Справа № 816/2858/14
Суддя: Г.В. Костенко
Дата ухвалення: 2014-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2014 року м. ПолтаваСправа №
816/2858/14

Полтавський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді - Костенко Г.В.,

при секретарі судового засідання -
Колодяжному Д.В.,

за участю представника позивача -
Прохової Н.М.,

представника відповідача -
Дитюк І.І.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні справу за
адміністративним позовом Полтавського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів
до Комунального підприємства
"Кременчуцьке тролейбусне управління"
про стягнення
адміністративно-господарських
санкцій, -

В С Т А Н О В И В:

24 липня 2014 року позивач Полтавське
обласне відділення Фонду соціального
захисту інвалідів звернувся до
Полтавського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до
Комунального підприємства
"Кременчуцьке тролейбусне управління"
про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
в сумі 175129,31 грн..

В обґрунтування своїх вимог позивач
зазначив, що відповідачем порушено
вимоги статті 19 Закону України "Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні", а саме
підприємство не виконало нормативу
робочих місць, призначених для
працевлаштування інвалідів, у
кількості 6 робочих місць, що має
наслідком, відповідно до положень
статті 20 Закону України "Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні", накладення
адміністративно-господарських санкцій
в розмірі 170774,76 грн., та пені в сумі 4354,55
грн. у зв'язку з порушенням терміну
сплати адміністративно-господарських
санкцій.

В судовому засіданні представник
позивача позов підтримав та просив
його задовольнити в повному обсязі,
посилаючись на обставини, викладені в
позовній заяві.

В судовому засіданні представник
відповідача позовні вимоги не визнав,
просив в задоволенні позову відмовити,
посилаючись на те, що Законом України
"Про транспорт" тролейбуси входять в
єдину транспортну систему України, а
відповідно статті 19 Закону України "Про
автомобільний транспорт" водії
виключаються із загальної чисельності
інвалідів. Оскільки водії тролейбусів
і автомобілів керуються в своїй роботі
виконанням Законів України "Про
автомобільний транспорт", "Про
дорожній рух", правилами дорожнього
руху, вони повинні мати відповідний
стан здоров'я, щоб керувати
транспортними засобами та проходити
обов'язковий спеціальний медичний
огляд. Міністерством здоров'я України
затверджено перелік захворювань, при
яких особа не може бути допущена до
керування транспортними засобами.
Також зазначив, що підприємство
інформувало центр зайнятості про
наявність вакантних посад для
працевлаштування інвалідів.

Суд, заслухавши пояснення
представників сторін, вивчивши та
дослідивши матеріали справи, всебічно
і повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
приходить висновку, що позов не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

20 лютого 2014 року відповідач подав до
Полтавського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів
звіт про зайнятість населення та
працевлаштування інвалідів за 2013 рік
(форма № 10-ПІ) (а.с.3).

Згідно відомостей, зазначених в Звіті,
середньооблікова кількість штатних
працівників облікового складу на
підприємстві в цей період становила 309
осіб. Норматив для працевлаштування
інвалідів склав 8 робочих місць,
фактично ж на підприємстві відповідача
працювало 6 інвалідів.

За недотримання нормативу робочих
місць по кількості працюючих інвалідів
позивачем нараховано відповідачу
адміністративно-господарські санкції
у розмірі 192301,62 грн.

Прострочення терміну оплати
адміністративно-господарських санкцій
відповідачем складає 85 днів (з 16.04.2014
року по 30.07.2014 року), у зв'язку з чим
відповідачу нараховано пеню у розмірі
4354,55 грн.

Відповідно до статті 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Статтею 8 Закону України "Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні" від 21 березня 1991 року № 875-ХІІ
(далі за текстом - Закон № 875-ХІІ)
встановлено, що державне управління з
питань забезпечення прав інвалідів та
їх соціальної захищеності
здійснюється в межах повноважень
центральними та місцевими органами
виконавчої влади, органами місцевого
самоврядування.

За змістом статті 20 Закону № 875-ХІІ Фонд
соціального захисту інвалідів, його
відділення мають право захищати свої
права та законні інтереси, у тому числі
в суді. Тобто саме Фонду соціального
захисту інвалідів надано право на
стягнення
адміністративно-господарських санкції
за недодержання законодавчо
встановленого нормативу робочих місць
для забезпечення працевлаштування
інвалідів.

Позивач, звертаючись до суду,
посилається на порушення відповідачем
вимог частини 1 статті 19 Закону № 875-ХІІ
щодо недотримання нормативу робочих
місць для працевлаштування інвалідів.

Частиною 1 статті 19 Закону № 875-ХІІ
визначено, що для підприємств, установ,
організацій, у тому числі підприємств,
організацій громадських організацій
інвалідів, фізичних осіб, які
використовують найману працю,
установлюється норматив робочих місць
для працевлаштування інвалідів у
розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця.

Відповідачем на виконання вимог Закону
№ 875-ХІІ подано позивачу Звіт про
зайнятість та працевлаштування
інвалідів за 2013 рік (форма № 10-ПІ), що
підтверджується матеріалами справи і
не заперечується представником
позивача.

Згідно Звіту про зайнятість та
працевлаштування інвалідів за 2013 рік
норматив робочих місць для
працевлаштування інвалідів становить 8
осіб. Згідно цього ж звіту у 2013 році
норматив забезпечення робочих для
місць працевлаштування інвалідів
дотримано не було.

Відповідно до частини 3 статті 18 Закону
№ 875-ХІІ підприємства, установи,
організації, фізичні особи, які
використовують найману працю,
зобов'язані виділяти та створювати
робочі місця для працевлаштування
інвалідів, у тому числі спеціальні
робочі місця, створювати для них умови
праці з урахуванням індивідуальних
програм реабілітації і забезпечувати
інші соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Згідно наказу Міністерства праці та
соціальної політики України від 19
грудня 2005 року № 420 "Про затвердження
форм звітності та інструкцій щодо їх
заповнення" формою звітності про
наявність вакантних місць на
підприємстві є форма № 3-ПН "Звіт про
наявність вакансій", яка подається
підприємствами щомісячно до державної
служби зайнятості.

З огляду на вищезазначене, можна
стверджувати, що Звіт за формою 3-ПН є
актом інформування органів
працевлаштування про створені на
підприємстві робочі місця для
працевлаштування інвалідів і,
водночас, запитом про направлення на
підприємство для працевлаштування.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідачем протягом 2013 року до
Кременчуцького міського центру
зайнятості подавались Звіти про наявні
вакансії (форма № 3-ПН), в яких
відповідачем зазначено вакансії для
працевлаштування інвалідів /а.с. 19-30/.

Кременчуцьким міськрайонним
центром зайнятості були направлені
громадяни для працевлаштування на
підприємство відповідача, але без
вказівки, що дані громадяни є
інвалідами, документів які
підтверджували, що дані особи є
інвалідами не надавались, отже
відповідачем було відмовлено у
прийнятті на роботи /а.с. 55-57/. Один
інвалід відмовився сам від
працевлаштування на підприємстві
відповідача.

Частиною 3 статті 19 Закону № 875-ХІІ
передбачено, що підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, які
використовують найману працю,
самостійно здійснюють
працевлаштування інвалідів у рахунок
нормативів робочих місць, виходячи з
вимог статті 18 цього Закону.

Статтею 18 Закону № 875-ХІІ встановлено
забезпечення прав інвалідів на
працевлаштування та оплачувану роботу,
в тому числі з умовою про виконання
роботи вдома, здійснюється шляхом їх
безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості.

З наведених норм статей 18, 19 Закону №
875-ХІІ вбачається, що підприємства
здійснюють самостійно
працевлаштування інвалідів, але
виходячи з вимог статті 18 Закону.

Стаття 18 Закону № 875-ХІІ не встановлює
правил, за якими підприємство було б
зобов'язане самостійно здійснювати
пошук інвалідів для їх
працевлаштування на своєму
підприємстві.

Позивач, посилаючись на порушення з
боку відповідача правил господарської
діяльності, встановлених Законом, не
надав суду доказів того, що
підприємством відповідача не виділено
та не створено робочі місця для
працевлаштування інвалідів, або ж про
факти відмови у працевлаштуванні з
боку підприємства відповідача за
зверненням інваліда до відповідача чи
за направленням державної служби
зайнятості.

Аналіз положень Закону України "Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні" дає підстави
зробити висновок про те, що обов'язок
підприємства щодо створення робочих
місць для інвалідів не супроводжується
його обов'язком підбирати і
працевлаштовувати інвалідів на
створені робочі місця.

Статтею 19 Закону № 875-ХІІ передбачено,
що керівники підприємств, установ,
організацій, у тому числі підприємств,
організацій громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, які
використовують найману працю, у разі
незабезпечення виконання нормативів
робочих місць для працевлаштування
інвалідів, неподання Фонду соціального
захисту інвалідів звіту про зайнятість
та працевлаштування інвалідів несуть
відповідальність у встановленому
законом порядку.

Отже, сам факт незабезпечення
нормативу робочих місць для
працевлаштування інвалідів, не є
безспірною ознакою наявності
відповідальності відповідача, яка
могла настати лише у випадку
невчинення останнім прямо
передбачених законодавством заходів.

Частиною 4 статті 19 Господарського
кодексу України передбачено, що органи
державної влади і посадові особи,
уповноважені здійснювати державний
контроль і державний нагляд за
господарською діяльністю, їх статус та
загальні умови і порядок здійснення
контролю і нагляду визначаються
законами.

Згідно статей 216-218 Господарського
кодексу України, учасники
господарських відносин несуть
господарсько-правову відповідальність
за правопорушення у сфері
господарювання шляхом застосування до
правопорушників господарських санкцій
на підставах і в порядку, передбачених
цим Кодексом, іншими законами та
договором.

Застосування господарських санкцій
повинно гарантувати захист прав і
законних інтересів громадян,
організацій та держави, в тому числі
відшкодування збитків учасникам
господарських відносин, завданих
внаслідок правопорушення, та
забезпечувати правопорядок у сфері
господарювання.

До суб'єктів господарювання за
порушення ними правил здійснення
господарської діяльності
застосовуються
адміністративно-господарські санкції.

Господарські санкції застосовуються у
встановленому законом порядку за
ініціативою учасників господарських
відносин, а
адміністративно-господарські санкції -
уповноваженими органами державної
влади або органами місцевого
самоврядування.

Підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.

Учасник господарських відносин
відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що ним вжито усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення.

Статтею 614 Цивільного кодексу України
встановлено, що особа, яка порушила
зобов'язання, несе відповідальність за
наявності її вини (умислу або
необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.
Особа є невинуватою, якщо вона доведе,
що вжила всіх залежних від неї заходів
щодо належного виконання зобов'язання.

Згідно зі статтею 238 Господарського
кодексу України за порушення
встановлених законодавчими актами
правил здійснення господарської
діяльності до суб'єктів господарювання
можуть бути застосовані
уповноваженими органами державної
влади або органами місцевого
самоврядування
адміністративно-господарські санкції,
тобто заходи організаційно-правового
або майнового характеру, спрямовані на
припинення правопорушення суб'єкта
господарювання та ліквідацію його
наслідків.

Види адміністративно-господарських
санкцій, умови та порядок їх
застосування визначаються цим
Кодексом, іншими законодавчими актами.
Адміністративно-господарські санкції
можуть бути встановлені виключно
законами.

Види адміністративно-господарських
санкцій передбачені статтею 239
Господарського кодексу України: органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування відповідно до своїх
повноважень та у порядку,
встановленому законом, можуть
застосовувати до суб'єктів
господарювання такі
адміністративно-господарські санкції:
вилучення прибутку (доходу);
адміністративно-господарський штраф;
стягнення зборів (обов'язкових
платежів); застосування
антидемпінгових заходів; припинення
експортно-імпортних операцій;
застосування індивідуального режиму
ліцензування; зупинення дії ліцензії
(патенту) на здійснення суб'єктом
господарювання певних видів
господарської діяльності; анулювання
ліцензії (патенту) на здійснення
суб'єктом господарювання окремих видів
господарської діяльності; обмеження
або зупинення діяльності суб'єкта
господарювання; скасування державної
реєстрації та ліквідація суб'єкта
господарювання; інші
адміністративно-господарські санкції,
встановлені цим Кодексом та іншими
законами.

Статтею 241 Господарського кодексу
України встановлено, що
адміністративно-господарський штраф -
це грошова сума, що сплачується
суб'єктом господарювання до
відповідного бюджету у разі порушення
ним встановлених правил здійснення
господарської діяльності.

Перелік порушень, за які з суб'єкта
господарювання стягується штраф,
розмір і порядок його стягнення
визначаються законами, що регулюють
податкові та інші відносини, в яких
допущено правопорушення.

Позивач не довів, що відповідачем
порушені встановлені правила
здійснення господарської діяльності.

Оскільки відповідач вчинив усі
передбачені чинним на момент
виникнення спору законодавством
заходи, спрямовані на працевлаштування
інвалідів, правові підстави щодо
накладення
адміністративно-господарської санкції
та пені за невиконання нормативу
робочих місць для інвалідів - відсутні.

Згідно зі статтею 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає
позовні вимоги необґрунтованими та
такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 4 статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України, у справах, в яких позивачем є
суб'єкт владних повноважень, а
відповідачем - фізична чи юридична
особа, судові витрати, здійснені
позивачем, з відповідача не стягуються.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 7, 8, 9, 10, 11, 71, 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позовних вимог
Полтавського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів до
Комунального підприємства
"Кременчуцьке тролейбусне управління"
про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
- відмовити.

Постанова набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо таку скаргу не
було подано. У разі подання апеляційної
скарги судове рішення, якщо його не
скасовано, набирає законної сили після
повернення апеляційної скарги, відмови
у відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до
Харківського апеляційного
адміністративного суду через
Полтавський окружний адміністративний
суд шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення постанови з одночасним
надісланням її копії до суду
апеляційної інстанції. У разі
застосування судом частини третьої
статті 160 Кодексу адміністративного
судочинства України, а також прийняття
постанови у письмовому провадженні
апеляційна скарга подається протягом
десяти днів з дня отримання копії
постанови.

Повний текст постанови складено 19
серпня 2014 року.

Суддя
Г.В. Костенко