Справа № 820/11323/14
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2014-08-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2014 р. Справа № 820/11323/14Колегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Калиновського В.А.

Суддів: Бенедик А.П. , Водолажської Н.С.

за участю секретаря судового засідання
Зарицької Т.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Індустріальної об'єднаної
державної податкової інспекції
м.Харкова Головного управління
Міндоходів у Харківській області на
постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 16.07.2014р.
по справі № 820/11323/14

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Харківський
експериментальний завод
підйомно-транспортного
машинобудування"

до Індустріальної об'єднаної
державної податкової інспекції
м.Харкова Головного управління
Міндоходів у Харківській області

про скасування податкових
повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Товариство з обмеженою
відповідальністю "Харківський
експериментальний завод
підйомно-транспортного
машинобудування", звернувся до
Харківського окружного
адміністративного суду з позовом до
Індустріальної об'єднаної державної
податкової інспекції м.Харкова
Головного управління Міндоходів у
Харківській області, в якому просив суд
скасувати податкові
повідомлення-рішення відповідача від
10.06.2014 року № про нарахування
грошового зобов'язання з податку на
прибуток підприємств на загальну суму
272799, грн., з яких 181866,0 грн. - основний
платіж та 90933,0 грн. - штрафна (фінансова)
санкція та № в частині зменшення
розміру від'ємного значення ПДВ на суму
189 648,66 грн.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 16.07.2014 року
зазначений адміністративний позов
задоволено.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, відповідачем подано
апеляційну скаргу, в якій він просить
скасувати оскаржувану постанову та
прийняти нову, якою в задоволенні
позовних вимог відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги відповідач посилається на
порушення судом першої інстанції, при
прийнятті постанови, норм
матеріального права, а саме: приписів
ст.ст. 138, 139 КАС України, з обставин і
обґрунтувань, викладених в апеляційній
скарзі.

В судове засідання сторони не прибули,
про дату, час та місце апеляційного
розгляду повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України,
справа розглядається за відсутності
сторін.

Згідно ст. 41 КАС України, колегія
суддів, враховуючи неявку у судове
засідання всіх осіб, які беруть участь
у справі, вважає за можливе фіксування
судового засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснювати.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши рішення
суду та доводи апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи, вважає,
що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено у суді апеляційної
інстанції, що Товариство з обмеженою
відповідальністю «Харківський
експериментальний завод
підйомно-транспортного
машинобудування» 01.03.2004 р. взято на
податковий облік за №1636КН.3 і станом на
даний час перебуває на обліку у
Індустріальній об'єднаній державній
податковій інспекції міста Харкова ГУ
Міндоходів у Харківській області.

Судом встановлено, що відповідачем
була проведена позапланова виїзна
перевірка позивача з питань дотримання
вимог податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01.01.2013 року по
31.03.2014 року.

За результатами зазначеної перевірки
23.05.2014 року складений Акт
№1350/20-36-22-03-07/32868567, в якому були зроблені
висновки про допущенні порушення
приписів п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 Податкового
Кодексу України, а саме: завищення
від'ємного значення (різниці між сумою
податкового зобов'язання та сумою
податкового кредиту з ПДВ погонного
звітного (податкового) періоду (рядок 19)
та встановлено завищення залишку
від'ємного значення, який після
бюджетного відшкодування включається
до складу податкового кредиту звітного
(податкового) періоду (рядок 24) всього у
сумі 189 648,66 грн., у тому числі: за лютий
2013 року на суму - 3206033 гри., за червень 2013
року на суму 025458,33 грн., за липень 2013
року на суму - 7850,08 грн., за березень 2014
року на суму -124279,92 грн. та порушення
п.138.2 ст.138, п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139
Податкового Кодексу України, яке
призвело до заниження сплати в бюджет
суми податку на прибуток на загальну
суму 181866,0 грн., у тому числі: за 2013 рік на
суму 181866,0 грн.

На підставі цього Акту перевірки
відповідачем винесені податкові
повідомлення-рішення від 10.06.2014 року №
про нарахування грошового
зобов'язання з податку на прибуток
підприємств на загальну суму 272799,0 грн.,
з яких 181866,0 грн. - основний платіж та
90933,0 грн. - штрафна (фінансова) санкція
та № про зменшення розміру
від'ємного значення суми податку на
додану вартість в розмірі 712269,0 грн.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позовні вимоги, виходив з того, що
оскаржувані податкові
повідомлення-рішення Індустріальної
об'єднаної державної податкової
інспекції м.Харкова Головного
управління Міндоходів у Харківській
області не відповідають ч. 3 ст. 2
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Колегія суддів не погоджується з
такими висновками суду першої
інстанції, з огляду на наступне.

Відносини, що виникають у сфері
справляння податків і зборів, зокрема
порядок їх адміністрування, права та
обов'язки платників податків,
компетенція контролюючих органів,
повноваження посадових осіб під час
здійснення податкового контролю, а
також відповідальність за порушення
податкового законодавства,
регулюються Податковим кодексом
України (далі - ПК України, Кодекс).

Так, підпунктом 14.1.27 пункту 14.1 статті 14
зазначеного Кодексу встановлено, що
витратами є сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних для провадження
господарської діяльності платника
податку, в результаті яких
відбувається зменшення економічних
вигод у вигляді вибуття активів або
збільшення зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Згідно п. 138.1 ст. 138 Податкового кодексу
України витрати, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування,
складаються, зокрема, із витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 -
138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10,
пунктом 138.11 цієї статті. Витрати
операційної діяльності, у
відповідності з пп. 138.1.1 п. 138 згаданої
статті, окрім іншого, включають
собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг та інші
витрати беруться для визначення
об'єкта оподаткування з урахуванням
пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2
- 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших
статей цього Кодексу, які прямо
визначають особливості формування
витрат платника податку.

Відповідно до п.п. 138.6, 138.8 ст. 138 ПК
України собівартість придбаних та
реалізованих товарів формується
відповідно до ціни їх придбання з
урахуванням ввізного мита і витрат на
доставку та доведення до стану,
придатного для продажу. Собівартість
виготовлених та реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг
складається з витрат, прямо пов'язаних
з виробництвом таких товарів,
виконанням робіт, наданням послуг, а
саме: прямих матеріальних витрат;
прямих витрат на оплату праці;
амортизації виробничих основних
засобів та нематеріальних активів,
безпосередньо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг;
загальновиробничі витрати, які
відносяться на собівартість
виготовлених та реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг
відповідно до положень (стандартів)
бухгалтерського обліку; вартості
придбаних послуг, прямо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг; інших прямих
витрат, у тому числі витрат з придбання
електричної енергії (включаючи
реактивну).

Витрати, які не враховуються платником
податку при визначенні
оподатковуваного прибутку,
встановлені статтею 139 Кодексу.

У відповідності з п. 138.2 ст. 138
Податкового кодексу України витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування податком на
прибуток, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Податковим кредитом, згідно пп. 14.1.181 п.
14.1 ст. 14 Податкового кодексу України є
сума, на яку платник податку на додану
вартість має право зменшити податкове
зобов'язання звітного (податкового)
періоду, визначена згідно з розділом V
цього Кодексу.

Пунктами 198.1, 198.2, 198.3, 198.6 статті 198
Податкового кодексу України визначено,
що право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає, зокрема, у
разі здійснення операцій з придбання
або виготовлення товарів (у тому числі
в разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг. Датою виникнення
права платника податку на віднесення
сум податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: або дата списання
коштів з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг, або
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за встановленою ставкою
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з придбанням чи виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку або
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Не відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями та іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

Отже, виходячи із системного аналізу
вказаних норм, витрати для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток та податковий
кредит для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на додану
вартість, мають бути підтверджені
належним чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків. Виникнення у
платника податку права на податковий
кредит та витрати не ставиться у
залежність від дотримання вимог
податкового законодавства і сплатою
податку до бюджету іншими суб'єктами
господарювання. Зокрема, платник
податку не може нести відповідальність
за неподання контрагентом обов'язкових
звітів про свою господарську
діяльність, а також за інші порушення
законодавства.

Водночас, за відсутності факту
придбання товарів чи послуг або в разі,
якщо придбані товари чи послуги не
призначені для використання у
господарській діяльності платника
податку, відповідні суми не можуть
включатися до складу витрат для цілей
оподаткування податком на прибуток та
до складу податкового кредиту для
цілей оподаткування податком на додану
вартість навіть за наявності формально
складених, але недостовірних
документів або сплати грошових коштів.

Тобто, для підтвердження даних
податкового обліку платника податку
можуть братись до уваги лише ті
первинні документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Господарською операцією, згідно зі ст. 1
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в Україні"
є дія або подія, яка викликає зміни в
структурі активів та зобов'язань,
власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.
Також, вказана вимога щодо реальних
змін майнового стану платника
податків, як обов'язкова ознака
господарської операції, кореспондує і
з нормами Податкового кодексу України.
При цьому, сама собою відсутність
окремих документів (сертифікатів,
дозволів і т.п.), а так само помилки у їх
оформленні, не є підставою для
висновків про відсутність
господарської операції, якщо з інших
даних вбачається, що фактичний рух
активів або зміни у власному капіталі
чи зобов'язаннях платника податків у
зв'язку з його господарською
діяльністю мали місце.

Аналогічної позиції дотримується
Вищий адміністративний суд України,
який зазначає, що з метою встановлення
факту здійснення господарської
операції, формування витрат для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток або податкового
кредиту з податку на додану вартість
судам належить з'ясовувати, зокрема,
такі обставини: рух активів у процесі
господарської операції, установлення
спеціальної податкової
правосуб'єктності учасників
господарської операції, установлення
зв'язку між фактом придбання
товарів (послуг), спорудженням основних
фондів, імпортом товарів (послуг),
понесенням інших витрат і
господарською діяльністю платника
податку.

Матеріали справи свідчать, що
основними видами господарської
діяльності ТОВ "ХЕЗ ПТМ" є виробництво
підіймального та
вантажно-розвантажувального
устаткування (код КВЕД 28.22) та
виробництво інших готових металевих
виробів (код КВЕД 25.99).

Судом встановлено, що для здійснення
основних видів господарської
діяльності ТОВ "ХЕЗ ПТМ" необхідні
вироби з металопрокату.

Для їх отримання, між ТОВ "ХЕЗ ПТМ"
(Покупець) та ТОВ "ТД "Грейф"
(Постачальник) був укладений договір
поставки № 4/16 від 16.06.2011 року.

Згідно з договором поставки № 4/16 від
16.06.2011 року, кількість, асортимент та
номенклатура продукції зазначається в
рахунках, які є невід'ємною частиною
договору (п.2.1 договору). Відповідно до
п. 3.1 договору продукція поставляється
автомобільним транспортом
Постачальника.

Так, з мотивувальної частини рішення
суду першої інстанції вбачається, що
позивачем надано в якості доказів
належним чином оформлені, достатні для
встановлення реальності господарських
операцій первинні документи:

- договір поставки;

- видаткові накладні;

- податкові накладні;

- рахунки на оплату товару.

Натомість, в мотивувальній частині
рішення судом першої інстанції не
надано оцінки належності та
достатності зазначених доказів.

Для всебічного, повного та об'єктивного
розгляду справи в суді апеляційної
інстанції колегія суддів приходить до
висновку про необхідність надання
оцінки вказаним доказам.

На думку апеляційного суду, надання
податковому органу належним чином
оформлених документів, передбачених
законодавством про податки та збори, з
метою одержання податкової вигоди є
підставою для її одержання, якщо
податковий орган не встановив та не
довів, що відомості, які містяться в цих
документах, неповні, недостовірні та
(або) суперечливі, є наслідком
укладення нікчемних правочинів або
коли відомості ґрунтуються на інших
документах, недійсність даних в яких
установлена судом.

Про необґрунтованість податкової
вигоди можуть також свідчити
підтверджені доказами доводи
податкового органу, зокрема про
наявність таких обставин:

- неможливість реального здійснення
платником податків зазначених
операцій з урахуванням часу, місця
знаходження майна або обсягу
матеріальних ресурсів, економічно
необхідних для виробництва товарів,
виконання робіт або послуг,
нездійснення особою, яка значиться
виробником товару, підприємницької
діяльності;

- відсутність необхідних умов для
досягнення результатів відповідної
підприємницької, економічної
діяльності у зв'язку з відсутністю
управлінського або технічного
персоналу, основних коштів, виробничих
активів, складських приміщень,
транспортних засобів;

- облік для цілей оподаткування тільки
тих господарських операцій, які
безпосередньо пов'язані з виникненням
податкової вигоди, якщо для такого виду
діяльності також потрібне здійснення й
облік інших господарських операцій;

- здійснення операцій з товаром, що не
вироблявся або не міг бути вироблений в
обсязі, зазначеному платником податків
у документах обліку;

- відсутність первинних документів
обліку.

Таким чином, докази, на які послався
позивач на обґрунтування своєї
позиції, є обов'язковими, але не
вичерпними, оскільки предмет
доказування у справі, що розглядається,
становлять обставини, що підтверджують
або спростовують реальність
здійснення самої господарської
операції (поставки товару), а відтак і
обґрунтованість визначення
податкового кредиту позивача. Зокрема,
будь-які документи (у тому числі
договори, накладні, рахунки тощо) мають
силу первинних документів лише в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Якщо ж фактичного здійснення
господарської операції не було,
відповідні документи не можуть
вважатися первинними документами для
цілей ведення податкового обліку
навіть за наявності всіх формальних
реквізитів таких документів, що
передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного для
підтвердження даних податкового
обліку можуть братися до уваги лише ті
первинні документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції. Визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

При цьому дослідженню підлягають усі
первинні документи, які належить
складати залежно від певного виду
господарської операції: договори, акти
виконаних робіт, документи про
перевезення, зберігання товарів тощо.

Відтак обставинами, які підлягають
перевірці у зв'язку із наведеним, є
фізичні, технічні та технологічні
можливості певної особи до вчинення
тих чи інших дій, що становлять зміст
господарської операції, як-от:
наявність кваліфікованого персоналу,
основних фондів, у тому числі
транспортних засобів для перевезення
або виробництва, приміщень для
зберігання товарів тощо, якщо такі
умови необхідні для здійснення певної
операції; можливість здійснення
операцій з відповідною кількістю
певного товару у відповідні строки з
урахуванням терміну його придатності,
доступності на ринку тощо; наявність
відповідних ліцензій та інших
дозвільних документів, що необхідні
для ведення певного виду господарської
діяльності.

Колегія суддів зазначає, що позивачем
не надано докази перевезення товару,
його отримання, оприбуткування,
зберігання.

За визначенням пункту 11.1, 11.4-11.7 Правил
перевезень вантажів автомобільним
транспортом в Україні, затверджених
наказом Міністерства транспорту
України від 14.10.1997 № 363, зареєстрованим
в Міністерстві юстиції України 20.02.1998
за № 128/2568, основними документами на
перевезення вантажів є
товарно-транспортні накладні та
дорожні листи вантажного автомобіля.

Перевізник здає вантажі у пункті
призначення вантажоодержувачу згідно
з товарно-транспортною накладною, що
передбачено пунктом 13.1 Правил.

Наказом Міністерства транспорту
України та Міністерства статистики
України від 29.12.95 р. N 488/346 затверджено
типові форми первинного обліку роботи
вантажного автомобіля:

- форма N 2 "Подорожній лист вантажного
автомобіля",

- форма N 1 (міжнародна) "Подорожній лист
вантажного автомобіля у міжнародному
сполученні",

- форма N 1-ТН "Товарно-транспортна
накладна",

- форма N 1-ТЗ "Талон замовника".

Затверджені спільним наказом
Міністерства транспорту України та
Міністерства статистики України від
29.12.1995 р. № 488/346 "Про затвердження
типових форм первинного обліку роботи
вантажного автомобіля" типові форми
первинного обліку роботи вантажного
автомобіля введені у дію з 1 січня 1996
року.

Між тим, позивачем товарно-транспортні
накладні, подорожні листи та інші
документи обліку перевезення товару не
надано.

Згідно п. 3.6, 3.8 Методичних рекомендацій
з бухгалтерського обліку запасів,
затвердженого наказом Міністерства
фінансів України від 10.01.2007 р. № 2 (далі
по тексту -Методичні рекомендації №2)
приймання та оприбуткування запасів,
які надійшли від постачальників або
від переробників з переробки на
стороні, оформлюється
товарно-транспортною накладною з
використанням штампу (позначення) про
оприбуткування або прибутковим
ордером. Якщо запаси надійшли на
підприємство без
товаросупроводжувальних документів,
то складається акт про приймання
матеріалів або комерційний акт (у разі,
якщо такі запаси надійшли залізницею).

Для внутрішнього переміщення запасів,
їх відпуску виробничим підрозділам та
іншим структурним підрозділам
підприємства, що розташовані на іншій,
ніж підрозділ, що їх відпускає,
території, використовується
накладна-вимога на відпуск (внутрішнє
переміщення) матеріалів (п. 3.12.
Методичних рекомендацій № 2).

Наказом Міністерства статистики
України від 21.06.1996 р. № 193 "Про
затвердження типових форм первинних
облікових документів з обліку сировини
та матеріалів" визначено, що
накладна-вимога на відпуск (внутрішнє
переміщення) матеріалів (форма N М-11)
використовується для обліку руху
матеріальних цінностей в середині
підприємства та їх відпуску
господарствам свого підприємства, що
розташовані за межами його території, а
також стороннім організаціям.
Накладна-вимога виписується в двох
примірниках і підписується головним
бухгалтером або особою, на те
уповноваженою. У випадку відпуску
матеріалів господарствам свого
підприємства один примірник
передається одержувачам (цеху,
дільниці та т. п.), другий - складу, який
потім передається до бухгалтерії.

Між тим, позивачем не надано
документів, що підтверджують рух
товарно-матеріальних цінностей на
підприємстві позивача, документів
складського обліку щодо
оприбуткування товарно-матеріальних
цінностей, отриманих за вказаним
договором.

Слід відзначити, що предметом договору
поставки №4/16 є металопрокат, тобто
специфічний товар (з урахуванням об'єму
вантажу та його ваги), перевезення
якого потребує спеціального
транспорту, що передбачено п.23.3 Правил
перевезень вантажів автомобільним
транспортом в Україні, затверджених
наказом Міністерства транспорту
України від 14 жовтня 1997 р. N 363.

Так, у пункті 23.3 вказано, що для
перевезення нормальних за масою і
габаритами металів і металовиробів
застосовуються автомобілі (автопоїзди)
з бортовою платформою; для перевезення
металу довжиною до 8 метрів - тягачі з
напівпричепами і металовози; для
перевезення довгомірних металів -
автомобілі з причепами-розпусками; для
перевезення важковагових листів -
тягачі з напівпричепами і
причепами-ваговозами.

Однак, матеріали справи не містять
доказів наявності у ТОВ "ТД "Грейф"
власного або орендованого
автотранспорту, укладання договорів з
перевізниками на перевезення, як це
передбачено Законом України «Про
транспортно-експедиційну діяльність».

Актом перевірки Нововодолазької ОДПІ
від 16.12.2013 р. № 342/20-20-22-08/36563291 „Про
результати проведення документальної
позапланової виїзної перевірки ТОВ
"Торговий дім Грейф " з питань
дотримання вимог валютного та іншого
законодавства за період з 01.11.2013 р. по
01.11.2013 року встановлено відсутність
будь-якої інформації про наявні
складські приміщення, наявність
автомобільного чи іншого транспорту, а
також устаткування, що необхідне для
здійснення фінансово-господарської
діяльності підприємства.

З огляду на вищенаведене, колегія
суддів зазначає, що матеріали справи
доводять реальність товарообороту в
межах господарської діяльності
позивача, проте відсутні первинні
документи, якими підтверджується
реальність здійснення господарських
операцій з отримання товару саме від
контрагенту ТОВ "Торговий дім Грейф ",
яким виписані податкові накладні, які є
єдиною підставою для формування
податкового кредиту, а тому судова
колегія приходить до висновку, що
податкові повідомлення-рішення,
винесені відповідачем, є правомірними
та скасуванню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги відповідача
спростовують висновки суду першої
інстанції.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України,
підставами для скасування постанови
або ухвали суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення є: порушення
норм матеріального або процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи або питання, а так
само розгляд і вирішення справи
неповноважним судом; участь в
ухваленні постанови судді, якому було
заявлено відвід на підставі обставин,
які викликали сумнів у неупередженості
судді, і заяву про його відвід визнано
судом апеляційної інстанції
обґрунтованою; ухвалення чи підписання
постанови не тим суддею, який розглянув
справу.

Зважаючи на встановлені обставини
справи, колегія суддів дійшла висновку,
що судом першої інстанції при
ухваленні постанови були порушені
норми чинного матеріального права, і як
наслідок апеляційна скарга підлягає
задоволенню, постанова суду першої
інстанції скасуванню з прийняттям
нової про відмову у задоволенні
позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 198, п.
4 ч.1 ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства,
колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Індустріальної
об'єднаної державної податкової
інспекції м.Харкова Головного
управління Міндоходів у Харківській
області задовольнити.

Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 16.07.2014р. по
справі № 820/11323/14 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою
відмовити у задоволенні позовних вимог
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Харківський
експериментальний завод
підйомно-транспортного
машинобудування".

Постанова набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня складання
постанови у повному обсязі шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Калиновський
В.А.Судді(підпис) (підпис) Бенедик А.П.
Водолажська Н.С. Повний текст
постанови виготовлений 26.08.2014 р.