Справа № 813/5199/13-а
Суддя: Яворський І.О.
Дата ухвалення: 2014-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2014 року
Справа №
876/12292/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді
Яворського І.О.,

суддів:
Кухтея Р.В., Клюби В.В.

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1
на постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 11 вересня
2013 року в справі за позовом ОСОБА_1 до
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Львівській області про визнання
бездіяльності протиправною,
зобов'язання вчинити дії та стягнення
моральної та матеріальної шкоди, -

В С Т А Н О
В И В:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся з позовом в
суд до управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Львівській області та просив визнати
протиправною бездіяльність управління
державної виконавчої служби Головного
управління юстиції у Львівській
області; зобов'язати управління
державної виконавчої служби Головного
управління юстиції у Львівській
області вчинити дії по виконанню
постанови Львівського окружного
адміністративного суду від 25.01.2011 року
в частині стягнення в користь позивача
86 137,42 грн.; стягнути з управління
державної виконавчої служби Головного
управління юстиції у Львівській
області моральну шкоду в сумі 10000 грн.;
стягнути з управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Львівській
області заподіяні матеріальні збитки в
сумі 1000 грн. та судові витрати.

В обґрунтування своїх вимог позивач
вказує на те, що 28.02.2012 року державним
виконавцем відділу примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Львівській
області відкрито виконавче
провадження з виконання виконавчого
листа №2а-9094/2010 року виданого 16.01.2012
року про стягнення з Територіального
управління державної судової
адміністрації у Львівській області на
користь ОСОБА_1 заробітну плату за час
вимушеного прогулу в розмірі 86 137,42 грн.
18.02.2013 року державним виконавцем
прийнято постанову ВП №31443387 про
повернення виконавчого документа
стягувачеві з підстав, що рішення про
стягнення коштів з державних установ
виконується органами Державного
казначейства. З цього приводу позивач
зазначає, що протягом тривалого часу
починаючи з відкриття виконавчого
провадження до повернення виконавчого
документа стягувачеві минуло більше
року, протягом якого відповідач не
вчинив жодних дій в той час
передбачених Законом України «Про
виконавче провадження» для виконання
судового рішення.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 11 вересня
2013 року в справі №813/5199/13а
адміністративний позов було
задоволено частково. Визнано
протиправною бездіяльність управління
державної виконавчої служби Головного
управління юстиції у Львівській
області по виконанні постанови
Львівського окружного
адміністративного суду від 25.01.2011 року.
Стягнуто з Державного бюджету України
на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі
122,50 грн. В решті позовних вимог
відмовлено.

Не погодившись із зазначеним судовим
рішенням ОСОБА_1 подано апеляційну
скаргу в якій просить скасувати
постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 11 вересня
2013 року в справі №813/5199/13а та прийняти
нову постанову, якою позовні вимоги
задовольнити в повному обсязі. В
апеляційній скарзі апелянт просить
крім скасування судового рішення
вирішити такі вимоги: визнати
незаконною та скасувати постанову УДВС
ГУЮ у Львівській області від 18.02.2013 року
про повернення виконавчого документа
стягувачеві та зобов'язати відповідача
поновити виконавче провадження і
вчинити дії передбачені ст. 4 Закону
України «Про гарантії держави щодо
виконання судових рішень»; стягнути з
відповідача моральну шкоду в сумі 25 000
грн.; стягнути з відповідача
матеріальну шкоду в сумі 3 262,41 грн.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги, апелянт зазначає, що позивач не
вирішив позовної вимоги про скасування
постанови УДВС ГУЮ у Львівській
області від 18.02.2013 року про повернення
виконавчого документа стягувачеві, яку
він заявляв в ході судових засідань в
суді першої інстанції. Вважає, що суд
незаконно відмовив йому в стягненні
моральної та матеріальної шкоди.

Особи, які беруть участь у справі в
судове засідання для розгляду
апеляційної скарги не прибули, про
дату, час і місце розгляду справи були
повідомлені належним чином, клопотань
від осіб, які беруть участь у справі,
про розгляд справи за їх участю не
поступило, а тому, колегія суддів, у
відповідності до пп. 1,2, ч.1 ст. 197 КАС
України, вважає за можливе розглянути
справу в порядку письмового
провадження за наявними матеріалами
справи.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи і
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно
залишити без задоволення, а
оскаржувану постанову без змін. При
цьому колегія суддів виходить з
наступних міркувань.

28.02.2012 року державним виконавцем
відділу примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Львівській області відкрито виконавче
провадження з виконання виконавчого
листа №2а-9094/2010 року виданого 16.01.2012
року про стягнення з Територіального
управління державної судової
адміністрації у Львівській області на
користь ОСОБА_1 заробітної плати за час
вимушеного прогулу в розмірі 86 137,42 грн.

18.02.2013 року державним виконавцем
прийнято постанову ВП №31443387 про
повернення виконавчого документа
стягувачеві.

Умови і порядок виконання рішень судів
та інших органів (посадових осіб), що
відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню у разі
невиконання їх у добровільному порядку
визначає, згідно преамбули, Закон
України «Про виконавче провадження» N
606-XIV від 21 квітня 1999 року у редакції
чинній на час виникнення спірних
правовідносин (далі - Закон N 606-XIV)

Відповідно до ч.1. ст. 25 Закону N 606-XIV,
державний виконавець зобов'язаний
прийняти до виконання виконавчий
документ і відкрити виконавче
провадження, якщо не закінчився строк
пред'явлення такого документа до
виконання, він відповідає вимогам,
передбаченим цим Законом, і
пред'явлений до виконання до
відповідного органу державної
виконавчої служби.

Державний виконавець відкриває
виконавче провадження відповідно до
ст. 19 Закону N 606-XIV на підставі
виконавчого документа у т.ч. за заявою
стягувача або його представника про
примусове виконання рішення.

Державний виконавець протягом трьох
робочих днів з дня надходження до нього
виконавчого документа виносить
постанову про відкриття виконавчого
провадження. У постанові державний
виконавець вказує про необхідність
боржнику самостійно виконати рішення у
строк до семи днів з моменту винесення
постанови та зазначає, що у разі
ненадання боржником документального
підтвердження виконання рішення суду
буде розпочате примусове виконання
цього рішення із стягнення з боржника
виконавчого збору і витрат, пов'язаних
з організацією та проведенням
виконавчих дій, передбачених цим
законом (ч. 2 ст. 25 Закону N 606-XIV).

Згідно ст. 5 Закону N 606-XIV, вимоги
державного виконавця щодо виконання
рішень обов'язкові для всіх органів,
організацій, посадових осіб, фізичних і
юридичних осіб на території України.
Невиконання законних вимог державного
виконавця тягне за собою
відповідальність згідно з законом.

Відповідно до ч.1 ст.11. Закону N 606-XIV
державний виконавець зобов'язаний
вживати передбачених цим Законом
заходів примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії, а згідно
з ч.2 цієї ж статті державний виконавець
здійснює заходи, необхідні для
своєчасного і в повному обсязі
виконання рішення, зазначеного в
документі на примусове виконання
рішення (далі - виконавчий документ), у
спосіб та в порядку, встановленому
виконавчим документом і цим Законом.

Як правильно зазначив позивач, та
підтримав суд першої інстанції,
державний виконавець окрім постанови
про відкриття виконавчого провадження,
та більше року після цього постанови
про повернення виконавчого документу
стягувачеві, інших дій не вчинив.

Тому колегія суддів підтримує позицію
суду першої інстанції про визнання
бездіяльності державного виконавця
відділу примусового виконання рішень
управління Державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Львівській області протиправною.

Як вже зазначалось вище, 18.02.2013 року
державним виконавцем прийнято
постанову ВП №31443387 про повернення
виконавчого документа стягувачеві. Ця
постанова прийнята на виконання
положень ч 2 ст. 3 Закону України «Про
виконавче провадження», згідно яких
рішення про стягнення коштів з
Державного та місцевих бюджетів або
бюджетних установ виконуються
органами Державного казначейства
України в установленому Кабінетом
Міністрів України порядку та у зв'язку
з набранням чинності з 01.01.2013 року
Закону України «Про гарантії держави
щодо виконання судових рішень».

Порядок виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб) про
стягнення коштів з державних органів,
державних підприємств, установ та
організацій регулюється Законом
України «Про гарантії держави щодо
виконання судових рішень», який було
прийнято 05.06.2012 року та який набув
чинності з 01.01.2013 року (далі - Закон).

Зазначений Закон встановлює гарантії
держави щодо виконання судових рішень
та виконавчих документів, визначених
Законом України «Про виконавче
провадження» та особливості їх
виконання.

Відповідно до частини першої статті 2
Закону держава гарантує виконання
рішення суду про стягнення коштів та
зобов'язання вчинити певні дії щодо
майна, боржником за яким є:

- державний орган;

- державне підприємство, установа,
організація;

-юридична особа, примусова реалізація
майна якої забороняється відповідно до
законодавства.

Відповідно до частини першої статті 3
Закону Державна казначейська служба
України (далі - Казначейство України)
здійснює виконання рішень суду про
стягнення коштів, боржником за якими є
державний орган в межах відповідних
бюджетних призначень шляхом списання
коштів з рахунків такого державного
органу, а в разі відсутності у
зазначеного державного органу
відповідних призначень - за рахунок
коштів, передбачених за бюджетною
програмою для забезпечення виконання
рішень суду (бюджетна програма КПКВ
3504040 «Забезпечення виконання рішень
суду, що гарантовані державою» (далі -
КПКВ 354040)).

Механізм виконання рішень про
стягнення коштів державного та
місцевих бюджетів або боржників (далі -
рішення про стягнення коштів),
прийнятих судами, а також іншими
державними органами (посадовими
особами), які відповідно до закону
мають право приймати такі рішення
(зокрема, постанови слідчих) визначений
Порядком виконання рішень про
стягнення коштів державного та
місцевих бюджетів або боржників,
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів України від 3 серпня 2011 р. № 845
(в редакції постанови Кабінету
Міністрів України від 30 січня 2013 р. № 45,
яка набрала чинності 06.02.2013) (далі -
Порядок).

Відповідно до пункту 24 Порядку
стягувачі, на користь яких прийняті
рішення про стягнення коштів з
рахунків боржника, подають до органу
Казначейства, в якому обслуговується
боржник, документи, зазначені у пункті 6
цього Порядку:

- заяву про виконання такого рішення із
зазначенням реквізитів банківського
рахунку, на який слід перерахувати
кошти, або даних про перерахування
коштів у готівковій формі через банки
або підприємства поштового зв'язку,
якщо зазначений рахунок відсутній;

- оригінал виконавчого документа;

- судові рішення про стягнення коштів (у
разі наявності);

- до заяви можуть додаватися інші
документи, які містять відомості, що
сприятимуть виконанню рішення про
стягнення коштів.

Згідно ст. 19 Конституції України,
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі і в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
Законами України.

З цього видно, що з січня 2013 року органи
державної виконавчої служби
позбавлені повноважень на виконання
виконавчих документів про стягнення
коштів з державних установ.

Статтею 1167 ЦК України передбачено, що
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності вини, крім випадків,
встановлених частиною другою цієї
статті. Згідно з п.3 ч.2 цієї статті
моральна шкода відшкодовується
незалежно від вини органу державної
влади, органу влади Автономної
Республіки Крим, органу місцевого
самоврядування, фізичної або
юридичної особи, яка її завдала в інших
випадках, встановлених законом.

Відповідно до частини другої статті 23
ЦК України моральна шкода полягає,
зокрема, у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
протиправною поведінкою щодо неї
самої, членів її сім'ї чи близьких
родичів.

Отже, під моральною шкодою слід
розуміти втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні.

Однак, в чому полягає моральна шкода і
за якими критеріями вона була оцінена
та визначена в грошовому розмірі,
позивач не обґрунтував.

Крім того ОСОБА_1 в апеляційній скарзі
зазначив, що суд не вирішив його вимоги
про скасування постанови державного
виконавця відділу примусового
виконання рішень управління ДВС ГУЮ у
Львівській області від 18.02.2013 року про
повернення виконавчого документа
стягувачеві заяв'яленої в ході судових
засідань в суді першої інстанції.

Проте, колегія суддів вважає такі
твердження безпідставними, так як
згідно ч.1 ст. 137 КАС України позивач
може протягом всього часу судового
розгляду збільшити або зменшити розмір
позовних вимог, подавши письмову заяву,
яка приєднується до справи. Однак
позивач, на дотримання цих положень, не
подав письмової заяви про збільшення
позовних вимог, а усну заяву суд першої
інстанції цілком обґрунтовано не взяв
до уваги.

Згідно ст. 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду першої
інстанції без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

З огляду на наведене апеляційні вимоги
є неаргументованими та в їх
задоволенні необхідно відмовити.

Керуючись ст.195, ст.197, п.1 ч.1 ст.198, ст.200,
п.1 ч.1 ст.205, ст.206, ст.254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

У Х В
А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення, а постанову Львівського
окружного адміністративного суду від
11 вересня 2013 року в справі №813/5199/13а -
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили через п'ять днів після
направлення її копій особам, які беруть
участь у справі та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий
І.О. Яворський

Судді
Р.В. Кухтей

В.В. Клюба