Справа № 437/16960/13-а
Суддя: Сухарьок М.Г.
Дата ухвалення: 2014-08-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Бугера О.В
Суддя-доповідач - Сухарьок М.Г.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2014 року
справа №437/16960/13-а

приміщення суду за адресою:83017, м.
Донецьк, бул. Шевченка, 26

Донецький апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді Сухарька М.Г., суддів
Білак С.В., Васильєвої І.А.,

розглянувши у письмовому провадженні
апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в Ленінському
районі м.Луганська на постанову
Ленінського районного суду м.Луганська
від 06 грудня 2013 р. у справі № 437/16960/13-а
за позовом ОСОБА_2 до Управління
Пенсійного фонду України в Ленінському
районі м.Луганська про визнання
бездіяльності неправомірною та
відновлення виплати пенсії, -

В С Т А Н О В И
В :

Позивачка звернулась з позовом до
Управління Пенсійного фонду України в
Ленінському районі м.Луганська про
визнання бездіяльності неправомірною
та відновлення виплати пенсії.

Ухвалою Ленінського районного суду
м.Луганська від 06.12.2013 року позовні
вимоги за період з 27.10.2000 року по 01.05.2013
року залишені без розгляду, у звїязку
із пропуском строку звернення до суду.

Постановою Ленінського районного суду
м.Луганська від 06 грудня 2013 р. позовні
вимоги задоволені частково. Визнано
бездіяльність Управління Пенсійного
Фонду України в Ленінському районі
м.Луганська про припинення виплати
пенсії ОСОБА_2 неправомірною та
зобов'язано Управління Пенсійного
Фонду України в Ленінському районі
м.Луганська відновити виплату пенсії
ОСОБА_2 з 01.08.2013 року, з моменту
звернення до УПФУ в Ленінському районі
м.Луганська. В задоволенні решти
позовних вимог - відмовлено.

Відповідач не погодився з рішенням
суду і подав апеляційну скаргу в якій
вказав на порушення норм матеріального
та процесуального права, просив
скасувати постанову суду і ухвалити
нове рішення, яким відмовити позивачу.

Всі особи, які беруть участь у справі, у
судове засідання не прибули, хоча були
належним чином повідомлені про дату,
час і місце судового засідання, тому
відповідно до п.2 ч.1 ст. 197 КАС України,
суд апеляційної інстанції розглянув
справу в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді - доповідача, перевіривши
матеріали справи і обговоривши доводи
апеляційної скарги, перевіривши
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення, дослідивши
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права приходить до
наступного.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що ОСОБА_2, перебувала на
обліку в Управлінні Пенсійного фонду
України в Ленінському районі
м.Луганська та отримувала пенсію за
віком з 30.09.1996 року по 27.10.2000 року.

17.07.2013 року представник позивача
звернувся до Управління Пенсійного
Фонду України в Ленінському районі
м.Луганська із письмовою заявою щодо
відновлення виплати пенсії за віком на
території України, у зв'язку із
прийняттям відповідного Рішення
Конституційним Судом України.

Листом від 30.07.2013 року №12382/02-1 позивачу
було відмовлено у відновленні пенсії, з
посиланням на те, що під час
перебування за кордоном пенсія
виплачується в тому разі, якщо це
передбачено міжнародним договором
України.

Відповідно до пункту 2 частини першої
статті 49 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» виплата пенсії за
рішенням територіальних органів
Пенсійного фонду або за рішенням суду
припиняється на весь час проживання
пенсіонера за кордоном, якщо інше не
передбачено міжнародним договором
України, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України.

Згідно з статтею 51 вказаного Закону (в
його редакції, яка була чинною на
момент виникнення правовідносин) у
разі виїзду пенсіонера на постійне
місце проживання за кордон пенсія,
призначена в Україні, за заявою
пенсіонера може бути виплачена йому за
шість місяців наперед перед від'їздом,
рахуючи з місяця, що настає за місяцем
зняття з обліку за місцем постійного
проживання. Під час перебування за
кордоном пенсія виплачується в тому
разі, якщо це передбачено міжнародним
договором України, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України
№ 25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року у справі
за конституційним поданням Верховного
Суду України щодо відповідності
Конституції України (конституційності)
положень пункту 2 частини першої статті
49, другого речення статті 51 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» пункт 2
частини першої статті 49 і друге речення
статті 51 Закону № 1058-IV щодо припинення
виплати пенсії пенсіонерам на час
постійного проживання за кордоном у
разі, якщо Україна не уклала з
відповідною державою міжнародний
договір з питань пенсійного
забезпечення і якщо згода на
обов'язковість такого міжнародного
договору не надана Верховною Радою
України, були визнані такими, що не
відповідають Конституції України (є
неконституційними).

Таким чином, з 07 жовтня 2009 року порядок
виплати пенсій громадянам, які виїхали
на постійне місце проживання за кордон
регулюється нормами Закону № 1058-IV з
урахуванням рішення Конституційного
Суду України № 25-рп/2009 від 07 жовтня 2009
року, тобто виплата пенсії повинна
проводитись в будь-якому разі
незалежно від місця проживання
пенсіонера.

З огляду на викладене колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що позивач має право
на отримання пенсії, виплата якої йому
припинена.

Після прийняття зазначеного рішення
Конституційним Судом України і на
теперішній час інших законів, які
регламентують виплату пенсій
пенсіонерам, які постійно проживають у
державах, з якими Україною не укладено
відповідного договору, не прийнято, що
також підтверджує позиція
Конституційного Суду України,
викладена в ухвалі про відмову у
відкритті конституційного провадження
від 08 липня 2014 року у справі № 2-62/2014
щодо офіційного тлумачення положень
частини другої статті 49 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» у взаємозв'язку
з положеннями частини другої статті 46
цього закону, частини другої статті 22,
частин першої, другої статті 24, частини
третьої статті 25, частини першої статті
46 Конституції України, частин другої,
третьої статті 67, статті 69 Закону
України «Про Конституційний Суд
України».

Зокрема Конституційний Суд України у
своїй ухвалі зазначив, що наведене
суб'єктом права на конституційне
звернення обґрунтування та аналіз
положень Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», які він просить
витлумачити, дають підстави для
висновку, що питання стосовно виплати
пенсій особам, які обрали постійним
місцем проживання країну, з якою
Україною не укладено міжнародного
договору у сфері пенсійного
забезпечення, законодавчо не
врегульовано. Тому ці прогалини
повинні бути заповнені в законодавчому
порядку, а не шляхом офіційного
тлумачення.

Право громадян на соціальний захист, що
включає право на забезпечення їх у разі
повної, часткової або тимчасової
втрати працездатності, втрати
годувальника, безробіття з незалежних
від них обставин, а також у старості та
в інших випадках, передбачених законом,
закріплене в статті 46 Конституції
України, і є їх невідчужуваним і
непорушним правом, гарантованим
Основним Законом України. Це право
гарантується загальнообов'язковим
державним соціальним страхуванням за
рахунок страхових внесків громадян,
підприємств, установ і організацій, а
також бюджетних та інших джерел
соціального забезпечення; створенням
мережі державних, комунальних,
приватних закладів для догляду за
непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та
допомоги, що є основним джерелом
існування, мають забезпечувати рівень
життя, не нижчий від прожиткового
мінімуму, встановленого законом.

З наведених підстав колегія суддів
відхиляє доводи апеляційної скарги, що
відсутність законодавчо встановленого
механізму поновлення виплати пенсії,
припиненої у зв'язку з виїздом
громадянина України на постійне місце
проживання за кордон, може бути
підставою для позбавлення таких осіб
права на соціальний захист.

Тобто, суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Таким чином, підстав для задоволення
апеляційної скарги та скасування
постанови суду не вбачається.

Керуючись ч. 1-3 ст. 160, ст.ст. 167, 195-196, п.1 ч.1
ст. 198, ст. 200, п.1 ч.1 ст. 205, ст. 206 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

У Х В А
Л И В :

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в Ленінському
районі м.Луганська на постанову
Ленінського районного суду м.Луганська
від 06 грудня 2013 р. у справі № 437/16960/13-а
за позовом ОСОБА_2 до Управління
Пенсійного фонду України в Ленінському
районі м.Луганська про визнання
бездіяльності неправомірною та
відновлення виплати пенсії - залишити
без задоволення.

Постанову Ленінського районного суду
м.Луганська від 06 грудня 2013 р. у справі
№ 437/16960/13-а - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь в справі та
може бути оскаржена безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили судовим рішенням суду
апеляційної інстанції.

Головуючий:
Сухарьок М.Г.

Судді:
Білак С.В.

Васильєва І.А.