних звітів
та заправочних відомостей. Виходячи з
таких обставин, суд першої інстанції
дійшов правомірного висновку, що
зазначені видаткові накладні та акт
приймання-передачі наданих послуг не
відповідають вимогам, які встановлені
для первинного документа, а тому не є
допустимими засобами доказування та не
можуть доводити ті обставини, які в цих
документах зафіксовані.

Тому доводи апеляційної скарги, що суд
першої інстанції не повно встановив
обставини справи і, оцінюючи акт від
13.04.2011 року, не дав оцінки
двосторонньому акту від 13.04.2011 року,
оскільки вищезазначений висновок
окружного суду про невідповідність
використаного пального, відображеного
у внутрішньому акті позивача,
матеріальним звітам і заправ очним
відомостям ґрунтується на матеріалах
справи.

Доводи апеляційної скарги щодо
безпідставності посилань суду на
відсутність товарно-супровідних
документів суд апеляційної інстанції
не приймає до уваги з огляду на те, що,
як вірно зазначив окружний суд в
оскаржуваному рішенні, відповідно до
ГОСТ 6221-90 аміак рідкий технічний є
токсичною речовиною, відтак його
перевезення повинно здійснюватись з
дотриманням вимог Закону України «Про
перевезення небезпечних вантажів» та
Правил перевезення небезпечних
вантажів, затверджених Наказом МВС
України № 822 від 26.07.2004 року. Як
вбачається з матеріалів справи, на
виконання відповідних запитів
відповідача отримано відповіді, згідно
з якими ТзОВ «Вікар» не зверталось до
підрозділів МВС України щодо
погодження перевезення небезпечного
вантажу.

Отже висновок суду першої інстанції
про безтоварність господарських
операцій позивача із контрагентом ТзОВ
«Вікар» та недоведеність реальності
господарських операцій позивача із
контрагентом ТзОВ «Вікар» є
правильним.

З огляду на викладене, суд апеляційної
інстанції приходить до висновку, що суд
першої інстанції при вирішенні даного
публічно-правового спору правильно
встановив фактичні обставини справи та
надав їм належну правову оцінку. Доводи
апелянта висновків суду не
спростовують та не дають правових
підстав для скасування оскаржуваного
судового рішення.

Керуючись ст.ст. 160 ч. 3, 195, 196, 198, 200, 205, 206,
254 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Броди
Агро» залишити без задоволення, а
постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 07 лютого 2013
року в справі № 2а-9405/12/1370 - без змін.

Ухвала апеляційного адміністративного
суду набирає законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена до
касаційної інстанції протягом
двадцяти днів після набрання нею
законної сили.

Головуючий суддя
В.С. Затолочний

Судді
В.М. Каралюс

З.М. Матковська

Повний текст виготовлений 22 серпня 2014
року.