Справа № 806/5589/13-а
Суддя: Горовенко Анна Василівна
Дата ухвалення: 2014-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

11 березня 2014 р.
Житомир

справа № 806/5589/13-a

категорія 6.3

Житомирський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді Горовенко А.В.,

за участю секретаря судового засідання
Стралківської К.П.,

за участю:

представників позивачів:

Житомирської обласної державної
адміністрації - Ковальчука А.М. (за
довіреністю від 06.07.2012 р.);

Державної інспекції сільського
господарства в Житомирській області -
Борисенко К.О. (за довіреністю від 11.07.2012
р.);

прокурора відділу представництва
інтересів громадян та держави в судах
прокуратури м.Житомира Житомирської
області - Муляренко Т.О.;

представник відповідача - не з'явився;

представники третіх осіб - не з'явились,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні суду за адресою:
10014, місто Житомир, вул. Мала
Бердичівська, 23, адміністративну
справу за позовом Прокурора
Олевського району Житомирської
області в інтересах держави в особі
Житомирської обласної державної
адміністрації, Державної інспекції
сільського господарства в
Житомирській області, третя особа, яка
не заявляє самостійних вимог на
предмет спору, на стороні позивача -
Приватне підприємство "Союз-Граніт",
до Олевської районної державної
адміністрації Житомирської області,
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору, на стороні
відповідача ОСОБА_4, про скасування
розпорядження №192 від 20.04.2010 р.,-

встановив:

Прокурор Олевського району
Житомирської області звернувся до
Житомирського окружного
адміністративного суду в інтересах
держави в особі Житомирської обласної
державної адміністрації та Державної
інспекції сільського господарства в
Житомирській області, яка є
правонаступником Головного управління
Держземагенства у Житомирській
області, з позовом до Олевської
районної державної адміністрації
Житомирської області, в якому просить
скасувати розпорядження голови
Олевської районної державної
адміністрації Житомирської області
№192 "Про передачу земельних ділянок у
власність за технічною документацією
із землеустрою щодо складання
документів, що посвідчують право на
земельні ділянки гр. ОСОБА_4" від 20.04.2010
р.

В обґрунтування позовних вимог
зазначає, що відповідачем прийняте
оскаржуване розпорядження №192 від
20.04.2010 р. "Про передачу земельних
ділянок у власність за технічною
документацією із землеустрою щодо
складання документів, що посвідчують
право на земельні ділянки гр. ОСОБА_4",
проведеною прокуратурою перевіркою
виявлено порушення з боку Олевської
районної державної адміністрації
вимог земельного законодавства, що
були допущені при передачі земельної
ділянки у власність за технічною
документацією із землеустрою ОСОБА_4,
оскільки не були встановлені межі
земельних ділянок у натурі.

Прокурор та представники позивачів в
судовому засіданні позов підтримали,
просили його задовольнити в повному
обсязі.

Представник відповідача у судове
засідання не з'явився, про дату, час та
місце розгляду справи повідомлений
належним чином. Відповідач надав через
канцелярію суду клопотання про розгляд
справи за відсутності його
представника.

Представники третіх осіб у судове
засідання не з'явились, про дату, час та
місце розгляду справи повідомлені
належним чином. Причин неявки суду не
повідомили, заяв про відкладення
розгляду справи не надсилали.

Заслухавши пояснення прокурора,
представників позивачів, дослідивши
матеріали справи, вирішивши питання чи
мали місце обставини, якими
обґрунтовуються вимоги та заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються, чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження,
яку правову норму належить застосувати
до цих правовідносин, суд приходить до
висновку про те, що позов не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 20 квітня 2010 року
відповідачем винесено розпорядження
№192 "Про передачу земельних ділянок у
власність за технічною документацією
із землеустрою щодо складання
документів, що посвідчують право на
земельні ділянки гр.ОСОБА_4", відповідно
до якого заявнику передано у власність
відповідні земельні ділянки загальною
площею 2 га із земель
сільськогосподарського призначення (в
тому числі сільськогосподарські
угіддя - пасовища 2 га) без зміни їх
цільового призначення та дозволено на
договірних умовах з проектною
землевпорядною організацією, що має
ліцензію, замовити розробку технічної
документації із землеустрою щодо
складання документів, що посвідчують
право на дані земельні ділянки (т.1,
а.с.5).

Тобто без розроблення та затвердження
проекту землеустрою, зважаючи на те, що
межі земельних ділянок не були
встановлені в натурі.

На підставі вказаного розпорядження 14
травня 2010 року ОСОБА_4 видано Державні
акти на право власності на земельні
ділянки площею 1 га кожна, що
розташовані на території Кишинської
сільської ради Олевського району
Житомирської області, серії ЯЛ №656362 та
№656363 (т.2 а.с.100, 101).

Суд зазначає, що земельні відносини
регулюються Конституцією України,
Земельним кодексом України, а також
прийнятими відповідно до них
нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ст.123 Земельного кодексу
України (далі - ЗК України), надання
земельних ділянок державної або
комунальної власності у користування
здійснюється на підставі рішень
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування. Рішення
зазначених органів приймається на
підставі проектів землеустрою щодо
відведення земельних ділянок у разі:
зміни цільового призначення земельних
ділянок відповідно до закону; надання у
користування земельних ділянок, межі
яких не встановлені в натурі (на
місцевості). Надання у користування
земельної ділянки, межі якої
встановлені в натурі (на місцевості),
без зміни її цільового призначення
здійснюється на підставі технічної
документації із землеустрою щодо
складання документа, що посвідчує
право користування земельною ділянкою.

Статтею 20 Закону України "Про
землеустрій" визначено, що землеустрій
проводиться в обов'язковому порядку на
землях усіх категорій незалежно від
форми власності в разі:

а) розробки документації із
землеустрою щодо організації
раціонального використання та охорони
земель;

б) встановлення та зміни меж об'єктів
землеустрою, у тому числі визначення та
встановлення в натурі (на місцевості)
державного кордону України;

в) надання, вилучення (викупу),
відчуження земельних ділянок;

г) встановлення в натурі (на місцевості)
меж земель, обмежених у використанні і
обмежених (обтяжених) правами інших
осіб (земельні сервітути);

ґ) організації нових і впорядкування
існуючих об'єктів землеустрою;

д) виявлення порушених земель і земель,
що зазнають впливу негативних
процесів, та проведення заходів щодо їх
відновлення чи консервації,
рекультивації порушених земель,
землювання малопродуктивних угідь,
захисту земель від ерозії, підтоплення,
заболочення, вторинного засолення,
висушення, ущільнення, забруднення
промисловими відходами,
радіоактивними і хімічними речовинами
та інших видів деградації, консервації
деградованих і малопродуктивних
земель.

Заходи, передбачені затвердженою в
установленому порядку документацією
із землеустрою, є обов'язковими для
виконання органами державної влади та
органами місцевого самоврядування,
власниками землі, землекористувачами,
у тому числі орендарями.

Згідно зі ст. 50 Закону України "Про
землеустрою", проекти землеустрою щодо
відведення земельних ділянок
складаються у разі надання, передачі,
вилучення (викупу), відчуження
земельних ділянок.

Відповідно до п. 2 Порядку розроблення
проектів землеустрою щодо відведення
земельних ділянок, затвердженого
Постановою Кабінету Міністрів
України № 677 від 26.05.2004 р., проект
відведення земельної ділянки не
розробляється у разі, коли: земельна
ділянка, межі якої визначено в натурі
(на місцевості), надається у
користування або безоплатно
передається у власність без зміни її
цільового призначення; земельна
ділянка набувається у власність шляхом
купівлі-продажу, дарування, міни, на
підставі інших цивільно-правових угод,
успадкування, без зміни її меж та
цільового призначення; земельна
ділянка придбана на конкурентних
засадах (за результатами земельних
торгів).

Згідно з статтею 80 ЗК України,
суб'єктами права власності на землю є:
громадяни та юридичні особи - на землі
приватної власності; територіальні
громади, які реалізують це право
безпосередньо або через органи
місцевого самоврядування, - на землі
комунальної власності; держава, яка
реалізує це право через відповідні
органи державної влади, - на землі
державної власності.

Частиною 1 статті 84 ЗК України
визначено, що у державній власності
перебувають усі землі України, крім
земель комунальної та приватної
власності.

Відповідно до ст. 125 ЗК право власності
на земельну ділянку, а також право
постійного користування та право
оренди земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно з ч.1 ст. 126 ЗК України (в редакції
чинній на момент утворення спірних
правовідносин) право власності на
земельну ділянку посвідчується
державним актом, крім випадків,
визначених частиною другою цієї
статті.

Під час розгляду справи на запит суду
прокуратурою Житомирської області
було надано Державні акти на право
власності на земельні ділянки серії ЯЛ
№656362 та №656363, які свідчать, що ОСОБА_4
передано у власність земельні ділянку
площею 1 га кожна, що розташовані на
території Кишинської сільської ради
Олевського району Житомирської
області (т.2 а.с.100, 101).

Суд зазначає, що в разі скасування
спірного розпорядження ОСОБА_4 буде
позбавлений права власності на
вказані земельні ділянки.

Проте, відповідно до ст. 1 Першого
протоколу Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод, який
набув чинності 11 вересня 1997 року, кожна
фізична або юридична особа має право
мирно володіти своїм майном. Ніхто не
може бути позбавлений своєї власності
інакше як в інтересах суспільства і на
умовах, передбачених законом і
загальними принципами міжнародного
права.

У статті 140 ЗК наведений вичерпний
перелік припинення права власності
земельною ділянкою, жодна з яких не
відноситься до даного спору.

Статтею 143 ЗК визначено, що примусове
припинення прав на земельну ділянку
здійснюється у судовому порядку у разі:
а) використання земельної ділянки не за
цільовим призначенням; б) неусунення
допущених порушень законодавства
(забруднення земель радіоактивними і
хімічними речовинами, відходами,
стічними водами, забруднення земель
бактеріально-паразитичними і
карантинно-шкідливими організмами,
засмічення земель забороненими
рослинами, пошкодження і знищення
родючого шару ґрунту, об'єктів
інженерної інфраструктури
меліоративних систем, порушення
встановленого режиму використання
земель, що особливо охороняються, а
також використання земель способами,
які завдають шкоди здоров'ю населення)
в строки, встановлені вказівками
(приписами) центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері здійснення державного
нагляду (контролю) в агропромисловому
комплексі; в) конфіскації земельної
ділянки; г) примусового відчуження
земельної ділянки з мотивів суспільної
необхідності; ґ) примусового звернення
стягнень на земельну ділянку по
зобов'язаннях власника цієї земельної
ділянки; д) невідчуження земельної
ділянки іноземними особами та особами
без громадянства у встановлений строк
у випадках, визначених цим Кодексом.

Суд вважає за необхідне зазначити, що
спірне розпорядження
райдержадміністрації є таким, що
вичерпало свою дію, оскільки державні
акти на право власності на земельні
ділянки виготовлені і видані
громадянину. Адміністративний акт,
який вичерпав свою дію, не може бути
скасований чи змінений, а захист прав
особи може здійснюватись лише в
напрямку подолання негативних
наслідків, що виникли внаслідок
прийняття такого адміністративного
акта.

Аналогічна правова позиція викладена в
рішенні Конституційного Суду України
від 16.04.2009 у справі № 1-9/2009 за
конституційним поданням Харківської
міської ради щодо офіційного
тлумачення положень частини другої
статті 19, статті 144 Конституції України,
статті 25, частини чотирнадцятої статті
46, частин першої, десятої статті 59
Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні" (справа про
скасування актів органів місцевого
самоврядування), в якому
Конституційний Суд України постановив,
що ненормативні правові акти органу
місцевого самоврядування є актами
одноразового застосування, вичерпують
свою дію фактом їхнього виконання, тому
вони не можуть бути скасовані чи
змінені після їх виконання.

Відповідно до частин 1 й 2 ст. 8 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі - КАС) суд при вирішенні справи
керується принципом верховенства
права, відповідно до якого зокрема
людина, її права та свободи визнаються
найвищими цінностями та визначають
зміст і спрямованість діяльності
держави. Суд застосовує принцип
верховенства права з урахуванням
судової практики Європейського Суду з
прав людини.

Суд зазначає, що Європейський суд з
прав людини в рішенні "Стретч проти
Об'єднаного Королівства
Великобританії і Північної Ірландії"
від 24 червня 2003 року вказав про те, що є
неприпустимим визнання недійсним
договору, відповідно до якого покупець
отримав майно від держави, та подальше
позбавлення його цього майна на
підставі того, що державний орган
порушив закон. Європейський суд з прав
людини дотримується такого погляду, що
дії органу влади можуть бути розцінені
як такі, що перешкоджають законним
очікуванням заявника згідно із
договором та позбавляють його частково
тих міркувань на підставі, яких було
укладено договір.

Отже, третя особа ОСОБА_4, не може
відповідати за помилку державного
органу при винесенні спірного
розпорядження на підставі
недотримання процедури відповідачем.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 2 КАС
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Слід також зазначити, що згідно з п.п. 1, 9
ч. 3 статті 2 КАС у справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті вони: на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Частиною 3 ст. 136 КАС передбачено, що
судове рішення у зв'язку з визнанням
адміністративного позову ухвалюється
за правилами, встановленими статті 112
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Згідно з вимогами ст. 112 КАС, зокрема, у
разі повного визнання відповідачем
адміністративного позову і прийняття
його судом приймається постанова суду
про задоволення адміністративного
позову. Суд не приймає визнання
адміністративного позову і продовжує
розгляд адміністративної справи, якщо
ці дії відповідача суперечать закону
чи порушують чиї-небудь права, свободи
або інтереси.

В даному випадку суд не приймає
визнання адміністративного позову
відповідачем, оскільки задоволення
позову призведе до позбавлення права
власності третьої особи ОСОБА_4 на
земельні ділянки, суд вважає, що спірне
розпорядження райдержадміністрації є
таким, що вичерпало свою дію. Доказів
того, що третьою особою були вчинені
неправомірні дії при прийнятті цього
розпорядження суду не надано.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги не
підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог частини 4 статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України судові витрати з відповідача
не підлягають стягненню.

Керуючись ст. ст. 8, 9, 10, 11, 23, 94, 158, 159, 160, 161,
162, 163 Кодексу адміністративного
судочинства України, Житомирський
окружний адміністративний суд, -

постановив:

У задоволенні позову Прокурора
Олевського району Житомирської
області в інтересах держави в особі
Житомирської обласної державної
адміністрації, Державної інспекції
сільського господарства в
Житомирській області, третя особа, яка
не заявляє самостійних вимог на
предмет спору, на стороні позивача -
Приватне підприємство "Союз-Граніт", до
Олевської районної державної
адміністрації Житомирської області,
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору, на стороні
відповідача ОСОБА_4, про скасування
розпорядження №192 від 20.04.2010 р., -
відмовити.

Вступну та резолютивну частини
постанови виготовлено у нарадчій
кімнаті і проголошено 11 березня 2014
року.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строків подання
апеляційної скарги, якщо вона не була
подана у встановлені строки. У разі
подання апеляційної скарги постанова,
якщо її не скасовано, набирає законної
сили після закінчення апеляційного
розгляду справи.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Житомирського
апеляційного адміністративного суду
через Житомирський окружний
адміністративний суд шляхом подачі
апеляційної скарги в 10-денний строк з
дня проголошення постанови. Копія
апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
Житомирського апеляційного
адміністративного суду.

В разі складення постанови у повному
обсязі відповідно до статті 160 цього
Кодексу, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні, апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

Суддя
А.В. Горовенко