Справа № 814/2060/14
Суддя: Малих О.В.
Дата ухвалення: 2014-08-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Миколаїв

15 серпня 2014 року
Справа № 814/2060/14

Суддя Миколаївського окружного
адміністративного суду Малих О. В., в
порядку письмового провадження
вирішив адміністративну справу за

адміністративним позовом: Управління
Пенсійного фонду України в
Первомайському районі Миколаївської
області (вул. Революції, 36, м.
Первомайськ, Миколаївська область, 55213)

до відповідача: Відділення виконавчої
дирекції фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у Первомайському
районі Миколаївської області (вул.
Грушевського, 28, м. Первомайськ,
Миколаївська область, 55213)

про: стягнення коштів в сумі 856,31 грн.,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом до
відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в Первомайському
районі Миколаївської області (далі -
Фонд) про стягнення суми виплачених
пенсій у розмірі 856,31 грн.

Відповідач позов не визнає, просить в
задоволенні позову відмовити, оскільки
ОСОБА_1 не був застрахованою особою,
внески до Фонду ніяке підприємство за
нього не сплачувало, справу про
страхові виплати в Фонді не сформовано;
у Фонді документи, що підтверджують
право ОСОБА_2 на страхові виплати та
соціальні послуги, відсутні; ОСОБА_3 не
має право на отримання страхових
виплат відповідно до ст. 33 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності».

Позивач та відповідач надали суду
заяву про розгляд справи в порядку
письмового провадження.

У відповідності до ч. 4 ст. 122 КАС України
особа, яка бере участь у справі, має
право заявити клопотання про розгляд
справи за її відсутності. Якщо таке
клопотання заявили всі особи, які
беруть участь у справі, судовий розгляд
справи здійснюється в порядку
письмового провадження за наявними у
справі матеріалами.

Розглянув матеріали справи, суд
встановив наступне:

Позивач за період квітень - червень 2014
року виплатив пенсії по інвалідності
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання, у зв'язку з втратою
годувальника, який помер від нещасного
випадку на виробництві або
професійного захворювання за
особовими справами потерпілих:

1) ОСОБА_1, який отримав травму в травні
2002 року, працюючи за договором підряду
на підприємстві ЗАТ ОІК м.
Дніпропетровськ. За рішенням суду був
складений акт від 30.05.2005 форми Н-1 про
нещасний випадок. Позивач сплатив йому
пенсію в сумі 406, 23 грн. ОСОБА_1 до Фонду
документів для формування справи про
страхові виплати не надавав;

2) ОСОБА_2, який отримав травму в 1982 році
в м. Надим Тюменської області (нині
Російська Федерація). Позивач сплатив
потерпілому пенсію в сумі 0,08 грн.;

3) ОСОБА_3, дружині ОСОБА_4, який загинув
на шахті «Гірська» в м. Горьке,
Ворошиловоградської області 26.04.1980
року. На момент загибелі чоловіка
ОСОБА_3 працювала, що підтверджується
записом в трудовій книжці. Позивач
сплатив ОСОБА_3 пенсію в сумі 450,00 грн.

Статтею 1 Основ законодавства
України про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від 14
січня 1998 року № 16/98-ВР (далі - Основи)
встановлено, що загальнообов'язкове
державне соціальне страхування - це
система прав, обов'язків і гарантій, яка
передбачає надання соціального
захисту, що включає матеріальне
забезпечення громадян у разі хвороби,
повної, часткової або тимчасової
втрати працездатності, втрати
годувальника, безробіття з незалежних
від них обставин, а також у старості та
в інших випадках, передбачених законом,
за рахунок грошових фондів, що
формуються шляхом сплати страхових
внесків власником або уповноваженим
ним органом, громадянами, а також
бюджетних та інших джерел,
передбачених законом.

Залежно від страхового випадку є такі
види загальнообов'язкового державного
соціального страхування: пенсійне
страхування; страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими похованням;
медичне страхування; страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності;
страхування на випадок безробіття.
Відносини, що виникають за зазначеними
у частині першій цієї статті видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування, регулюються
окремими законами, прийнятими
відповідно до ст. 4 цих Основ.

Спори, що виникають із правовідносин за
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням, вирішуються в
судовому порядку, якщо законом не
встановлено досудовий порядок їх
розгляду (стаття 12 Основ).

За пенсійним страхуванням згідно з
пунктом 1 статті 25 цих Основ надаються
такі види соціальних послуг та
матеріального забезпечення: пенсії за
віком, по інвалідності внаслідок
загального захворювання (в тому числі
каліцтва, не пов'язаного з роботою,
інвалідності з дитинства); пенсії у
зв'язку з втратою годувальника, крім
передбачених пунктом 4 цієї статті;
медичні профілактично-реабілітаційні
заходи; допомога на поховання
пенсіонерів.

Згідно з частиною четвертою статті 26
Основ, якщо після призначення
застрахованій особі матеріальної
допомоги чи надання соціальних послуг
між страховиками виник спір щодо
понесених витрат, виплата здійснюється
страховиком, до якого звернулася
застрахована особа. При цьому
неналежний страховик має право
звернутися до належного страховика
щодо відшкодування понесених ним
витрат.

Ураховуючи те, що пенсія по
інвалідності внаслідок нещасного
випадку на виробництві або
професійного захворювання є наслідком
страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного
захворювання, належним страховиком,
тим, хто має надавати застрахованій
особі матеріальну допомогу чи
соціальні послуги, відповідно до
статті 25 Основ є Фонд.

Частиною другою статті 24 Закону
України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» (далі - Закон N 1105-XIV)
закріплено аналогічне правило: якщо
після призначення застрахованій особі
матеріальної допомоги чи надання
соціальних послуг між Фондом і
страховиками з інших видів соціального
страхування виникають спори щодо
понесених витрат, виплата здійснюється
страховиком, до якого звернувся
застрахований. При цьому страховик, до
якого звернувся застрахований, має
право звернутися до відповідного
страховика з інших видів соціального
страхування щодо відшкодування
понесених ним витрат.

За змістом частини другої статті 2
Закону № 1105-XIV особи, право яких на
отримання відшкодування шкоди раніше
було встановлено згідно із
законодавством СРСР або
законодавством України про
відшкодування шкоди, заподіяної
працівникам внаслідок травмування на
виробництві або професійного
захворювання, пов'язаних з виконанням
ними трудових обов'язків, мають право
на забезпечення по страхуванню від
нещасного випадку відповідно до цього
Закону.

При цьому, право на таке забезпечення,
яке встановлено в Україні, не залежить
від того, у якій з колишніх республік
СРСР стався нещасний випадок на
виробництві із застрахованою особою
або виникло професійне захворювання,
пов'язане з виконанням нею трудових
обов'язків.

Відповідно до абзацу другого пункту 3
Прикінцевих положень Закону № 1105-XIV
відшкодування шкоди, медична,
професійна та соціальна реабілітація
провадяться Фондом також зазначеним у
статті 8 цього Закону особам, які
потерпіли до набрання ним чинності та
мали право на зазначені страхові
виплати і соціальні послуги.

Абзацом третім цього пункту
установлено, що вся заборгованість
потерпілим на виробництві та членам їх
сімей, яким до набрання чинності цим
Законом підприємства, установи та
організації не відшкодували
матеріальної і моральної (немайнової)
шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я,
виплачується цими підприємствами,
установами і організаціями, а в разі їх
ліквідації без правонаступника -
Фондом.

Отже, за змістом наведеної норми
обов'язок Фонду відшкодувати
потерпілим на виробництві та членам їх
сімей матеріальну і моральну
(немайнову) шкоду, заподіяну
ушкодженням здоров'я, не залежить від
того, чи сплачували цьому Фонду
страхові платежі підприємства, що
ліквідувалися та на яких було
ушкоджено здоров'я потерпілого.

За змістом абзацу 7 пункту 3 Прикінцевих
положень Закону N 1105-XIV Фонд є
правонаступником державного,
галузевих та регіональних фондів
охорони праці, передбачених статтею 21
Закону України від 14 жовтня 1992 року №
2694-XII «Про охорону праці», які
ліквідуються.

Таким чином, страховиком, який має
виплачувати пенсію по інвалідності
особі, яка стала інвалідом від
нещасного випадку на виробництві на
території колишніх республік СРСР, а в
разі виплати такої органами ПФУ -
відшкодувати останньому витрати, є
Фонд (аналогічна позиція висловлена в
постановах ВСУ від 21.11.2011 року, 05.12.2011
року, 12.11.2013 року).

За таких обставин, відповідач повинен
сплачувати ОСОБА_2 пенсії по
інвалідності та позов в цій частині на
суму 0,08 грн. належить задовольнити.

Відділення виконавчої дирекції Фонду
зобов'язане приймати до заліку для
подальшого відшкодування такі витрати,
як сума основного розміру пенсії по
інвалідності внаслідок нещасного
випадку на виробництві або
професійного захворювання та пенсії у
зв'язку із втратою годувальника, який
помер внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання та витрати з виплати і
доставки зазначених пенсій.

Разом з цим, механізм та порядок
розгляду справ про страхові виплати
визначають Закон України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» та Інструкція про
порядок передачі виконавчій дирекції
Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України
документів, що підтверджують право
застрахованого або членів його сім'ї на
страхову виплату, затверджена
постановою правління ФСС від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України від 20 квітня 2001
року № 10.

Так, статтею 35 названого Закону та
пунктами 4 та 5 вказаної Інструкції
передбачений перелік документів, які
повинні подаватись до Фонду та
міститись в особових справах
потерпілих від нещасного випадку на
виробництві чи професійного
захворювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону Фонд
соціального страхування від нещасних
випадків розглядає справу про страхові
виплати на підставі заяви потерпілого
або заінтересованої особи за наявності
усіх необхідних документів і приймає
відповідні рішення у десятиденний
строк, не враховуючи дня надходження
зазначених документів.

Пунктом 7 Інструкції визначено, якщо в
особовій справі потерпілого або особи,
яка одержує відшкодування шкоди у
зв'язку зі смертю годувальника,
відсутні деякі документи, передбачені
пунктами 4 та 5 цієї Інструкції, то така
справа відділенням виконавчої
дирекції Фонду від страхувальника не
приймається до повного її
укомплектування.

Таким чином, відділення виконавчої
дирекції Фонду не мало правових
підстав приймати до заліку витрати
Управління ПФУ по відшкодуванню
пенсії, у зв'язку з не сформованістю
особової справи потерпілого ОСОБА_1,
тому позов цій частині задоволенню не
підлягає.

Згідно зі ст. 33 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» № 1105-XIV від 23.09.1999 року
у разі смерті потерпілого право на
одержання щомісячних страхових виплат
(пенсій згідно з підпунктом "д" пункту 1
частини першої статті 21 цього Закону)
мають непрацездатні особи, які
перебували на утриманні померлого або
мали на день його смерті право на
одержання від нього утримання. Такими
непрацездатними особами є: 1) діти, які
не досягли 16 років; діти з 16 до 18 років,
які не працюють, або старші за цей вік,
але через вади фізичного або
розумового розвитку самі не спроможні
заробляти; діти, які є учнями,
студентами (курсантами, слухачами,
стажистами) денної форми навчання - до
закінчення навчання, але не більш як до
досягнення ними 23 років; 2) жінки, які
досягли 55 років, і чоловіки, які досягли
60 років, якщо вони не працюють.

Тому позовні вимоги в частині
стягнення з відповідача
заборгованості по пенсії в сумі 450,02
грн., виплачених ОСОБА_3 задоволенню не
підлягають, оскільки ОСОБА_3, на час
загибелі його чоловіка ОСОБА_4
працювала та не знаходилась на його
утриманні.

Відповідно до ст. 11 КАС України розгляд
і вирішення справ в адміністративних
судах здійснюється на засадах
змагальності сторін та свободи в
наданні ними суду своїх доказів і у
доведенні перед судом їх
переконливості.

Згідно із п. 1 ст. 71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення.

За таких обставин, позовні вимоги слід
задовольнити частково.

Судові витрати по справі відсутні.

Керуючись статтями 11, 71, 128, 158-163, 167, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Відділення виконавчої
дирекції фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у Первомайському
районі Миколаївської області (код за
) суму виплаченої пенсії у
розмірі 0,08 грн. (нуль гривень 08 копійок).

3. В іншій частині позовних вимог
відмовити.

Постанова набирає законної сили
після закінчення 10-денного строку з дня
проголошення/отримання постанови, якщо
протягом цього часу не буде подано
апеляційної скарги.

У разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили постанови
за наслідками апеляційного
провадження.

Порядок та строки апеляційного
оскарження визначені ст. 186 КАС України.

Апеляційна скарга подається до
Одеського апеляційного
адміністративного суду через
Миколаївський окружний
адміністративний суд. Копія
апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
Одеського апеляційного
адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову
суду першої інстанції подається
протягом десяти днів з дня її
проголошення. У разі застосування
судом частини третьої статті 160 цього
Кодексу, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень
у випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Апеляційна скарга, подана після
закінчення встановлених строків
залишається без розгляду, якщо суд
апеляційної інстанції за заявою особи,
яка її подала, не знайде підстав для
поновлення строку.

Суддя
О.В. Малих